Уїлкі Коллінз. Жінка у білому

Передмова. ДЕТЕКТИВНІ РОМАНИ УЇЛКІ КОЛЛІНЗА

(Увага! В тексті передмови присутні спойлери!)

Протягом досить довгого часу радянські критики, на відміну від широкого читацького загалу, не дуже цінували романи Уїлкі Коллінза. Ще М.Горький на першому з'їзді письменників у 1934 році сказав: «У буржуазній літературі Заходу теж необхідно розрізняти дві групи авторів. Одна вихваляла й тішила свій клас ― Троллоп, Уїлкі Коллінз, Бреддон, Марієт Джером, Поль де Кок, Поль Феваль, Октав Фейльє, Оне, Грегор Самаров, Юліус Штінде і сотні подібних до них. Всі це типові «добрі буржуа» малоталановиті, але спритні й трохи вульгарні, як і їхні читачі. Друга група нараховує всього кілька десятків, і це найвизначніші творці критичного реалізму й революційного романтизму». Серед названих авторів, звичайно були й письменники-ремісники, імена яких мало що або й нічого не говорять сучасному читачеві. Зірка їхньої слави згасала так само швидко, як і спалахувала, їхні твори в свій час мали галасливий, навіть скандальний успіх, але, не витримавши перевірки часом, дуже скоро забувалися.

Разом з тим деякі імена, що їх назвав М.Горький у доповіді, залишилися в історії літератури. Навряд чи визначення «малоталановитий» або «спритний» можна віднести до Уїлкі Коллінза, не кажучи вже про автора «Барсетшірських хронік» Ентоні Троллопа. Читачами й шанувальниками творчості Уїлкі Коллінза були не тільки «добрі буржуа», люди з невибагливими запитами й психологією представників «середнього класу», але й видатні діячі культури того часу, визнані арбітри художнього смаку ― В. М. Теккерей, наприклад, не приховував своєї трохи іронічної любові до «гарячих, неначе грог» романів свого співвітчизника, називав їх «захоплюючими», «чудовими» тощо.

А дружба автора «Жінки в білому» з Чарлзом Діккенсом — це вже ціла сторінка в історії англійської літератури. Їх єднала не тільки взаємна симпатія, яка згодом переросла в родинні стосунки (молодша дочка Чарлза Діккенса Кейті вийшла заміж за брата Уїлкі Коллінза), але й спільна плідна діяльність. Без перебільшення можна сказати, що Коллінз був одним з найпопулярніших авторів у журналах «Домашнє читання» та «Круглий рік», що їх видавав Ч. Діккенс, а з 1856 року він сам став виконувати обов'язки третього редактора цих видань. Разом вони написали кілька художніх творів («Маяк», «Безвихідь», «Доктор Дулькамара, член парламенту», «Гультяйська подорож двох ледачих підмайстрів», «Різдвяні оповідання» тощо), які мали неабиякий успіх у публіки. Чарлз Діккенс прилучив Уїлкі Коллінза до свого захоплення аматорського театру і сам грав у двох п'єсах молодого автора: «Маяк» і «Замерзла глибина». Співробітництво було корисним не тільки для «молодшого друга» Уїлкі Коллінза, який поруч із Діккенсом пройшов чудову літературну школу, але й для його старшого товариша. «Уїлкі осяяв останнє двадцятиріччя в житті Діккенса втішним почуттям близькості до молодого покоління, яскравіше розкрив перед ним святковий бік життя, допоміг його подальшому вдосконаленню»,— констатує Енгус Уїлсон, автор цікавої книги «Світ Чарлза Діккенса». Неабиякий майстер побудови інтриги в художньому творі, Уїлкі Коллінз стимулював у Діккенсові пошуки гострих сюжетних ходів, цікавих і незвичайних композиційних прийомів. Адже відомо, що ці компоненти відігравали значну роль у творчості майстра. Він завжди прагнув до того щоб його романи викликали інтерес у найширшого кола читачів.

У світлі цих фактів постає питання, хто ж має слушність у заочній суперечці двох класиків, двох олімпійців, — Ч. Діккенс чи М. Горький? Щоб розв'язати цю дилему, нам доведеться звернутися ще до одного англійця, не настільки уславленого, але який має безпосереднє відношення до жанру, в якому працював Уїлкі Коллінз, — Гілберта Честертона. В статті про Шерлока Холмса він писав: «Людям були необхідні захоплюючі історії, і вони вдовольнялися тим, що є, бо захоплююча історія — занадто велика втіха сама по собі; краще вже читати погане оповідання, ніж зовсім нічого не читати, так само краще з'їсти півбуханки хліба, ніж залишитися голодним. А якщо детективне оповідання писала людина, яка ставиться до детективного жанру серйозно, яка втілила в своїй прозі нездійсненні мрії рядових читачів, останні беззастережно віддають перевагу їй, а не всім тим безвідповідальним і невмілим писакам, що годили їм раніше. Читачі не винні в тому що психологія та філософія не вгамовують їхньої спраги щодо несподіваних розв'язок і морочливих сюжетних хитросплетінь. Звинувачувати їх у цьому настільки ж розумно, наскільки розумно лаяти людей за те, що вони не вважають котів за сторожових собак, а складні ножики не використовують замість щипців для каміна».

Річ у тім, що Уїлкі Коллінз — майстер, навіть класик, але класик певного роду літератури — детективної, що довгий час вважалася другорядною, однак і в цьому популярному жанрі, як і в «великій» літературі, можна знайти і шедеври, і ремісницькі твори. Саме з цього й треба виходити, дотримуючись рекомендації Г К. Честертона, і не видавати «кота за сторожового пса». Не можна вимагати від жанру того, що суперечить його природі, так само неможливо вимагати від науковця, щоб він писав, скажімо, дослідження з проблем хімії віршами. Але про що мусить подбати і автор наукової розвідки, і автор літературного твору, то це про якість своєї роботи. В нашому випадку якість означає в першу чергу високий художній рівень романів. З цього погляду Уїлкі Коллінз — майстер своєї справи. Як творець специфічного популярного жанру, що розвивається за своїми досить суворими законами й правилами, він досяг неабияких висот посідає особливе місце в ряду класиків англійської літератури XIX сторіччя.

Вільям Уїлкі Коллінз народився 8 січня 1824 року в Лондоні в інтелігентній родині. Його батько Вільям Коллінз був відомим художником-пейзажистом. У домі Коллінзів панувала творча атмосфера, яка сприяла розвитку здібностей і талантів у дітях. Не випадково брат Уїлкі успадкував покликання батька й став художником. Освіту Уїлкі здобув у приватній школі в Хайбері. 1836 року родина на три роки виїжджає до Італії, культура якої справила незабутнє враження на дванадцятирічного хлопчика. Дещо нелогічними на цьому тлі здаються спроби батька майбутнього письменника прилучити сина до комерції. Через його наполегливі рекомендації юнакові довелося деякий час працювати в фірмі, яка займалася продажем чаю. Однак Коллінз-старший мав певну рацію. Гіркий досвід підказував йому, що на мізерні гонорари художника чи письменника дуже важко утримувати родину. Торгівля ж давала гарантоване джерело прибутків, фінансову незалежність і стабільність. Але бажання писати було таким сильним, що переважило всі резони. Врешті решт Уїлкі вдається переконати батька, і той, згодившись на компромісний варіант, посилає сина завершити освіту в Лінкольн-Інні, одній із старовинних юридичних корпорацій в Лондоні. З 1851 року Уїлкі Коллінз юрист, стряпчий. Він не виявляв особливого інтересу до своєї нової кар'єри, але досконале знання казусів і тонкощів англійського права згодиться йому в подальшій творчій роботі і постачатиме невичерпний матеріал для романів. Цей рік відзначено ще однією подією — знайомством з Чарлзом Діккенсом. Письменник був у розквіті таланту: тільки-но побачив світ знаменитий роман «Домбі й син» (1848), на черзі був «Холодний дім» (1852).

У літературі сам Уїлкі Коллінз дебютував 1848 року двотомним життєписом свого батька. Наступними були романи «Антоніна, або Падіння Риму» (1850), на написання якого його надихнула давня подорож до Італії, і «Бейзил» (1852). Майже все, що вийшло після 1850 року, позначене благотворним впливом Чарлза Діккенса і мало надзвичайний успіх у читачів — «Похована таємниця» (1857), «Жінка в білому» (1860), «Без імені» (1862), «Армадейл» (1866), «Місячний камінь» (1868), «Чоловік і жінка» (1870), «Нещасна міс Фінч» (1872), «Нова Магдалина» (1873), «Закон і жінка» (1875), «Готель з привидами» (1875), «Дві долі» (1876) та ін.

Уїлкі Коллінз пережив свого вчителя й старшого друга на 19 років. Він помер 23 вересня 1889 року.

Час народження детективу, біля витоків якого стояв Уїлкі Коллінз, можна визначити майже з протокольною точністю. Це рік 1841, коли вперше було надруковане оповідання визначного американського письменника Едгара Аллана По «Вбивство на вулиці Морг» про таємниче криваве вбивство старої жінки мадам Л'Еспане та її незаміжньої дочки Каміли. Хоча деякі шанувальники цього жанру вважають, що елементи детективу наявні вже в Біблії — адже й там ідеться про закон і його порушників. Якщо йти за такими «гарячими головами», то виявиться, що першими злочинцями були Адам і Єва. Звісно, елементи детективу, точніше загадку злочину можна відшукати в багатьох творах, починаючи від античності й до наших днів. До проблеми злочину й кари звертались такі письменники, як Шекспір, Діккенс, Джейн Остін, Достоєвський. І цей список можна продовжувати й продовжувати. Але детектив як цілісний жанр сформувався саме в XIX сторіччі, й імена його «хрещених батьків» відомі точно.

В Англії, окрім Уїлкі Коллінза, називають ще двох зачинателів популярного жанру: Артура Конан Дойла та Гілберта Кіта Честертона. Першим за часом написання своїх творів стоїть Уїлкі Коллінз, але він, попри весь свій вплив на названих авторів, помітно відрізняється від них. І справа не в тому, що і Едгар По, і Конан Дойл, і Гілберт Честертон працювали в жанрі оповідання, а Уїлкі Коллінз переніс принципи детективу в роман.

Цими авторами були розроблені основні прийоми побудови детективного сюжету, які й на сьогоднішній день залишаються досить жорсткими. Вони допомагають з легкістю відрізнити цей вид літератури від будь-якого іншого. Це, мабуть, один із рідкісних прикладів жанру з усталеною формою. І хоча практики й теоретики детективу невтомно шукають усе нові й нові ознаки жанру (так, ще 1928 року відомий знавець детективної літератури Ван Дайн друкує статтю з красномовним заголовком «Двадцять правил для авторів детективних творів», де сформулював саме таку кількість рекомендацій, необхідних, на його думку, для того, щоб написати хороший детективний твір), але все це лише додаток до обов'язкових трьох компонентів: таємниця злочину ― процес розслідування — його результат (обов'язкове розкриття таємниці й покарання злодія). Особлива роль тут відводиться суб'єктові розслідування — детективові, сищикові. Він, як правило, стає героєм оповіді. У Едгара По це меланхолійний інтелектуал Огюст Дюпен, що ніколи не припускається помилок і читає в людських душах, неначе в розкритій книзі. У своїй роботі він спирається не стільки на матеріальні докази, скільки на силу свого розуму й фантазії. У Конан Дойла ― ексцентричний аналітик Шерлок Холмс, який, попри всі свої блискучі дедуктивні здібності й таланти, дуже схожий на англійського спортсмена-аматора. У Г. К. Честертона — скромний патер Браун, методи розслідування якого базуються на обізнаності в психології, до якої він прилучився, коли відпускав гріхи парафіянам.

Наявність обов'язкових правил певною мірою перетворює детектив в особливий вид гри, робить його твором-загадкою, твором-шарадою. Це дуже добре завважили брати Гонкури. Вони писали у своєму щоденнику: "Після читання Едгара По... новий літературний світ, провісник XX століття... Ніякої поезії — уяву вивірено аналізом... У цьому відчувається мономанія. Речі відіграють більшу роль, ніж люди; любов поступається місцем дедукції і подібним до неї джерелам думок, фраз, сюжетів і цікавості; основа роману перемістилася від серця до голови, від почуття до думки, від драматичних сутичок до математичних викладок».

Всі ці характеристики справедливі для авторів детективних новел, для їхніх героїв. Сищики, зображені в творах цих письменників, сприймаються як «лицарі дедукції», життя яких підпорядковане одній меті — розслідуванню. Тільки поодинокі захоплення й слабкості не дозволяють сприймати їх як «голу функцію». Але навіть дивацтва герої примудрялися якимось чином використовувати для розшуку. Тобто заняття, які нормальній людині приносили відпочинок від професійної діяльності, для сищика були ще одним стимулятором мозкової діяльності, вправою для розуму. Під звуки скрипки в голові Шерлока Холмса народжувалось рішення не однієї заплутаної кримінальної справи, цьому ж сприяв і нічний спосіб життя Огюста Дюпена.

Дивна річ, очищений від поезії, сухий і точний аналіз може викликати в читачів не менше задоволення, ніж роман про кохання. Це задоволення інтелектуального плану, яке певною мірою притамовує інші емоції: співчуття, ненависть, любовні пристрасті тощо. У літературознавстві до сьогодні точиться суперечка, чи не призвичаюють детективи до жорстокості. На нашу думку, відповідь має бути негативною, оскільки в саму суть детективу закладена ідея справедливості, покарання зла й утвердження добра. Це аксіома, наріжний камінь жанру. До того ж бувають випадки, коли детективні романи не уникають емоційної стихії. Наприклад, вона переважає в першому детективі Уїлкі Коллінза «Жінка в білому» (1860).

Твір читається як хвилююча розповідь про принизливе становище жінки в буржуазному суспільстві, яка за законом після одруження стає власністю свого чоловіка, потрапляє в повну залежність від нього. Саме в недоліках судової системи Англії бачить автор причини, що призводять до людських драм, провокують прояви ницих пристрастей, доводять до злочину.

Власне, єдиного зведеного закону, конституції в цій країні не існує. Її заміняють кілька документів: «Магна карта», яка збереглася ще з XIII сторіччя і навряд чи може відповідати вимогам сучасного судочинства, так само як і невеличкий за обсягом "Білль про права", затверджений в кінці XVII сторіччя; постанови судових інституцій, парламентські акти, урядові постанови тощо. Така безліч джерел призводить до суперечностей, різночитання, перекручень у юридичній практиці. Досвідченому адвокатові неважко знайти акт, який би тлумачив закон на користь клієнта. Але за досвідченого фахівця треба платити чималі гроші. Недаремно відомий англійський письменник Джон Бойнтон Прістлі характеризував звід вітчизняних законів як «найплідніше поле для юристів і заплутаний, темний лабіринт для простих людей». Разом з тим професійне знання юридичних казусів англійського законодавства, його заплутаність дозволили авторові побудувати гострий сюжет. Допомогла йому в цьому також книга Межана «Знамениті судові процеси».

Треба зазначити, що, створюючи новий жанр, письменники ще не відійшли від традицій готичного роману, але особливо сильним цей зв'язок виявився саме в творчості Уїлкі Коллінза й саме в «Жінці в білому». Обізнаний читач може здивуватися, чому Уїлкі Коллінз, чому не Едгар По, адже саме його вважають родоначальником літератури жахів, що в белетристиці сучасного Заходу набрала форми так званих тріллерів? Звичайно, творчість цього автора надзвичайно міцно пов'язана з поетикою романів «жахів і таємниць», досить лише згадати такі його новели, як «Личина червоної смерті» чи «Колодязь і маятник». Але мова тут іде про По — автора трьох детективних оповідань: «Убивство на вулиці Морг», «Таємниця Марі Роже» та «Викрадений лист», в яких переважає раціональний підхід до змальованих подій. Письменника цікавить у першу чергу розкриття таємниці, розумне пояснення того, що здається на перший погляд ірраціональним, неможливим, хід думок Огюста Дюпена, що приводить до правильного рішення. Якщо в першій новелі картина вбивства ще викликає відразу й жах, хоча їхня сила в значній мірі притамовується тим, що персонажі зображені не як особистості, а лише як об'єкти злочину, то в останній — небезпека загрожує навіть не життю людини, а тільки її репутації. Це вже оповідання-загадка в чистому вигляді. Що ж стосується Уїлкі Коллінза, то він робить акцент на самій таємниці.

В той час, коли писалася «Жінка в білому», розквіт готичного роману був уже позаду. Виник він на противагу літературі XVIII сторіччя з її культом раціоналізму й здорового глузду. Його автори, на відміну від носіїв ідеї просвітительства, звертались до середньовічного готичного стилю в архітектурі й мистецтві, культивували фантазію і почуття жахливого, таємничого, ірраціонального. Перший твір цього напрямку «Замок Отранто» написав 1764 року Г. Уолпол. Творцями готичної літератури також були Вільям Бекфорд («Ватек»), Клара Рів («Старий англійський барон»), Анна Редкліф («Удольфські таємниці», «Італієць»), М. Г. Льюїс («Монах»), Мері Шеллі («Франкенштейн»); а роман Ч. Р. Метьюріна «Мельмот-блукач» виявився найвищим досягненням серед творів цього жанру.

Готичний роман справив досить помітний вплив на дальший розвиток літератури, але як самостійний жанр припинив існування в 20-х роках XIX сторіччя. Деякі його ідеї і художні засоби були запозичені романтиками. Елементи готики можна знайти і в творчості Чарлза Діккенса. Поряд із смішними й зворушливими позитивними героями в романах цього автора діють готичні герої-лиходії. Вони уособлюють руйнівні сили капіталістичного суспільства. А Уїлкі Коллінза найбільше цікавили емоційні та сюжетні можливості жанру. Він вніс у детективну літературу цілу гаму людських почуттів, починаючи від гніву й закінчуючи співчуттям, навіть сентиментальністю.

Якщо дотримуватись фактів, то в романі «Жінка в білому» більше ознак готики, ніж детективу. Детективною сюжетною лінією можна вважати історію скоєння злочину та процес його розслідування. Але поки що функції сищиків беруть на себе не фахівці, а герої-аматори — вчитель малювання Волтер Гартрайт і сестра головної героїні — некрасива, але розумна, віддана й симпатична Меріан Голкомб. І цій сюжетній лінії передує історія кохання головної героїні твору Лори Ферлі та Волтера Гартрайта. Таким чином Волтер сполучає в своїй особі два амплуа — слідчого та героя-коханого. Така комбінація відсутня в детективі класичного типу. Ні Огюст Дюпен, ні Шерлок Холмс, ні тим паче католицький священик Браун не були переобтяжені родинами, і любовні пригоди (якщо такі були) героїв ніколи не стояли в центрі уваги їхніх авторів. Правда, пізніше деякі сищики, як наприклад, комісар Мегре Жоржа Сіменона, заводили родини, але це суттєво нічого не змінювало в їхній роботі і не впливало на неї. Уже відомий нам Ван Дайн у своїх «Двадцяти правилах» рішуче застерігав: «Справжній поліцейський роман не повинен містити в собі ніякої любовної інтриги, оскільки вона лише розладнує механізм інтелектуальної проблеми». А в основі готичного роману, як правило, є трикутник — позитивний молодий герой та не менш позитивна юна героїня, які не можуть поєднати свої долі через матеріальну і станову нерівність, та ірраціональний, містичний лиходій. За такими ж приблизно принципами вибудовує Уїлкі Коллінз любовну колізію в своєму творі.

Отже, всі події, включаючи детективний сюжет, розгортаються в декораціях готичного роману. Це в першу чергу стосується місця дії. Добре відомо, що детектив починався як міський жанр. Він породжений проблемами великого перенаселеного міста, яке й стало ареною подій, що досліджуються в популярному жанрі. Згадаймо: Огюст Дюпен жив і проводив свої розслідування в Парижі, Шерлок Холмс жив на Бейкер-Стріт і більшу частину злочинів розплутав саме в Лондоні, а маленький патер Браун хоча й був родом з ессекського села, але переслідував порушників порядку в багатьох столицях світу, не кажучи вже про менші міста.

Роман «Жінка в білому» поділяється на три частини — періоди, як їх називає автор. Дія кожного періоду відбувається в певній місцевості і відтворює відповідний етап у долі Лори Ферлі та її близьких. Події першого періоду розгортаються в чарівному, сповненому світла й простору зігрітому теплом його мешканців маєтку Ліммерідж, який символізує щасливі часи в житті героїні. Тут її покохав Волтер Гартрайт, тут вона відповіла йому взаємністю. І хоча герої не можуть з'єднати свої долі, оскільки Лора — багата аристократка, єдина спадкоємниця Ліммеріджа, а Волтер — лише скромний трудівник, що заробляє на життя уроками малювання, тон оповіді спокійний, навіть елегійний. І тільки в кінці першої частини, коли одруження Лори з нелюбим баронетом сером Персівалем стає невідворотною реальністю, з'являються неясні натяки на майбутні незгоди. І Лора, і Волтер в першому розділі більше нагадують героїв сентиментального роману, ніж детективу, вони без найменшого опору підкоряються своїй долі, відмовляються від щастя. Їм навіть на думку не спадає порушити станові умовності. Лише Меріан, дізнавшись про незвичайну нічну зустріч Гартрайта з «жінкою в білому», розпочинає самодіяльне розслідування й виявляє зв'язок безумної незнайомки з сером Персівалем, однак, задовольнившись поясненнями майбутнього Лориного чоловіка, припиняє розшуки.

Другий період після заміжжя героїні проходить у Блеквотер-Парку замку її чоловіка (в перекладі з англійської назва маєтку означає «чорна вода»), який є повною протилежністю Ліммеріджу. В ньому неначе сконцентроване все те зло, яке загрожує Лорі. Ось що бачить Меріан, коли вперше переступає поріг замку: «Центральну його частину збудували за часів прославленої королеви Єлизавети. Внизу тягнуться паралельно одна одній дві величезні й довжелезні галереї з низькими стелями. Вони видаються ще темнішими й понурішими від бридких родинних портретів на стінах... До нього ліворуч і праворуч прибудовані два крила. Напівзруйноване ліве крило (якщо стати обличчям до фронтону) було колись самостійним будинком, і збудували його в XIV сторіччі... знавці, котрі поціновували «старе крило», могли це зробити, тільки перемігши свій страх перед пацюками, пліснявою і мороком». А якщо до цих відомостей ще додати, що вік дому понад 500 років, що в самому центрі будівлі височить вежа з годинником, який глухо вибиває час, то маємо опис, витриманий у готичному стилі. Саме тут знову з'явиться безумна «жінка в білому» — своєрідний еквівалент готичного «привиду», пророчиця бід і випробувань, що чекають на героїв, тут сер Персіваль зробить спробу, спираючись на закон, відібрати у Лори все її майно і, зазнавши поразки, реалізує жахливий план. Не тільки час побудови замку, але й саме ім'я — Персіваль, — неначе пуповиною, прив'язує героя-лиходія до середньовіччя — адже таке саме ім'я було в одного з персонажів циклу середньовічних легенд про короля Артура та лицарів Круглого столу. Лицар сер Персіваль, звичайно, дуже відрізнявся від свого злочинного нащадка, оскільки він суворо дотримувався законів честі й справедливості. Однак у легенді «Сер Персіваль Валлійський» можна відшукати кілька деталей, що стосуються обох героїв. По-перше, походження. Обидва не успадковують лицарського достоїнства, а завойовують його, кожен по-своєму. По-друге, благородний лицар зустріне в своїх мандрах дивну жінку, зодягнену в біле, яка нестиме священну чашу Грааля.

І нарешті — третій період. Ця частина, найбільш наближена до детективного жанру, присвячена розкриттю злочину й покаранню винних. Дія переноситься в бідні квартали Лондона, де оселяються герої книги. Знову на сцені з'являється Гартрайт, який був відсутній у готичній частині твору. Тепер він активно береться за розслідування і досить швидко, майже безпомилково (як і належить детективу-сищику) розплутує зловісний клубок. Як і повинно бути в класичному детективі, зло карається, хоча й не руками служителів закону, і молоді герої нарешті можуть поєднати свої долі.

Як уже говорилось раніше, роман пройнятий атмосферою таємниць страху. Цьому сприяє не тільки місце дії, заплутана інтрига, але й система образів. З готичного роману автор запозичує принцип двійників. «Жінка в білому» — Анна Катерік — дуже схожа на Лору Ферлі, і ця подібність сплете їхні долі в тугий вузол. У парі виступають лиходії: у сера Персіваля Глайда виявиться друг — італійський граф Фоско, який не поступається, навіть перевершує його в мистецтві інтриги й злочинів. Це, можна сказати, один із перших професійних злочинців, які потім заполонять сторінки детективних творів. А Меріан Голкомб і Волтер Гартрайт об'єднують свої зусилля в пошуках справедливості.

Уїлкі Коллінз — майстер гострих сюжетних ходів, заплутаної інтриги, але не психологічного дослідження характерів. І в цьому плані він не відрізнявся від інших авторів детективів, оскільки психологізм не є прикметою цього жанру. Так, анемічним, невиразним вийшов образ головної героїні, хоча задум романіста можна зрозуміти: він хотів підкреслити й посилити враження залежності Лори від її чоловіка. Виконаний за законами готичного роману, психологічно слабко обґрунтований, цей образ сприймається сучасними читачами певною мірою як анахронізм. Надмірний захват при змалюванні досить стандартної зовнішності героїні, особливо пасивність Лори Ферлі, невміння протистояти труднощам викликають часом роздратування. Насправді за Лорине життя, за її щастя борються інші люди, в той час як сама героїня підкоряється обставинам.

Більшу симпатію викликає Меріан Голкомб з її незалежними поглядами. Тільки вона одна виступає на захист сестри в найтяжчий період життя останньої.

Однак найбільш вдалими можна вважати ті образи, при створенні яких Уїлкі Коллінз спирався на традиції Чарлза Діккенса, — і гумористичну й сатиричну. Людяним, зворушливо-смішним є образ італійського професора Пески. Він, як і герої Ч. Діккенса, має чудернацьку зовнішність і золоте серце. Цей образ створено за принципом мономанії, тобто в характері героя акцентується якась одна риса. Для Пески це бажання здаватися справжнім англійцем, але не зі снобістських міркувань: саме в такий, досить ексцентричний, спосіб він хоче висловити вдячність країні, яка дала притулок професорові в тяжкий для нього час.

Мономанія визначає і сатиричний образ дядька й опікуна Лори — Фредеріка Ферлі. Це вередливий, безбарвний, схожий на амебу егоїст, який більше за все боїться, що його потурбують, виведуть зі стану самозаспокоєності. Його нескінченні розмови й скарги на свої нерви (Волтер після зустрічі з Фредеріком Ферлі констатує, що його нерви й примхи — це одне й те ж) викликають у читачів лише огиду.

Ці два другорядні образи — італійського професора й англійського сквайра — символізують протилежні людські типи — альтруїста й егоїста.

Привертає увагу образ «вселенського» лиходія, шпигуна, отруювача графа Фоско. Якщо два попередні образи створені відповідно в гумористичній і сатиричній діккенсівській традиції, то останній — у гротесковій. Гладкий граф, який може без жалю знищити людину, якщо вона заступає йому дорогу, виявляється занадто сентиментальним. Він до нестями любить мишей та птахів і всюди за собою тягає клітки з ними. Незрозумілою, нелогічною здається його симпатія до Меріан Голкомб. Пояснення цьому почуттю, яке дає сам граф (повага до її розуму), не вдовольняє. Скоріше й тут дається взнаки готична традиція, адже, як правило, герої готичних романів (згадаймо хоча б головного героя «Мельмота-блукача») відчували містичне поривання до молодих чистих дівчат. Побудований на контрасті жорстокої розсудливості й гіпертрофованої сентиментальності, образ графа Фоско набуває страшних, гротескних рис. Недарма його так боїться розумниця Меріан.

Завершуючи розмову про перший детективний роман Уїлкі Коллінза, необхідно сказати про його оригінальну композицію. Автор художніми засобами імітує судовий процес, на якому, як відомо, виступають усі свідки, що мають відношення до справи. Так і в творі: один за одним беруть слово (а точніше — дають письмові свідчення) учасники подій: починаючи від Волтера Гартрайта, під кутом зору якого дається вся оповідь, — він, власне, зводить до єдиного цілого всю цю безліч звітів, свідчень, документів тощо, — і закінчуючи другорядним персонажем, кухаркою Естер Пінгорн, яка розповідає тільки окремий епізод. Така калейдоскопічна форма, своєрідне «багатоголосся», дає об'ємну й об'єктивну картину розслідування, а також, що не менш важливо, розкриває зсередини суть кожного персонажа, оскільки кожна розповідь — це ще й невеличкий психологічний етюд, звички оповідача, манера оповіді тощо (до речі, в романі відсутні письмові свідчення трьох головних, але найменш виразних, діючих осіб: Лори Ферлі, «жінки в білому» та сера Персіваля Глайда).

Можливо, такий принцип оповіді був підказаний Уїлкі Коллінзу його другом Діккенсом, який сам користувався ним (наприклад, в романі «Холодний дім» розповідь по черзі ведуть то сам автор, то героїня твору — Естер). Коллінз ускладнив прийом, включивши в твір більшу кількість оповідачів. Композиція виявилась такою вдалою, що стала прикладом для інших письменників, серед яких був і автор відомого роману жахів «Дракула» Брем Стокер.

За тим же принципом побудований і наступний детективний роман Уїлкі Коллінза «Місячний камінь» (1868). Крім письмових свідчень, розповідей головних учасників подій, в ньому наведено уривки із щоденників, записи родинного архіву тощо. Таким чином Уїлкі Коллінз домагається достовірності оповіді при заплутаному й трохи фантастичному сюжеті.

В центрі уваги автора — таємниче зникнення коштовного каменя, що колись прикрашав чоло індійського божества, а потім був вивезений в Англію. Всім, хто стикався з ним, алмаз приносив нещастя. Готичний елемент «Жінки в білому» тут змінюється на східну екзотику. Активними учасниками події стають три загадкові індійські браміни-фанатики, які входять у життя англійської столиці й заміських маєтків зі своїми незбагненними законами. З одного боку, можна вважати східне тло за продовження готичної лінії, оскільки в деяких готичних романах дія відбувається в умовно-східних декораціях. Так, наприклад, роман Вільяма Бекфорда «Ватек» називають «орієнтально-готичним» твором, оскільки він написаний під впливом «Тисячі й однієї ночі»; з другого боку, саме індійські сюжети вже не сприймались жителями метрополії як чиста екзотика, оскільки Англія продовжувала колоніальну експансію і заохочувала жителів острова засновувати колонії в далекій заморській країні, обживати її.

Любовний сюжет твору будується за тим самим принципом, що й попередній, хоча на перший план виступають не соціальні, а морально-етичні проблеми. В усіх інших компонентах роман більше наближається до класичного детективу.

В порівнянні з Лорою Ферлі образ головної героїні «Місячного каменя» вірогідніший; відходячи від законів готичного роману, Уїлкі Коллінз наближає його до життя. Рейчел — сильна, вольова дівчина, яка може боротися за своє щастя, тим більше, що її саму та її обранця — Френкліна Блека — розділяють не матеріальні перепони, а скоріше моральні. Конфлікт переноситься в душу Рейчел. Уїлкі Коллінз показує юну аристократку не очима закоханого в неї молодого чоловіка, а очима старого дивака Габріеля Беттереджа, відданого дворецького родини Веріндерів. Цей пристрасний шанувальник «Робінзона Крузо» поряд з чарівною зовнішністю своєї молодої пані відзначає і суттєву ваду її характеру — свавільність і впертість. Якщо справа стосувалася моди та всіляких інших дрібниць, то її впертість не завдавала великої шкоди, оскільки навіть немодно вдягнена вона мала чудовий вигляд, але коли йшлося про справи принципові — тут було недалеко й до біди. Старий дивак, сам того не розуміючи, неначе попереджає читачів, що вдача міс Рейчел стане причиною ускладнень. І справді, якби не її затятість, навіть в ім'я благородної мети, розслідування не затяглося б на такий тривалий час, не довелося б звертатися шанованій родині по допомогу до детектива, та й вона сама тоді не потрапила б під підозру як викрадачка алмазу.

В «Місячному камені» вперше в творчості Уїлкі Коллінза з'являється професійний детектив — сищик Кафф. При створенні цього образу англійський романіст спирався на досвід і знахідки свого американського колеги — Едгара По. Зовні сищик Кафф така ж невиразна постать, як і Огюст Дюпен: худий неначе тріска, він, за словами автора, схожий на пастора чи працівника похоронного бюро (можливо, саме ця асоціація спонукала Г. К. Честертона зробити свого героя-детектива священиком). Але зовнішність оманлива, точніше така, якої вимагає професія сищика, — він непомітний, як і його одяг — чорний костюм і біла краватка. Весь розум героя сконцентровано в його очах. Автор підкреслює, що в «його твердих як сталь світло-сірих очах з'являвся якийсь бентежний вираз, коли вони зустрічалися з вашими очима, — ніби вони чекали від вас більшого, ніж було відомо вам самим». Може виникнути питання, чому ж у Шерлока Холмса виразна, яскрава зовнішність? Не слід забувати, що герой Конан Дойла мав інші можливості злитися з натовпом — в нього були чималі акторські здібності і він так добре володів мистецтвом перевтілення, що його не завжди міг впізнати сам доктор Ватсон. У той час, як Конан Дойл відходить від традиції, Г. К. Честертон настільки дотримується правил, що його герой за своєю зовнішністю — найневиразніший з усіх сищиків класичного періоду. Людяності, теплоти аскетичному Каффові надає його пристрасть до вирощування троянд.

Честь розкриття таємниці злочину, однак, належить не Каффові, хоча він і впритул підійшов до розгадки таємниці І можна не сумніватися, що якби від його послуг не відмовились, сищик довів би справу до переможного кінця. Але й у цьому романі, як і у «Жінці в білому», лаври віддано головному героєві.

Поряд з образом Каффа найвдалішим у романі, на наш погляд, є образ негативного героя — Годфрі Еблуайта. У нього зовсім немає містичного ореолу готичного героя, він являє собою скоріше тип міського шахрая, який часто зустрічається в соціальному сатиричному романі. Характеристика старого Беттереджа, яку він дає молодому крутієві, просто вбивча: «Він був адвокатом за професією, дамським догідником за характером і доброзичливим самаритянином за переконанням... В благодійних товариствах допомоги бідним матерям, у товариствах святої Магдалини порятунку розпусниць, в об'єднаннях ригористів, які займалися влаштуванням на роботу бідних жінок замість бідних чоловіків, залишаючи останніх викручуватись, як самі знають, — скрізь він був віце-президентом, директором, консультантом. Де тільки засідає за столом жіночий комітет, там і містер Годфрі з капелюхом у руці верховодить, стримуючи гарячковість зборів і ведучи милих дам по тернистому діловому шляху. Я гадаю, що це був найвикінченіший філантроп (з невеликим достатком) в історії Англії. На благодійних мітингах нелегко було знайти такого, як він, оратора, здатного видушити сльози і гроші. Це був стопроцентний громадський діяч». Такий тип «героя» якнайкраще вписується в схему вже чисто детективного твору.

Тепер час повернутись до суперечки М. Горького та Ч. Діккенса, уявної, звичайно. Мабуть, обидва класики мали рацію. Більшість романів та п'єс Уїлкі Коллінза втратили свою надзвичайну популярність, коло його читачів поступово звузилось. І це не дивно, оскільки сюжетні прийоми через надмірно часте використання їх втратили принаду новизни, затерлися до штампів, а на передній план виступили вади творів, їхня екзальтованість, мелодраматичність, стилістична одноманітність тощо. Час відсіяв швидкоминуче, неважливе, а залишив справді талановите, значне. Зараз Уїлкі Коллінза в усьому світі знають як автора двох творів — «Жінки в білому» та «Місячного каменя», які поклали початок розвитку детективного жанру в Англії.

ІРИНА КИЄНКО

Жінка у білому

ПЕРІОД ПЕРШИЙ

Починає оповідати Волтер Гартрайт, учитель малювання з Клементс-Інна

I

Це оповідь про те, що може витерпіти жінка й чого може добитися чоловік.

Якби машина правосуддя справді глибоко та безсторонньо розбирала кожну підозрілу справу, якби, лише помірно підмащена золотом, неухильно провадила кожне судове слідство, то події, зображені на цих сторінках, здобули б, напевне, широкий розголос під час судового процесу.

Але в деяких випадках закон і досі, хоч як крути, зостається найнятим слугою товстого гаманця, тож і ця історія буде вперше розказана тільки тут. Десь так, як раніше її міг почути суддя, зараз її почує читач. Жодна з істотних обставин, стосовних до розкриття цієї справи, од її початку й до кінця, не буде тут відтворена на підставі чуток. Коли Волтер Гартрайт, що пише ці вступні рядки, опинятиметься ближче, ніж інші, до подій, про які мова, він розповідатиме про них сам. Коли ж він не буде учасником подій, то поступиться місцем оповідача тим, хто особисто знайомий з обставинами справи і хто так само точно й правдиво продовжить його працю.

Отже, оповідачів цієї історії буде кілька душ — як на суді виступає кілька свідків; і мета в обох випадках одна: щонайточніше та щонайдокладніше висвітлити правду і простежити хід подій в цілому, дозволяючи живим їх свідкам, кожному своєю чергою, розповісти про почуте й побачене.

Послухаймо спочатку Волтера Гартрайта, двадцятивосьмилітнього вчителя малювання.

II

Був останній день липня. Спливало довге, спекотне літо, і ми, зморені блукальці лондонських бруківок, подумували вже про тіні від хмар над сільськими ланами та про осінні леготи на узбережжі.

Що ж до мене, сердешного, то літо, минаючи, лишало мене в кепському здоров'ї, не в кращому настрой і, сказати правду, майже без грошей. Протягом року я тратив свій заробіток не так обачно, як завжди, й через те розкошування мусив нині перебути ощадливу осінь між материним котеджем у Гемпстеді й моєю власною кімнатою в Лондоні.

Пам'ятаю, вечір був тихий, хмарний, лондонська задуха злягла ще тяжче й вуличний гамір помалу завмирав. Серце великого міста і маленьке моє неначе билися в унісон, дедалі млявіше, пригасаючи разом із вечірньою загравою. Я відірвався від книжки, над якою більше мріяв, ніж читав її, і вийшов з будинку, щоб податися за місто подихати вечоровою прохолодою. Був якраз один із двох вечорів, що їх я зазвичай пробував із матір'ю та сестрою. Тож я попростував у північному напрямку, до Гемпстеда.

Тут необхідно згадати, що батько мій помер за кілька років до подій, про які я пишу, і що з п'ятьох дітей живі лишалися тільки сестра Сара та я. Батько теж був учитель малювання. Роботящий і заповзятий, він мав великий успіх; ніжно люблячи свою родину й турбуючись про її майбутнє, бо ж, крім його заробітку, не мали на що жити, батько зразу після одруження застрахував своє життя на значно більшу суму, ніж це роблять інші. Завдяки його дивовижній розважності й самовідданості мати з сестрою могли й по його смерті не бідувати, як не бідували, поки він жив. Уроки батькові дісталися мені в спадок, і як мені було не тішитися таким початком мого самостійного життя.

Тихі відблиски заграви ще догоряли на найвищих пагорбах, а Лондон унизу вже потонув у темному морі захмареної ночі, коли я підійшов до хвіртки матусиного котеджу. Не встиг я подзвонити, як двері розчахнулись, і замість служниці на порозі з'явився мій шановний приятель, професор Песка, італієць. Він радісно метнувся мені назустріч, пронизливо вигукуючи щось схоже на англійське привітання. Професор і сам собою, і з огляду на подальші події, заслуговує на честь бути представленим читачеві. Волею випадку саме з нього почалась та загадкова родинна історія, про яку піде мова на цих сторінках.

Познайомилися ми з професором Пескою в одному багатому домі, де він давав уроки своєї рідної мови, а я — малювання. Про його минуле я тільки й знав, що колись він був викладачем у Падуанському університеті, мусив виїхати з Італії «через політику» (що це означало, він ніколи нікому не пояснював), а тепер ось уже багато років був шанованим викладачем чужоземних мов у Лондоні.

Хоч і не карлик у справжньому розумінні слова, адже з голови до п'ят він був напрочуд пропорційно збудований, Песка був чи не найменший чоловічок, якого я будь-коли бачив не на сцені, а в житті. Привертаючи до себе увагу вже самою своєю зовнішністю, він вирізнявся з-поміж інших смертних ще й нешкідливим дивацтвом. Головною метою його життя стало прагнення зробитися щирим англійцем, аби цим виказати свою вдячність країні, де він знайшов притулок і засоби для існування. Щоб зробити приємність англійському народові, професор вічно носив з собою парасольку й ходив у циліндрі та гетрах. Але цього було замало. Він жадав не тільки виглядати англійцем, а й дотримуватися всіх англійських звичаїв та розваг. Гадаючи, що ми вирізняємося особливою любов'ю до спорту, цей чоловічок по простоті душевній віддавався всім нашим національним спортивним забавам, твердо переконаний, що їх можна осягти єдиним зусиллям волі, достоту так, як він призвичаївся до гетрів та циліндра.

Я сам не раз бачив, як він сліпо важив своїми кінцівками на лисичому полюванні чи на крикетному полі. А одного разу мені довелося стати свідком, як він, так само сліпо, ризикнув своїм життям на морі біля Брайтонського пляжу.

Ми здибалися там випадково й пішли разом купатись. Коли б ми зайнялись якимось суто англійським видом спорту, я вже б, річ звісна, не випускав професора з очей, та оскільки чужоземці почуваються у воді незгірш англійців, я і в голову не покладав собі, що й мистецтво плавання належить до тих спортивних вправ, котрі Песка вважає за можливе опанувати зразу, одним нападом. Ми попливли від берега, та скоро я завважив, що мій приятель відстав. Я обернувся. З жахом і подивом я побачив самі дві білі ручки між собою та берегом — вони майнули і вмить щезли. Я пірнув за ним: бідолашний чоловічок лежав собі, скрутившись калачиком, у виїмці на дні й здавався таким крихітним, яким я його ніколи не бачив. Я витяг його на поверхню, свіже повітря повернуло його до життя, і з моєю поміччю він піднявся по східцях до своєї кабінки. Професор ще й не оклигав як слід, а вже на нього знов найшла та мана — дивовижне переконання, що він таки вміє плавати. Ще цокочучи зубами, він непевно осміхнувся і заявив, що то, «мабуть, була судома». А коли оговтався цілком, то приєднався до мене на пляжі, й тут його палка південна вдача миттю взяла гору над штучною англійською стриманістю. Він просто оглушив мене нестримним потоком слів гарячущої італійської подяки — вигукував, що віднині хай я розпоряджаюся його життям, що він не заспокоїться, поки не відплатить мені послугою, якої я, своєю чергою, не забуду до кінця днів своїх.

Я щосили намагався зупинити цю зливу сліз та признань, пробуючи обернути все на жарт. Якось мені начебто таки вдалося трохи охолодити його перебільшене почуття вдячності. Не думав я тоді, не думав і згодом, наприкінці нашого приємного відпочинку, що скоро й трапиться та нагода віддячити мені, яку так полум'яно шукав Песка, що він жадібно вхопиться за неї і тим спрямує все моє життя в нове річище й до невпізнанності змінить мене самого.

Але так сталось. Якби я не пірнув по професора Песку, коли той лежав на ріні під водою, я б, найвірогідніше, ніколи не зробився учасником подій, що про них мовиться в цій повісті; я, певне, навіть імені не почув би жінки, що заволоділа всією моєю душею, стала метою всіх моїх поривань, провідною зорею мого життєвого шляху.

III

Схвильоване обличчя і збуджена поведінка Пески в той вечір, коли ми з ним зіштовхнулись біля хвіртки, сказали мені без слів, що скоїлося щось надзвичайне. Одначе годі було вимагати від нього негайного пояснення. Я міг тільки припустити, поки він обіруч тягнув мене до кімнат, що, знавши мої звички, він прийшов до котеджу саме цього вечора, щоб зустріти мене напевне й розказати якісь дуже приємні вісті.

Ми вдерлися до вітальні страшенно грубо й галасливо, гірше бути не може. Мати сиділа біля відчиненого вікна, сміючись та обмахуючись віялом. Песка був у неї улюбленець, ще й неабиякий; яких тільки коників він не викидав — вона йому все пробачала. Люба матуся! Від тої хвилини, коли вона побачила професорову глибоку і вдячну відданість її синові, вона прихилилася до нього всім своїм серцем, не дивувала аніяким його чужоземним химерам, ба навіть не намагалася їх збагнути. Сестра моя Сара, дарма що молода, ставилася до Пески стриманіше. Вона цінувала належно його чудові душевні риси, але не приймала його так безоглядно, як мати. Як на її острів'янські поняття про доброзвичайність, професор постійно переступав межі дозволеного, така вже була його вдача, але Сара не могла не обурюватись. Вона ніколи не могла приховати, як її вражала материна поблажливість до ексцентричного маленького чужоземця. До речі, я завважив, не тільки на прикладі моєї сестри, а й інших, що ми, молоде покоління, далеко не такі щирі й чулі, як більшість наших старших. Я часто бачу, як старі хвилюються, шаріються, заздалегідь смакуючи якусь невинну втіху, а внуки їхні при цьому лишаються незворушні та байдужі. Либонь, наші старенькі були свого часу щирішими дітьми, ніж ми. Невже це освіта забігла так далеко вперед, що ми нині хоч трішечки, а таки занадто освічені та виховані?

Не сміючи це стверджувати, я тільки зазначу, що в товаристві професора Пески мати здавалася куди молодшою за сестру. Так і цього разу: в той час як мати від щирого серця сміялася з нашого хлоп'яцького вторгнення до вітальні, Сара стурбовано збирала черепочки чашки — її професор скинув на підлогу, коли зірвався відчиняти мені двері.

— Я вже й не знаю, що було б, Волтере, коли б ти спізнився на часину, — сказала мати. — Песка ледь не ошалів з нетерплячки, а я — з цікавості. Професор приніс якусь чудесну новину, каже, що вона стосується до тебе. Але він безжально відмовився хоч натякнути на неї, поки не прийде його друг Волтер.

— От лихо — тепер зіпсовано сервіз! — промурмотіла Сара сама до себе, сумовито розглядаючи скалки.

А в цей час Песка в щасливому невіданні скоєного ним лиха завзято викочував велике крісло з кутка на середину кімнати, щоб зависочіти над нами у всій своїй ораторській величі. Повернувши крісло спинкою до нас, він скочив у нього коліньми і схвильовано звернувся з цієї імпровізованої кафедри до своєї пастви, що складалася всього з трьох душ.

— Отже, мої добрі-дорогенькі, — почав Песка (він завжди казав «мої добрі-дорогенькі», коли хотів сказати «мої шановні друзі»), — слухайте мене! Настала ця хвилина — я сповіщаю мою добру новину — нарешті я говорю.

— Слухайте, слухайте! — мовила мати, схвалюючи й цю професорову витівку.

— Мамо, — прошепотіла Сара, — ось зараз він розламає наше найкраще крісло.

— Я повернуся у своє минуле і я заволаю до найблагороднішого із смертних, — провадив Песка, палко вказуючи на недостойного мене через спинку крісла. — Я промовляю до того, хто знайшов мене мертвого на дні морському (через судому) і хто витяг мене нагору! А що я сказав, коли вернувся до життя і до одежі?

— Набагато більше, ніж годилося, — відказав я скількимога твердіше, бо коли заохотиш професора до цієї теми, то його почуття неминуче проллються потоком сліз.

— Я сказав, — наполягав Песка, — що моє життя належить моєму дорогому другові Волтеру до кінця днів моїх, і так воно й є. Я сказав, що не заспокоюсь, поки не знайду нагоди зробити щось хо-ро-ше для Волтера. І до самого цього благословенного дня я не знав спокою. А нині, — закричав запальний чоловічок, — щастя переповнює мене і хлюпає через край! Адже, слово честі, присягаюсь душею, клянусь вірою — я нарешті зробив щось хороше, і мені лишається тільки сказати одне слово: гарно-добре!

Тут, мабуть, варто пояснити, що Песка пишався своєю (на його думку) бездоганною англійською мовою, своєю англійською одежею, манерами і всім способом життя. Підхопивши кілька загальновживаних виразів, він до ладу й не до ладу пересипав ними свою мову, перетворював на складні слова, смакуючи їхнє звучання й не тямлячи їхнього значення, нанизував їх якось по-своєму, зіштовхував і зливав їх водно, наче то був один-єдиний склад.

— Серед великосвітських лондонських домів, де я викладаю мову моєї вітчизни, — без передиху перейшов професор до свого так надовго відкладеного повідомлення, — є один, страшенно світський на великій площі Портленд. Ви ж знаєте, де це? Так, так — авжеж-еге ж. Чудовий дім, мої добрі-дорогенькі, а в ньому пречудова родина. Матінка — здорова та гарна, три дочки — здорові та гарні, двоє синів — здорових та гарних, та батечко — найздоровіший та найгарніший з усіх. Він сильнющий купець і купається в золоті. Був колись красень, а зараз у нього лисина і два підборіддя, то вже й не красень. Але увага! Я втовкмачую тим дочкам божественного Данте і — ох, свята-діво-оборони-й-заступи! — ніякими словами не скажеш, який трудний божественний Данте цим трьом гарненьким голівкам! Та дарма, на все свій час, і що більше уроків, то краще для мене. Тепер увага! Уявіть собі, що сьогодні я навчаю тих трьох панночок, як завжди. Ми всі четверо спустилися в Дантове пекло — на сьомий круг. Але не в цім річ — усі круги однаковісінькі для трьох здорових та гарних панночок. Але на сьомому крузі мої учениці загрузли, і я, аби їх витягти, декламую, пояснюю, червонію з натуги, от-от лусну від даремних зусиль, коли це в коридорі зарипіли чоботи і входить Золотий батечко, той сильнющий купець із лисиною та двома підборіддями... Ха! Мої добрі-дорогенькі, я ближче підійшов до діла, ніж вам здається. Маєте ще терпець? Чи ви вже сказали подумки собі: «А хай йому всячина! Песка так і не договорить сьогодні!»

Ми хором заявили, що нам дуже цікаво. Професор повів далі:

— А в руках у Золотого батечка — лист. Вибачившись, що перебиває житейсько-домашніми клопотами наші пекельні студії, він звертається до трьох панночок і починає, як усі ви англійці, з величезного «О». «О мої дочки, — промовляє сильнющий купець, — ось я маю листа від мого друга містера...» Ім'я вискочило в мене з голови, але дарма, ми ще повернемося до цього. Так, так — авжеж-еге ж. Так той батечко й каже: «Я маю листа від мого друга, містера... він просить мене порекомендувати вчителя малювання йому, в його маєток». Свята-діво-оборони-й-заступи! Коли я почув ці слова, я ладен був кинутися Золотому батечкові на шию, аби тільки дотягся до неї, і довго-довго тримати його у вдячних обіймах! Але я тільки підскочив на стільці. Я сидів мов на голках, я весь палав бажанням забалакати, але прикусив язика і дав батечкові договорити. «Може, ви знаєте, — каже цей грошовитий добродій, помахуючи листом, — може, ви знаєте, мої любі, такого вчителя малювання, якого я міг би рекомендувати?» Три панночки перезирнулись і відповідають (починаючи з незмінного «О»): «О ні, любий тату, але ось містер Песка...» Почувши своє ім'я, я не втерпів — думка про вас, мої добрі-дорогенькі, вдарила мені в голову, наче кров прилила, я скочив, ніби хто штрикнув мене знизу, з-під землі, крізь сидіння списом, і звернувся до сильнющого купця чистісінькою англійщиною: «О любий сер, я знаю такого чоловіка! Найперший і найкращий на світі учитель малювання! Рекомендуйте його поштою сьогодні ж і посилайте з усім начинням (ха, ще один чисто англійський вираз!), посилайте з усім начинням хоч завтра!» — «Стривайте, стривайте, — каже батечко, — він чужоземець чи англієць?» — «Англієць, — відповідаю, — до самих кісток». — «А порядна людина?» — питається батечко. «Сер! — кажу я (бо це останнє запитання мене обурило, і я перестав бути з ним запанібрата). — Сер! Безсмертне полум'я геніальності палає в грудях у цього англійця, а головне, що воно палало і в грудях його батька!» — «Байдуже, — каже цей Золотий варвар-батечко, — хай він там буде хоч який геніальний, містере Песка. Нам тут, в Англії, не треба генія, коли з ним не йде попідручки порядність, — а коли вони разом, то ми раді, вельми раді! Чи може ваш друг подати рекомендаційні листи?» Я недбало помахав рукою. «Рекомендації? — кажу я. — Свята-діво-матір-божа! Про що мова?! Та купи рекомендацій, повнісінькі теки рекомендацій, якщо хочете!» — «Вистачить однієї чи двох, — каже цей флегматичний багач. — Хай він надішле їх мені разом зі своєю адресою. І ще — стривайте, містере Песка! Перш ніж вам іти до вашого друга, я хочу щось вам передати для нього». — «Гроші! — обурено вигукую я. — Ніяких грошей, поки мій щирий англієць їх не заробить». — «Гроші? — дивується батечко. — Хто говорить про гроші? Я маю на увазі записку про умови роботи. Продовжуйте ваш урок, містере Песка, а я перепишу ті умови з листа мого друга». І сідає цей власник товарів та грошей за стіл, береться за перо, чорнило й папір, а я знову сходжу в Дантове «Пекло» разом із трьома панночками. За десять хвилин записка готова, і батечкові чоботи порипіли геть по коридору. Від тієї хвилини — слово честі, присягаюсь душею, клянусь вірою! — я забув про все на світі. Всепереможна думка, що нарешті збулась моя мрія і що я можу прислужитися моєму другові, переповнює, п'янить мене! Як я витяг трьох панночок із пекла, як упорав інші свої справи, як проковтнув свій невеличкий обід — про все це я знаю не більше, ніж той, хто живе на Місяці. Досить мені знати те, що ось я тут із запискою сильнющого купця, щедрий, як життя, полум'яний, як вогонь, і щасливий, як король! Ха! ха! ха! Гарно-гарно-гарно-добре!

І професор, махаючи конвертом над головою, закінчив свою довгу, багатослівну оповідь пронизливою пародією на англійське «ура!»

Ледве він замовк, як мати з блискучими очима, вся зашарівшись, підвелася з місця. Вона лагідно взяла й стисла руки маленького професора.

— Дорогий наш, добрий Песко, — мовила вона, — я ніколи не сумнівалася, що ви щиро любите Волтера, але тепер я переконалася в цьому більше, ніж будь-коли!

— Так, ми дуже вдячні професорові Песці за нашого Волтера, — додала Сара. Кажучи це, вона вже й підвелася була, мовби наміряючись, своєю чергою, підійти до того крісла, але, спостерігши, як пристрасно професор Песка обціловує руки нашій матері, насупилась і знов сіла на своє місце. «Якщо цей фамільярний чоловічок так поводиться з моєю матір'ю, то як же він поведеться зі мною?» Вираз обличчя іноді промовляє незгірше слів — не сумніваюсь, що Сара, сідаючи, думала саме так.

Хоч я був щиро зворушений бажанням Пески допомогти мені, перспектива такої роботи не дуже мене потішила. Коли професор облишив руки нашої матері, я тепло подякував йому за клопоти про мене й попросив дозволу прочитати записку його шановного патрона.

Урочисто вимахуючи рукою, Песка вручив мені конверта.

— Читайте! — величаво проголосив він. — Запевняю вас, мій друже, що писання Золотого батечка промовляє само за себе суремним гласом!

Умови були викладені чітко, відверто й цілком зрозуміло.

Мене повідомляли, що, по-перше, Фредерік Ферлі, есквайр, власник маєтку Ліммерідж у Камберленді, шукає досвідченого вчителя малювання на три-чотири місяці. По-друге, обов'язки вчителя малювання будуть двоякі: навчати двох молодих леді мистецтва малювання аквареллю, а в години дозвілля впорядковувати коштовну колекцію малюнків, що належить господареві й постраждала від цілковитого занедбання. По-третє, вчитель повинен жити в Ліммеріджі; він буде на правах джентльмена; платня — чотири гінеї на тиждень. По-четверте і по-останнє: без рекомендацій, найдокладніших щодо особистих якостей і фахових знань, не звертатись. Рекомендації надіслати другові містера Ферлі в Лондон, він уповноважений скласти договір. Наприкінці записки були прізвище й адреса батька учениць професора Пески.

Звісно, умови були спокусливі, а сама робота, напевне, і легка й приємна. Пропонувалась вона мені на осінь — пору, коли я майже не мав уроків. І оплата, як підказував мені мій фаховий досвід, була напрочуд щедра. Я розумів усе це. Розумів, що мав би радіти, аби тільки пощастило здобути собі це місце. І все ж, прочитавши записку, я відчув нез'ясовну нехіть братися до цього діла. Я ще ніколи не зазнавав такого болісного розладу між чуттям обов'язку та бажанням — чи то пак дивним небажанням, як тепер.

— Ой, Волтере, твоєму батькові ніколи так не таланило! — сказала мати, й собі прочитавши записку та віддаючи її мені.

— Спізнатися з такою знаттю! — докинула Сара, гордовито випроставшись. — І що втішно, так це бути рівним із ними...

— Так, так, умови, що й казати, вельми спокусливі, — відказав я нетерпляче, — але, перш ніж посилати свої рекомендації, я хотів би трохи подумати.

— «Подумати»! — луною відгукнулась мати. — Волтере, що це з тобою?

— «Подумати»! — завторувала сестра. — Як ти можеш говорити такі несусвітні речі за таких обставин!

— «Подумати»! — вступив професор із своєю арією. — А про що тут думати? Відповідайте! Чи це не ви нарікали на своє здоров'я, чи не ви мріяли про те, що називаєте «цілунком сільського леготу»? Ну так у ваших руках папір, що надає вам такі щедрі цілунки сільських леготів, — хоч би вам духу не забило за чотири місяці! Чи ж не так? І знов же — гроші. Ну, невже чотири гінеї на тиждень — це не гроші? Свята-діво-матір-божа! Дайте ці гроші мені, й мої черевики зариплять, мов у Золотого батечка, примовляючи: «Ох, якого багатія ми носимо!» Чотири гінеї на тиждень! А на додачу ще й чарівне товариство двох молоденьких панночок! Більше того — вам буде й постіль, і сніданок, і обід, вас заливатимуть англійськими чаями, пінявим пивом, і все це задарма! Ну, Волтере, мій дорогий-любий друже, хай вам абищо, — це вперше в житті очі мої лізуть рогом, так я вам дивуюсь!

Але ні непідробне подивування матері, що не могла збагнути чудної моєї поведінки, ні захоплений Песчин перелік усіх моїх майбутніх благ не захитали безглуздої моєї нехіті їхати в маєток Ліммерідж. Я почав висувати всілякі дріб'язкові відмовки, та всі вони, на превелику мою досаду, були рішуче відкинуті. Тоді я спробував спорудити останню перешкоду: що ж буде з моїми лондонськими учнями, поки панночки Ферлі навчаться малювати з натури під моїм керівництвом? Але на жаль, очевидно було, що більшість моїх учнів роз'їдеться хто куди на осінь, а тих небагатьох, котрі зостануться в Лондоні, можна доручити одному з моїх колег, тим більше що я сам якось був його виручив за подібних обставин. Сестра нагадала мені, що цей добродій сам пропонував мені свою допомогу на той випадок, коли я захочу виїхати з міста; мати слізно просила мене відкинути пусту примху в ім'я мого власного блага та здоров'я, а Песка жалібно благав не вражати його в самісіньке серце відмовою від першої послуги, яку він робить на віддяку за свій порятунок.

Ці умовляння дихали такою щирою любов'ю, що зворушили б кожного, хто має в серці хоч краплю доброти. Хоч я так і не зумів приглушити свого нез'ясовного упередження, та мені стало совісті добре себе присоромити подумки, і я, щоб суперечка закінчилася миром, поступився, обіцявши зробити все, що від мене вимагається.

Решта вечора минула в жартівливих балачках про моє майбутнє життя в товаристві двох молодих мешканок Камберленду. Надихнутий англійським грогом, від якого він захмелів за п'ять хвилин, Песка утвердився у своєму званні щирого англійця, проголосивши одну по одній кілька промов — і незліченну кількість тостів за здоров'я нашої матері, моєї сестри, за моє власне, а також містера Ферлі й двох молодих панночок, причому він тут-таки щоразу сам собі дякував від імені всіх нас.

— По секрету, Волтере, — довірчо казав мені мій маленький приятель, коли ми вдвох вертали додому, — я оце згадую про своє красномовство і пишаюсь. Душа моя от-от лусне від шанолюбства! Одного чудового дня я таки виступлю у вашому славетному парламенті. Мрія всього мого життя — стати вельмишановним Пескою, членом парламенту!

Вранці я послав мої рекомендації на Портленд-Плейс.

Збігло три дні. Я вже тішився тихцем, що мої папери не справили, мабуть, належного враження. Та на четвертий день надійшла відповідь. Мене повідомляли, що містер Ферлі бере мене на службу і просить незагайно виїхати в Камберленд. Усі необхідні вказівки щодо того, як мені добиратися, були чітко й турботливо викладені в приписці.

Знехотя я спакувався, щоб завтра вранці вирушити з Лондона. Надвечір, поспішаючи десь на гостину, до мене забіг Песка — попрощатись.

— Мої сльози, — весело сказав професор, — хутко висохнуть від грандіозної думки про те, що моя щаслива рука дала перший поштовх вашій кар'єрі. Тож їдьте, мій друже! І ради Бога, поки сонце сяє над Камберлендом (ще одна англійська приказка!), порайте своє сіно! Женіться на одній з тих панночок, станьте членом парламенту, а як вилізете на драбину, згадуйте, що все це зробив Песка, який зостався там, унизу!

Я спробував засміятися з моїм маленьким другом, але його прощальний жарт не поліпшив мені настрою. Він промовляв свої напучування, а мені чомусь щеміло серце. Коли Песка пішов, мені не лишалось нічого іншого, як піти в Гемпстед попрощатися з матір'ю та сестрою.

IV

Цілий день гнітила докучлива спекота, і вечір був похмурий, задушливий.

Матері й сестрі хотілося стільки всього сказати мені на прощання, і вони просили мене побути ще п'ять хвилин, та ще п'ять, тож була десь чи не опівніч, коли служниця замкнула за мною хвіртку.

Я ступив кілька кроків по найкоротшій дорозі до Лондона, а тоді став, вагаючись.

Великий повний місяць плив по темному, беззоряному небу, і горбиста місцевість виглядала дикою та загадковою в таємничому світлі місяця, от ніби це було за сотні миль від столиці. Повернутися так скоро в похмуру лондонську задуху — ні, нізащо! На душі мені було так тривожно; здавалось, як ляжу оце спати у своїй затхлій кімнаті, то й задихнуся. І я надумав: щоб довше побути на свіжому повітрі, зроблю якнайбільший гак, піду білою, в'юнкою стежиною поміж горбів і в Лондон потраплю через передмістя по Фінчлейській дорозі, додому доб'юся аж раннім прохолодним ранком із боку Ріджентс-Парку.

Я звільна ступав собі стежкою, радіючи божественній тиші та м'якій грі місячної світлотіні довкола. Поки я долав першу і найгарнішу частину мого нічного шляху, я просто вбирав враження від довколишнього краєвиду, і думки мої ні на чому не затримувались, та й взагалі я, певне, ні про що не думав. Але коли кінчилися порослі вересом пагорби і я вийшов на дорогу, де було менше поживи для ока, мене помалу знов опосіли думки про близьку переміну в моєму житті. Доходячи до кінця дороги, я був весь у владі примхливих мрій про маєток Ліммерідж, про містера Ферлі й моїх майбутніх учениць, яких мені незабаром доведеться навчати мистецтва акварелі.

Я дійшов до перехрестя. Звідси дороги вели на чотири сторони: в Гемпстед, звідки я йшов, у Фінчлі, на захід і в Лондон. Я машинально звернув на останню дорогу.

Неквапливо йшов я безлюдним шляхом; пам'ятаю, гадав знічев'я, які з лиця ті молоді жительки Камберленду, — коли це вся кров моя захолола від легкого доторку чиєїсь руки до мого плеча.

Я вмить обернувся, стискаючи рукою ціпка.

Переді мною, серед дороги, серед битого шляху, от ніби вона виросла з-під землі чи спустилася з неба, стояла самотня постать жінки, з голови до п'ят убрана в біле. На її обличчі, оберненому до мене, німувало запитання, а рукою вона показувала на темну хмару, навислу над Лондоном.

Мене так потрясла її раптова поява серед ночі, в цьому безлюдному місці, що я не міг мовити й слова.

Дивна жінка перша порушила мовчанку.

— Чи це дорога на Лондон? — спитала вона.

Я уважно вглядівся в неї. Було близько першої години ночі. В місячному невиразному світлі я роздивився бліде молоде обличчя, худе й виснажене, великі, серйозні, сумовито-уважні очі, запалі щоки, нервовий, нерішучий рот, гостре підборіддя і легкі ясно-каштанові коси. В її манерах не було нічого нестриманого чи нескромного; вона здавалася врівноваженою і тихою, трохи печальною і ледь настороженою. Не зовсім леді, але й на пропащу не схожа. Голос, дарма що мовила вона лише кілька слів, звучав якось глухо та безживно; говорила вона дуже квапливо. В руці тримала сумочку. Її вбрання: капор, шаль, сукня — було все з білої і, напевно, не з вельми дорогої тканини. Вона була худорлява, трохи вища середнього зросту. У всій її зовнішності й поведінці не проглядав ані найменший натяк на екстравагантність. Оце і все, що я зміг роздивитися при тьмяному світлі й за приголомшливо дивних обставин нашої зустрічі. Я так і не спромігся вгадати, хто вона, як опинилася цієї пізньої пори на цьому шляху? Я тільки був певен, що на моєму місці ніхто не добачив би нічого поганого в тому, що вона заговорила до чоловіка, хай навіть у підозріло пізній час і в підозріло пустельному місці.

— Ви чуєте? — перепитала вона, так само тихо й квапливо, але без будь-якого роздратування чи нетерпіння. — Я спитала вас: чи це дорога на Лондон?

— Так, — відповів я. — Ця дорога веде до Сент-Джонз-Вуду і до Ріджентс-Парку. Даруйте, що я не зразу відповів вам: мене трохи збентежила ваша раптова поява. Я й досі ніяк не можу це собі пояснити.

— Чи не думаєте ви, що я скоїла щось лихе, адже ні? Нічого лихого я не накоїла. Мене спіткала пригода... і я так потерпаю, що опинилася тут сама, так пізно... Чому ви підозрюєте мене в чомусь поганому?

Вона говорила з нез'ясовною серйозністю, стурбовано й навіть відступила від мене на кілька кроків. Я постарався заспокоїти її.

— Прошу вас, не думайте, ніби я в чомусь вас підозрюю, — сказав я. — Одне-єдине бажання я маю: допомогти вам чим можу. Я тільки здивувався вашій появі на дорозі, адже за хвилину до того тут начебто нікого не було.

Вона обернулась і показала на дірку в живоплоті біля перехрестя чотирьох доріг.

— Я почула вашу ходу і сховалась, — пояснила вона. — Хотіла подивитись, що ви за людина, перш ніж заговорити до вас. Я боялася, вагалася, поки ви пройшли мимо. А тоді мені довелось підкрастися ззаду і доторкнутись до вас.

Підкрастися? Доторкнутись? А чом би не гукнути мене? Дивно, що й казати...

— Чи можу я звіритися на вас? — запитала вона. — Ви ж не думаєте про мене погано тільки тому, що мене спіткала пригода? — І вона збентежено замовкла, переклала сумочку з однієї руки в другу й гірко зітхнула.

Мене зворушили самотність і безпорадність цієї жінки. Природне бажання допомогти, пожаліти взяло гору над здоровим глуздом, обачністю і світським тактом, адже саме ці риси за таких дивних обставин підказали б правильну поведінку старшому, досвідченішому, холоднокровнішому чоловікові.

— Ви можете звіритися на мене в будь-якій невинній справі, — запевнив я незнайомку. — Якщо вам не хочеться розповідати, як і чому ви опинилися тут, то й не розповідайте, не треба. Я не маю права ні про що вас розпитувати. Скажіть: чим я можу вам допомогти? І я це зроблю, якщо зможу.

— Ви дуже добрі, і я вам така вдячна. — Вперше в її голосі забриніли нотки жіночої лагідності. Але у великих задумано-тривожних очах, що досі невідривно дивилися на мене, не блиснула сльоза. — В Лондоні я була тільки раз, — провадила вона, дедалі квапливіше вимовляючи слова, — і я зовсім не знаю цієї місцевості. Чи можна тут узяти кеб? Чи вже запізно? Я не знаю. Якби ви змогли провести мене до кеба та якби ви тільки пообіцяли не затримувати мене, коли я захочу вас полишити, — у мене є подруга в Лондоні, вона залюбки прихистить мене. Мені більш нічого не треба. Ви обіцяєте? — Злякано роззираючись, вона знову переклала сумочку з руки в руку й повторила: — Ви обіцяєте? — втупивши у мене погляд, сповнений такого благання, страху та сум'яття, що я геть збентежився.

Що мені було діяти? Переді мною була безпомічна незнайомка, якій я повинен був допомогти. Поблизу не було ні оселі, ні будь-кого, з ким я міг би порадитись. І я не мав права нав'язувати їй свою волю, навіть коли б знав, як це зробити. Пишу ці рядки й сам собі не вірю, а похмура тінь наступних подій лягає на папір, і все ж я знов питаю сам себе: що мені було робити?

Я спробував виграти час, почав її розпитувати — оце і все, що я зробив.

— А ви певні, що ваша лондонська подруга прийме вас о такій пізній порі? — спитав я.

— Цілком певна, але тільки пообіцяйте, що залишите мене саму, коли я захочу; пообіцяйте, що не будете мене зупиняти, перешкоджати мені. Ви обіцяєте?

Вимовляючи ці слова, вона підійшла зовсім близько й несподівано, з якоюсь скрадливою лагідністю, поклала мені на груди руку — тонку, холодну, — я відчув це, коли відвів ту руку своєю. Не забувайте, я був молодий, а рука, що торкнулася мене, була рукою жінки!

— Ви обіцяєте?

— Так.

Одне слово! Коротке й звичне для кожного, повсякденне слово. Але я й нині тремчу, згадуючи його.

І ми разом попрямували до Лондона, я і жінка, чиє ім'я, чия вдача, чиї злигодні й плани й сама поява біля мене були незбагненною таємницею. Чи не сниться мені все це? Чи це я — Волтер Гартрайт? І це та сама звичайнісінька, нічим не примітна дорога, якою по неділях прогулюються лондонці? Невже тільки годину тому я покинув затишну, охайну материну оселю?

Я був надто схвильований, приголомшений, та ще й якась невиразна туга стискала серце, не давала заговорити до моєї дивної супутниці. Знов її голос перший порушив мовчанку.

— Хочу вас щось запитати, — зненацька озвалась вона. — Чи багато у вас у Лондоні знайомців?

— Так, багато.

— І титулованих осіб теж багато?

В запитанні звучала неприхована підозріливість. Я барився з відповіддю.

— Є й такі, — відказав я нарешті.

— А багато... — вона зупинилась і запитливо подивилася мені в обличчя. — Багато серед них баронетів?

Надто спантеличений, я відповів запитанням на запитання:

— Чому ви про це питаєте?

— Тому що сподіваюся, заради власного спокою, що з одним баронетом ви таки незнайомі.

— Ви назвете його мені?

— Я не можу... не смію... я сама не своя, коли його згадую! — заговорила вона голосно й гнівно і потрясла, мовби комусь погрожуючи, худим кулачком, а тоді раптом отямилась і додала, вже пошепки: — Скажіть мені, кого з них ви знаєте?

Щоб вона не хвилювалася через таку дрібницю, я назвав троє прізвищ: двох батьків родин, чиїх дочок я вчив малювати, й одного нежонатого, що якось узяв мене в плавання на свою яхту, аби я поробив для нього замальовки.

— Хвалити бога, ви не знаєте його, — сказала вона, полегшено зітхнувши. — А самі ви — титулована особа?

— Зовсім ні. Я простий учитель малювання.

Не встигла відповідь (не без домішки гіркоти, здається) злетіти з моїх вуст, як вона схопила мене за руку з квапливістю, притаманною всім її рухам.

— Не титулований! Проста людина! — повторила вона сама до себе. — То я можу довіритися йому!

Досі я, шкодуючи супутницю, стримував свою цікавість, але тепер вона взяла наді мною гору.

— Мабуть, ви маєте поважні підстави нарікати на деяких вельможних панів, — сказав я. — Напевне, баронет, якого ви не хочете назвати, заподіяв вам тяжке зло? Чи не через нього ви опинилися тут, одна, глупої ночі?

— Не питайте мене, не змушуйте говорити про це! — відказала вона. — Зараз я просто не можу про це. Мене жорстоко скривдили, заподіяли мені страшне зло. Будьте ще добріший, ніж ви є, — йдіть швидше й не говоріть до мене. Я так хочу заспокоїтись, коли б тільки заспокоїтись!

Ми знов заквапилися вперед, і близько півгодини жодне з нас не зронило й слова. Час від часу я лише крадькома позирав на супутницю. Вираз її обличчя не мінявся: міцно стулені губи, насуплені брови, напружений і водночас відсутній погляд, спрямований вдалину.

Завидніли перші будинки; ми підходили до нової методистської школи, коли обличчя її проясніло, й вона заговорила знов.

— Ви живете в Лондоні? — спитала вона.

— Так. — І, подумавши, що, може, вона розраховує на мою допомогу в майбутньому й що слід попередити її про мій від'їзд, я додав: — Але завтра я їду звідси на якийсь час. Поживу трохи в селі.

— Де це? — спитала вона. — Північ, південь?

— На півночі, Камберленд.

— Камберленд... — вона з ніжністю повторила цю назву. — Ох, і я залюбки поїхала б туди! Колись я була щаслива в Камберленді.

Я знову спробував підняти запону, що розділяла нас.

— Мабуть, ви народилися в чудовому озерному краї? — спитав я.

— Ні, — відповіла вона. — Народилась я в Гемпшірі, та колись ходила трохи до школи в Камберленді. Озера? Не пам'ятаю ніяких озер. Але там є село Ліммерідж і маєток Ліммерідж. Я б хотіла побачити їх знову.

Тепер настала моя черга зупинитись. Я так і завмер, вражений. Те, що моя дивна супутниця мимохіть згадала маєток містера Ферлі, просто приголомшило мене.

— Хтось гукав нас? — запитала вона, злякано оглядаючи дорогу в обох напрямках, щойно я зупинився.

— Ні, ні, але ви назвали Ліммерідж. Кілька днів тому я чув про нього від людей із Камберленду.

— Ах — не від моїх людей!.. Місіс Ферлі померла, й чоловік її теж. А їхня дочка, напевне, досі вийшла заміж і десь поїхала. Не знаю, хто тепер живе в Ліммеріджі. Я люблю всю цю родину, пам'ятаючи місіс Ферлі.

Здавалось, вона хоче ще щось додати, але в цей час ми вийшли до застави. Вона стисла мою руку, стривожено вдивляючись у ворота...

— Сторож не бачить нас? — запитала вона.

Але сторож не виглянув. Більш нікого не було поблизу, коли ми пройшли через ворота. Коли вона забачила попереду газові ліхтарі й будинки, то розхвилювалась, розтривожилася ще дужче.

— Ось і Лондон, — мовила вона. — Ви ніде не бачите кеба? Я стомилась. Мені страшно. Я хочу сісти в кеб і поїхати.

Я пояснив їй, що, коли дорогою нам не трапиться порожня коляса, то треба дійти до стоянки кебів, і спробував знов заговорити про Камберленд. Але намарне. Думка про те, щоб зачинитися в кебі й поїхати геть, цілком заволоділа нею. Ні про що інше вона не могла ні говорити, ні думати.

Ми небагато й пройшли, коли побачили кеб — він зупинився попереду, за кілька будинків од нас, на протилежному боці вулиці. Якийсь джентльмен вийшов з нього й щез за садовою хвірткою. Я гукнув візникові, коли той знов вилазив на передок. Моя супутниця так знетерпеливилась, що змусила мене перебігти дорогу.

— Зараз так пізно, — примовляла вона. — Просто пізно, й тому я так поспішаю...

— Я не зможу підвезти вас, сер, якщо вам не в напрямку Тотнем-Корт-Роуд, — чемно сказав візник, коли я відчиняв дверцята кеба. — Мій кінь уже з ніг падає. Далі стайні він не потягне.

— Так, так! Мені туди, саме в тому напрямку! — промовила вона, задихаючись від нетерпіння й намагаючись протиснутись повз мене в кеб.

Тільки переконавшись, що візник не лише чемний, а й тверезий, я посадив її в колясу. І все-таки попросив дозволу провести її — заради її ж безпеки.

— Ні-ні-ні! — запально відмовилась вона. — Я вже в цілковитій безпеці, мені добре, я спокійна. Якщо ви порядна людина, пам'ятайте вашу обіцянку. Хай кебмен їде, аж поки я зупиню його. Спасибі вам! Ох, спасибі, спасибі!

Я тримався рукою за дверцята. Вона схопила мою руку, поцілувала й відштовхнула. Тієї ж миті кеб рушив. Я пішов далі вулицею, з невиразним бажанням зупинити його, сам не знаю навіщо, але боявся злякати й засмутити її, потім нарешті гукнув візника, але надто тихо, й він не почув. Стукіт коліс стих удалині, сам кеб розтав серед чорних тіней,— жінка в білому щезла.

Збігло хвилин десять. Я йшов собі тим самим боком вулиці — то ступлю кілька кроків, то стану в якомусь забутті. Вражено спіймав себе на тому, що вже й не певен, була чи не була зі мною та пригода; потім мене збентежила й засмутила думка, що я вчинив неправильно,— але я так і не з'ясував, як треба було вчинити правильно. Я не зважав, куди йду, не думав, що мені робити далі. Я тільки прислухався до веремії думок у моїй голові, коли це прийшов до тями, ніби пробудився, почувши зовсім близько, за спиною, стукіт коліс карети, що швидко наближалась.

Став, озирнувся. Я саме йшов по темній стороні, в густій тіні якихось дерев. Неподалік від мене, на протилежній, світлішій стороні вулиці, повагом ішов полісмен — у напрямку до Ріджентс-Парку.

Відкрита коляса проїхала повз мене, а в ній двоє чоловіків.

— Стій! — закричав один з них. — Ось полісмен, спитаймо його.

Другий натягнув віжки, й кінь зупинився за кілька кроків од того місця, де я стояв у пітьмі.

— Полісмене! — гукнув той, що озвався перший. — Ви не бачили, чи не проходила тут жінка?

— Яка жінка, сер?

— Жінка в сукні кольору лаванди...

— Ні, ні, — перепинив його другий. — Ту сукню, що ми їй дали, вона лишила на ліжку. Напевне, вона втекла в тому вбранні, в якому прибула до нас. У білому, полісмене! Жінка в білому.

— Я такої не бачив, сер.

— Якщо ви чи хто-небудь із ваших людей побачите цю жінку, затримайте її і приставте під надійною охороною ось на цю адресу. Я оплачу всі витрати та ще й дам добру винагороду.

Полісмен подивився на подану йому картку.

— Затримати її, сер? А що вона зробила?

— «Зробила»! Вона втекла з божевільні. Не забудьте: жінка в білому. Їдьмо!

V

«Вона втекла з божевільні!..»

Я не можу з певністю сказати, що це жахливе відкриття було для мене цілковитою несподіванкою. Деякі дивні запитання, що їх ставила мені жінка в білому після моєї вимушеної згоди ні в чому їй не перешкоджати, наводили на думку, що вона або неврівноважена, або недавно перенесла тяжке потрясіння. Але думка про цілковиту втрату розуму, що звичайно виникає у нас на згадку про божевільню, не приходила мені до голови й не в'язалася з її поведінкою. Ні в її мові, ні в діях я не добачив нічого божевільного, й навіть те, що незнайомець сказав полісменові, не похитнуло мого враження.

Що ж я зробив? Чи допоміг утекти жертві злочинно несправедливого ув'язнення, а чи випустив на волю лондонських просторів нещасне, хворе створіння, хоча моїм обов'язком, як і будь-чиїм обов'язком, було вчинити милосердя — повернути її до лікарні? Серце мені стислося, коли я поставив собі це запитання, і ще дужче заболіло, коли сам собі відповів з докором: пізно, вже ж нічого не змінити.

Коли я нарешті добувся до своєї кімнати, годі було й думати про сон. За кілька годин мав вирушити в дорогу до Камберленду. Сів за стіл, спробував спочатку малювати, потім — читати, але не бачив ні олівця, ні книжки: перед очима стояла жінка в білому. Чи не потрапила сердешна знову в біду? Ця думка мучила мене найдужче, хоч як я гнав її від себе. Напливали й інші думки, не такі тяжкі. Де зупинила вона кеб? Що з нею нині? Чи змогли ті переслідувачі наздогнати й затримати її? Чи, може, вона цілком здатна володіти своїми діями і наші дороги, такі далекі, мають ще раз зустрітися в таємничому майбутті?

З полегшенням зустрів я годину від'їзду, коли вже міг замкнути двері кімнати й сказати «прощавайте!» всьому лондонському: і метушні, й учням, і друзям, — і рушив назустріч новим інтересам, новому життю. Навіть вокзальна метушня, завжди така стомлива, цього разу була мені мила й приємна.

В приписці до листа вказувалось, що я повинен доїхати до Карлайля, а там пересісти на поїзд, що йде до морського узбережжя. На біду, між Ланкастером і Карлайлем вийшов з ладу наш паровоз і я спізнився на пересадку. Довелося кілька годин чекати. Коли наступний поїзд довіз мене нарешті до станції, звідки найближче до Ліммеріджа, було вже за десяту вечора. Поночі я насилу роздивився бричку, яку люб'язно прислав по мене містер Ферлі.

Кучер був помітно стурбований моїм спізненням, але зберігав притаманну англійським слугам похмуру мовчанку. Дуже повільно поїхали ми в темряву. Дорога була погана, і кучерові було вельми нелегко знаходити її в густій пітьмі. Аж години за півтори я почув звіддалік шум морського прибою, і колеса зашурхотіли по жорстві під'їзної доріжки. Ми проїхали одні ворота, потім другі й зупинилися перед будинком.

Мене зустрів поважний ліврейний слуга, що вже встиг скинути свою парадну одіж. Він повідомив мене, що господарі лягли спати, і провів до великої та розкішної їдальні, де в кінці довжелезного пустельного стола з червоного дерева дожидала мене самотня вечеря.

Я був надто стомлений, щоб їсти й пити багато, а ще ж і поважний слуга прислужував мені так, неначе перед ним сиділо ціле товариство, а не один-єдиний я.

За чверть години я встав з-за столу, і слуга провів мене нагору, до чепурної кімнати.

— Сніданок о дев'ятій годині, сер, — мовив він урочисто і, переконавшись, що все в моїй кімнаті як слід, тихенько пішов собі.

«Що ж насниться мені сьогодні? — думав я, гасячи свічку. — Жінка в білому чи незнайомі мешканці цього камберлендського дому?»

Так дивно було засинати в оселі, де я ще нікого не знав!

VI

Коли вранці я прокинувся і розчинив віконниці, переді мною під яскравим серпневим сонцем заіскрилося море, завидніли далекі шотландські береги, облямовуючи обрій голубим серпанком.

Цей чудовий краєвид був такою несподіваною переміною після цегляно-кам'яних пейзажів Лондона, що я вмить ніби поринув у нове життя, в зовсім нові думки. Невиразне відчуття раптової цілковитої відірваності від минулого і неясності майбутнього заполонило мене. Події, що відбулися зі мною кілька днів тому, зблякли в пам'яті, так ніби після них збігли місяці за місяцями. Ось дивак Песка виголошує, як він добув для мене чудове місце; прощальний мій вечір з матір'ю і сестрою; навіть та моя загадкова пригода по дорозі з Гемпстеда в Лондон — усе це подаленіло, немовби сталося в якійсь іншій епосі мого існування. І хоч жінка в білому була ще в моїх думках, образ її потьмянів, немовби одступаючи далі й далі од мене.

За кілька хвилин до дев'ятої я зійшов униз. Той самий поважний слуга натрапив на мене, заблуканого серед коридорів долішнього поверху, і милостиво показав дорогу до їдальні.

Коли він одчинив двері, я одним поглядом охопив продовгасту, з багатьма вікнами кімнату й вишукано сервірований стіл посередині. Біля найдальшого вікна, спиною до мене, стояла жінка. Мене вразила рідкісна краса її постаті й невимушена грація пози. Висока, але не занадто, в міру повна, з гордою голівкою на округлих плечах, а гнучку й тонку талію будь-хто з чоловіків назвав би довершеною адже була вона в належному місці і її не спотворили корсети. Вона не чула, як я увійшов, і я дозволив собі розкіш помилуватися нею кілька хвилин, а вже тоді присунув до себе найближчого стільця — найневинніший спосіб привернути до себе увагу. Вона враз обернулася. Рушила до середини кімнати, і я, спостерігши легкість, уроджену граційність її рухів, затрепетав, бажаючи швидше роздивитися її обличчя. Ось вона відійшла од вікна, і я сказав собі «Вона чорнява». Ступила кілька кроків і я сказав подумки: «Вона молода». А підійшла ближче — і я в душі вигукнув (із подивом, якого не висловити словами): «Таж вона негарна!»

Годі було знайти яскравіше спростування давній премудрості: «Природа не помиляється». Її обличчя обманювало всі сподівання побачити на такому прекрасному тілі гідний його вінець — прекрасні риси. Вона була дуже смаглява, з темним пушком, майже вусами, над горішньою губою. Мала великий, енергійний, чоловічий рот, витрішкуваті, проникливі карі очі й густі чорні мов смола коси, що нависали над низьким чолом. Вона ще не мовила й слова, а її вираз — розумний, жвавий, відкритий — вже засвідчив, як їй бракує тієї жіночної лагідності, що без неї врода навіть найгарнішої жінки в світі буде недовершена. Бачити таке обличчя на чудових плечах, достойних скульптора, бути зачарованим грацією її рухів і відчувати водночас майже відразу до чоловічих рис цього лиця, що вивершувало бездоганно збудоване тіло, — це було мов химерний, недоладний сон, повний безглуздих непримиренних суперечностей.

— Містер Гартрайт? — запитливо мовила леді. Усмішка осяяла її обличчя, й воно зразу стало м'яким і жіночним. — Учора ми втратили всяку надію побачити вас і обляглися о звичній порі. Прийміть мої перепрошення за таку нашу нечемність і дозвольте відрекомендуватись, я одна з ваших учениць. Потиснім одне одному руки. Раніше чи пізніше нам доведеться зробити це, то чом не зараз?

Це своє незвичайне привітання вона виголосила ясним, дзвінким, приємним голосом. Вона простягла мені руку — величеньку, але гарних обрисів, просто, без найменшої манірності, з невимушеною впевненістю світської жінки. Ми сіли до столу, як давні друзі, що попередньо домовилися про зустріч і оце стрілися в Ліммеріджі побалакати про колишні часи.

— Сподіваюся, ви приїхали сюди в доброму настрої і з намірами не тільки навчати нас, а й самому розважитися, — провадила вона. — Для початку ви мусите змиритися з тим, що сьогодні тільки я одна складу вам товариство для сніданку. Сестра моя лишилась у себе в кімнаті. Їй трішки болить голова, тож вона бавить цю переважно жіночу слабість, а її стара гувернантка місіс Везі поїть її цілющим чаєм. Мій дядечко, містер Ферлі, ніколи не їсть разом з нами ― він вічно хворий і сидить самітником у своіх покоях. Більше в домі нікого немає. Гостювали тут недавно дві молоді особи, але з відчаю вчора й поїхали, воно й не дивно: адже в нашій оселі, скільки вони тут були, зважаючи на неміч містера Ферлі, не знайшлося для них такої забавки, як фліртуюче, танцююче, балакуче створіння чоловічої статі, з цієї причини ми, четверо жінок, знай сварилися, надто за обідом. Та й як же не сваритися чотирьом жінкам, коли вони день до дня обідають укупі? Ми такі нетямущі, не вміємо розважити одна одну за столом. Бачите, містере Гартрайт, я невисокої думки про жінок... Вам чаю чи кави?.. Всі жінки невисокої думки про свою стать, але не всі признаються в цьому так щиро, як я. Лишенько, таж у вас спантеличений вигляд! Чому? Ви ніяк не надумаєте, що вам узяти на сніданок? Чи вас дивує моя недбала балаканина? В першому випадку я б вам подружньому радила не чіпати шинки, що біля вашого ліктя, а дочекатися омлету. В другому — ось я наллю вам чаю, щоб ви оговталися, і зроблю все, що в жіночих силах (вельми небагато, до речі), щоб притримати свого язика.

Весело сміючись, вона подала мені чашку чаю. Легкий потік її слів, жвава манера спілкуватися з незнайомою людиною поєднувалися з такою простотою і вродженою впевненістю в собі й своєму становищі, що й найзухваліший з-поміж чоловіків пройнявся б повагою до неї. В її товаристві неможливо було триматися церемонно та офіційно, але й неможливо було навіть подумки припустити бодай найменшу вільність щодо неї. Я відчув це інстинктивно, дарма що заразився її веселістю і намагався відповідати їй таким самим простим, жвавим тоном.

— Так, так, — мовила вона, коли я пояснив, як умів, своє збентеження, — авжеж, я розумію. Ви тут нікогісінько не знаєте в домі, й вам чудно, що я так по-панібратськи розказую про його вельмишановних мешканців. Цілком природно з вашого боку — я мала б подумати про це раніше. Та я зараз же й виправлюсь. Щоб швидше з цим покінчити, почну з себе. Звати мене Меріан Голкомб, і я висловлююсь неточно, як усі жінки, називаючи містера Ферлі своїм дядечком, а його небогу — сестрою. Це не зовсім так. Моя мати була замужем двічі: першого разу — за містером Голкомбом, моїм батьком, а другого — за містером Ферлі, батьком моєї зведеної сестри. Схожого у нас із сестрою тільки й того, що обидві ми сироти, а у всьому іншому — цілковита різниця. Батько мій був бідняк, а батько місіс Ферлі — багач. Мені від мого батька не дісталося нічого, їй — великий маєток. Я — негарна брюнетка, вона — гарненька блондинка. Всі мають мене за примхливу і вперту (й цілком справедливо), а її — за лагідну та чарівну (що ще справедливіше). Одне слово, вона — ангел, а я... Скуштуйте оцього варення, містере Гартрайт, і договоріть собі подумки мою фразу. Що вам сказати про містера Ферлі? Слово честі, не знаю. Ось він пришле по вас після сніданку, і ви самі його пізнаєте. Скажу вам тільки, що, по-перше, він менший брат покійного містера Ферлі, по-друге, він нежонатий і, по-третє, — опікун міс Ферлі. Я не можу жити без неї, а вона — без мене. Ось чому я в Ліммеріджі. Ми з сестрою так щиро любимо одна одну, хоч вам це може видатися незрозумілим після того, що я вам розповіла. Але це справді так. Вам доведеться або подобатись нам обом, або не подобатися жодній з нас, містере Гартрайт, і, що ще прикріше, задовольнятися лише нашим товариством. Місіс Везі прекрасна людина, в ній зібрані всі людські чесноти, але її ми не рахуємо, а містер Ферлі — надто хворий, щоб скласти хоч комусь приємну компанію. Я не знаю, що з ним, лікарі не знають, та й сам він не знає, але ми всі говоримо: нерви, хоч і не розуміємо, що це означає. Одначе я раджу вам потурати його невеличким химерам, коли ви познайомитеся з ним. Захоплюйтеся його колекціями монет, гравюр, акварелей — і ви здобудете його серце. Якщо вам до вподоби тихе сільське життя, то, запевняю вас, вам тут житиметься добре. Зранку ви будете давати лад колекції містера Ферлі, а вдень ми з міс Ферлі поберемо наші альбоми для малювання й підемо передражнювати природу під вашим керівництвом. Затямте: малювання — це її улюблене заняття, не моє. І взагалі малювання — не для жінок: їхня думка пурхає пташкою, очі ні на чому довго не затримуються. Та хай там що, а моя сестриця любить малювати, ну то й я витрачаю фарби, псую папір заради неї, і роблю це спокійно, зосереджено, як роблять усе англійські жінки. А щодо вечорів, то, я певна, ми зуміємо розважити вас. Міс Ферлі чудово грає на роялі, а я, дарма що гублюся між двох нот, зумію позмагатися з вами в шахи, в карти, ба навіть якось за більярдним столом. Що ви скажете про таку програму? Чи зможете призвичаїтися до нашого супокійного, розміреного життя? Чи, може, ви невгамовна душа, потайки жадаєте перемін та пригод, і тихий Ліммерідж видасться вам нудним?

Отак вона говорила, граційно та жартівливо, а я не уривав її, лише час від часу докидав незначущі «так», «авжеж», яких вимагала чемність. Але останнє її запитання, вірніше, одне випадкове слово «пригод», легко злетівши з її вуст, повернуло мене до моїх думок про жінку в білому. І я вирішив з'ясувати для себе той таємничий зв'язок, що, напевне, існував між безіменною втікачкою з божевільні та покійною господинею Ліммеріджу.

― Навіть коли б я був найневгамовнішим із смертних, — сказав я, — то ще якийсь час не став би жадати пригод. Якраз напередодні від'їзду я мав дивну пригоду і запевняю вас, міс Голкомб, що спогадів про неї мені стане на все моє перебування в Ліммеріджі, коли не на довше.

— Та що ви кажете, містере Гартрайт! Розкажете мені?

— Ви маєте на це повне право. Річ у тім, що головна дійова особа тієї моєї пригоди — молода жінка, зовсім мені незнайома, як, мабуть, і вам, згадала ім'я покійної місіс Ферлі у виразах, сповнених найщирішої подяки й шани.

— Згадала ім'я моєї матері? Ви надзвичайно мене заінтригували! Прошу, розказуйте далі.

І я розповів про обставини, за яких мені стрілася жінка в білому, ще й дослівно повторив усе, що та сказала про місіс Ферлі та про Ліммерідж. Міс Голкомб не зводила з мене променистого, допитливого погляду. Обличчя її виражало живий інтерес і подив, але не більше. Вона, очевидно, була так само далека від розгадки цієї таємниці, як і я сам.

— Ви певні, що вона говорила саме про мою матір? — перепитала вона.

— Цілком певен. Хоч би хто була та жінка, вона вчилася колись у сільській школі в Ліммеріджі, місіс Ферлі була дуже добра до неї, тож вона, плекаючи вдячну пам'ять про небіжчицю, любить і молиться за всю родину Ферлі. Вона знає, що місіс Ферлі та її чоловік померли, і вона говорила про міс Ферлі так, ніби вони зналися змалку.

— Ви начебто сказали, що родом вона не з цих місць?

— Так, вона сказала, що народилася в Гемпшірі.

— І вам так і не пощастило з'ясувати, хто вона?

— Так і не пощастило.

— Дуже дивно. Гадаю, що ви правильно вчинили, містере Гартрайт, лишивши сердешну на волі, адже вона у вашій присутності нібито не вчинила нічого ненормального. Але шкода, що ви не досить рішуче намагалися вивідати її ім'я. Ми повинні неодмінно розгадати цю таємницю, так чи інакше. Але ви краще не кажіть про це ні містерові Ферлі, ні моїй сестрі. Я певна, що обоє вони, так само, як і я, не знають, ні хто вона, ні яке відношення мала до нашої сім'ї в минулому. До того ж вони, хоч і зовсім по-різному, але дуже нервові та вразливі, й ви тільки розсердите одного, стривожите другу, і не буде з того ніякого пуття. Що ж до мене, то я аж палаю цікавістю і від цієї хвилини всю свою енергію віддам розгадуванню цієї таємниці. Коли моя мати вийшла заміж за містера Ферлі-старшого й переїхала до Ліммеріджа, вона дійсно відкрила тут сільську школу. Ця школа й досі існує. Але із старих учителів нікого не зосталося — хто помер, а хто виїхав. Отже, з цього боку ніхто нічого нам не підкаже. Єдине, що я можу придумати...

На цьому нашу розмову урвав прихід слуги. Він оголосив, що містер Ферлі буде радий бачити мене після сніданку.

— Зачекайте в холі, — за мене відповіла йому міс Голкомб своїм ясним і рішучим голосом. — Містер Гартрайт зараз прийде... Я тільки хотіла сказати, — провадила вона вже до мене, — що у нас із сестрою лишилось дуже багато материних листів: частина — адресованих моєму батькові, частина — містерові Ферлі-старшому. Не маючи іншої змоги дістати потрібні нам відомості, я зараз же перечитаю листування моєї матері з містером Ферлі. Він полюбляв жити в Лондоні, а в своєму сільському домі майже не бував. І моя мати звикла докладно розповідати йому в листах про все, що діялося в Ліммеріджі. В її листах повно згадок про школу, за яку вона всякчас клопоталась. Думаю, що, перш ніж ми з вами побачимося знову, я дещо розкопаю... Другий сніданок о другій годині, містере Гартрайт. Я матиму втіху познайомити вас із моєю сестрою, і ми всі разом поїдемо кататись, — покажемо вам наші улюблені краєвиди. Отже, прощавайте — до другої години.

Вона кивнула мені з чарівною грацією, з тією витонченою товариськістю і приязню, якою було пройняте все, що вона робила й говорила, і щезла за дверима в глибині кімнати. А я вийшов у хол і подався за слугою на мою першу зустріч з містером Ферлі.

VII

Мій провідник вивів мене нагору, в коридор, по якому ми прийшли знову до моєї спальні. Зайшовши до неї, він одчинив двері до ще одної кімнати й попросив мене зазирнути туди.

— Мені велено показати вам вашу вітальню, — сказав слуга, — і спитати, чи подобається вам її обстава та освітлення.

Я був би надто перебірливий, коли б не похвалив цю чудову кімнату і все, що в ній. З великого вікна відкривався той самий прекрасний краєвид, яким я милувався вранці із спальні. Обстава була сама довершеність, сама розкіш і краса. Стіл посеред кімнати цвів книгами у веселих обкладинках; елегантне письмове приладдя, гарний букет квітів. Другий стіл, біля вікна, був закладений всіляким приладдям, необхідним для малювання та окантування акварелей містера Ферлі; до столу був прикріплений невеличкий мольберт, який я міг чи скласти, чи розкласти, відповідно до потреби. Стіни були обтягнуті пістрявим кретоном, підлога встелена індійськими жовто-червоними матами. Це була найчепурніша і найзатишніша віталенька, яку я будь-коли бачив, і я щиро висловив своє велике захоплення.

Але поважний слуга мав надто добрий вишкіл, щоб у відповідь на мої захоплені вигуки показати бодай найменшу ознаку втіхи. Із крижаною чемністю він вклонився і мовчки розчинив переді мною двері в коридор.

Ми звернули за ріг, спустилися на кілька сходинок, пройшли невеликий круглий хол і зупинилися перед дверима, оббитими темною повстю. Слуга відчинив двері, провів мене до інших, відчинив і ті, безшелесно розтулив дві важкі портьєри з блідо-зеленого шовку, тихо мовив: «Містер Гартрайт», — і залишив мене самого.

Я опинився у великій, розкішній кімнаті з чудовою ліпною стелею. На підлозі лежав такий пухнастий, м'який килим, що мої ноги тонули в ньому. Одну стіну зовсім затуляла довга книжкова шафа з якогось вельми рідкісного дерева, вся інкрустована. Вона була шість футів заввишки, й на ній через рівні проміжки були розставлені мармурові бюсти. Біля протилежної стіни стояли два старовинні комоди, а вгорі, між ними, висіла картина під склом — «Мадонна з немовлям»; на позолоченій табличці, прикріпленій до рами, було вирізьблене Рафаелеве ім'я. По праву й ліву руч від мене стояли шифоньєри й невеликі столики — буль, маркетрі, заставлені дрезденською порцеляною, виробами із слонокості, рідкісними вазами й розмаїтими дивовижними дрібничками, і все це мерехтіло золотом, сріблом, самоцвітами. В глибині кімнати, протилежні від дверей вікна були завішені тим самим блідо-зеленим шовком. Тож світло сочилося чарівливо-м'яке, притемнене і таємниче, рівномірно просіваючись на всі речі в кімнаті; воно мов відтіняло глибоку тишу, атмосферу цілковитого усамітнення, яка тут панувала, й огортало непроникним спокоєм господаря дому, що напівсидів-напівлежав у великому м'якому кріслі, всією позою виказуючи байдужість і втому. До одного бильця крісла була прикріплена підставка для книг, до другого — маленький столик.

Якщо за зовнішнім виглядом людини, котрій за сорок і котра тільки-но закінчила ранковий туалет, можна судити про її вік (у чому я вельми сумніваюсь), то містерові Ферлі було десь за п'ятдесят чи під шістдесят. Він мав голене, витончене й стомлене обличчя, бліде, аж прозоре, але без зморщок; великий гачкуватий ніс, витрішкуваті, невиразні, блякло-голубі очі з червонястими повіками, поріділі пухкі чубинки того піщаного відтінку, який так довго приховує сивину. На ньому був чорний сурдут із якоїсь тонкої матерії, камізелька й панталони сяяли бездоганною білиною. Світлі шовкові панчохи облягали його невеличкі, мов у жінки, ніжки, взуті в пантофлі з лакової шкіри «під бронзу». Два персні такої неоціненної вартості, що навіть мій недосвідчений погляд це запримітив, прикрашали його білі, тонесенькі пальчики. І весь він виглядав надто тендітним, млосно-дратівливим і надвитонченим, що неприємно вражає в чоловікові, та й жінці ніяк не личить. Моя ранкова зустріч і розмова з міс Голкомб зарані прихилила мене до всіх мешканців дому, але після першого ж погляду на містера Ферлі мої симпатії до нього де й ділися.

Підійшовши ближче, я побачив, що він не зовсім байдикує, як мені видалося спочатку. Біля нього на великому круглому столі, серед всіляких рідкісних та прегарних речей, стояла маленька шафка чорного дерева, оздоблена сріблом. У її шухлядках, оббитих темно-червоним оксамитом, лежали старовинні монети різної величини та форми. Одна шухлядка з монетами стояла на прикріпленому до його крісла столику, тут таки лежали замшеві полірувальні подушечки, пензлики й слоїчок з рідиною. Всі вони чекали черги, щоб, кожне по-своєму, видалити щонайменший бруд, який тільки міг виявитися на монетах. Тендітні білі пальчики крутили недбало щось схоже, як на мій профанський погляд, на брудну олов'яну медаль із зазубленими краями. Я зупинився на шанобливій відстані від його крісла і вклонився.

— Радий, що маю вас у Ліммеріджі, містере Гартрайт, — мовив він вередливим, каркаючим голосом, у якому вельми неприємно поєднувалась сонлива млість із незграйними верескливими нотками. — Прошу вас, сідайте. Тільки, будьте ласкаві, не совайте вашого крісла. Мої нещасні нерви в такому стані, що будь-який сторонній рух завдає мені невимовних мук. Чи бачили ви вашу студію? Як вона вам?

— Я щойно бачив її, містере Ферлі, й запевняю вас...

Він урвав мене на півслові, по-страдницьки заплющивши очі й піднісши благально білу руку. Я вражено замовк. Вередливий голос зволив прокаркати:

— Прошу, даруйте мені, але чи не могли б ви спробувати говорити тихіш? Мої нещасні нерви в такому стані, що я неймовірно страждаю від кожного голосного звуку. Ви вже вибачте сердешному каліці. Кажу вам просто те, що моє прикре нездоров'я змушує мене говорити кожному, хто до мене приходить. Так-так. То вам справді подобається ваша кімната?

— Я навіть бажати не смів би чогось гарнішого й затишнішого, — відповів я, стишуючи голос і починаючи розуміти, що нерви містера Ферлі та його примхи — одне й те саме.

— То я радий. Ви переконаєтеся, містере Гартрайт, що в цьому домі художники тішаться належною шаною. Тут би не зазнаєте звичайного варварського ставлення англійців до митця, до його місця в суспільстві. Замолоду я стільки років пробув за кордоном, що скинув із себе грубу оболонку цих острів'янських передсудів. Хотілося б мені сказати те саме й про дрібне дворянство — осоружне слово, та я мушу його вжити, — атож, про дрібне дворянство, моїх сусідів. Вони невиправні варвари в питаннях мистецтва, містере Гартрайт. Запевняю вас, ці люди повитріщали б очі, коли б побачили, як Карл П'ятий[1] подає пензлі Тіціанові. Будьте ласкаві, поставте ось цю тацю з монетами в оту шафку й подайте мені іншу. Мої нещасні нерви в такому стані, що будь-яке зусилля коштує мені невимовних страждань... Так, оцю. Дякую.

Як ілюстрація до щойно проголошеної ним вільнодумної теорії соціальної рівності цей холоднокровний наказ містера Ферлі мене вельми розвеселив. Я поставив тацю в шафку і якнайчемніше подав йому іншу. Він зараз же почав перебирати монети, чистити їх маленькими пензликами, і весь час, поки розмовляв зі мною, бавився, млосно милувався ними.

— Тисячу разів дякую і тисячу разів перепрошую. Ви любите старовинні монети? Так? Дуже радий, що наші з вами смаки збігаються ще в одному, окрім мистецтва. Ну, а щодо умов нашої грошової угоди — як, вони вас задовольняють?

— Цілком, містере Ферлі.

— Дуже радий. Що ще?.. Ага, згадав. Стосово моїх турбот про ваш добробут, які ви милостиво згодилися прийняти за те, що дозволяєте мені користуватись вашими досягненнями в малярстві. Мій камердинер зайде до вас наприкінці тижня довідатись, чи нема у вас яких побажань. І — що ще? Чудасія, правда? Мені ще стільки всякого треба було вам сказати, а я, здається, все забув. Вам не тяжко смикнути за шнурок? У тому кутку. Отак. Дякую.

Я подзвонив, і з'явився інший слуга, якого я ще не бачив: чужинець із мовби приклеєною усмішкою та прилизаним волоссям. Лакей від голови до п'ят.

— Луї, — звернувся до слуги містер Ферлі, сонливо чистячи нігті одним із своїх малесеньких пензликів для монет, — сьогодні вранці я записав дещо на моїх табличках. Знайдіть таблички. Тисяча перепрошень, містере Гартрайт. Боюсь, що я вам набрид.

Я тільки хотів відповісти, як він стомлено заплющив очі, а що він і справді таки набрид мені, то я мовчки задивився на Рафаелеву мадонну.

Тим часом лакей вийшов з кімнати й повернувся з книжечкою в оправі із слонокості. Містер Ферлі з легким зітханням пробудився, однією рукою розгорнув книжечку, а другою підніс догори малесенького пензлика — знак лакеєві чекати подальших розпоряджень.

— Так. Саме так! — мовив містер Ферлі, порадившись із табличками. — Луї, подайте он ту теку. — І показав на теки, що лежали на поличках червоного дерева біля вікна. — Ні, не ту. Не з зеленою спинкою! В ній гравюри Рембрандта, містере Гартрайт. Ви любите гравюри? Справді? Я такий радий, що наші смаки і в цьому збіглися... Тека з червоною спинкою, Луї. Не впустіть її!.. Ви не можете собі уявити, містере Гартрайт, яких я зазнав би мук, коли б Луї впустив ту теку. А вона не впаде зі стільця? Ви гадаєте, що вона не впаде, містере Гартрайт? Справді? Я такий радий. Зробіть мені таку ласку, погляньте на ці малюнки, якщо ви й справді вважаєте, що їм нічого не загрожує... Луї, ідіть собі. І що ви за осел! Чи ви не бачите, що я тримаю таблички? Може, ви думаєте, що мені хочеться їх тримати? І чом не забрати таблички без мого нагадування?.. Тисяча перепрошень, містере Гартрайт. Ці слуги такі віслюки, чи не правда? Скажіть же, як подобаються вам ці малюнки? З розпродажу вони надійшли в жахливому стані — мені здавалося, що вони тхнуть руками тих страшних крамарів, торговців картинами... Можете ви взятися за них?

Хоча нерви мої були не досить чулі, щоб я міг розрізнити запах плебейських пальців, який так вразив нюх містера Ферлі, мій смак був достатньо розвинений, і я, погортавши малюнки, віддав їм належне. Здебільшого це були чудові зразки англійських акварелей, і вони, звісно, заслуговували дбайливішого догляду з боку їхніх колишніх господарів.

— Цим малюнкам, — почав я, — треба дати лад. Як на мене, вони дуже цінні...

— Перепрошую, — урвав мене містер Ферлі. — Ви не заперечуватимете, якщо я слухатиму вас із заплющеними очима? Навіть це світло ріже мені очі. Так?

— Я хотів сказати, що малюнки заслуговують, щоб на них потратити час і зусилля...

Зненацька містер Ферлі знов розплющив очі й почав безпорадно поводити ними в напрямку вікна.

— Благаю, вибачте мені, містере Гартрайт, — прошелестів він, — але мені почулися голоси якихось жахливих дітей в саду — у моїм саду! Там, під вікнами...

— Я нічого не чув, містере Ферлі.

— Зробіть ласку — досі ви були такі поблажливі до моїх бідних нервів, — зробіть ласку, підніміть трішечки крайчик фіранки... Тільки щоб не впало на мене сонце, містере Гартрайт! Підняли фіранку? Так? Будьте ласкаві, вигляньте в сад, переконайтеся...

Я уволив і цю його волю. Сад був огороджений глухим муром. Жодної душі не видно було в тому священному закутку. Я сповістив містера Ферлі про цей радісний факт.

— Тисячу разів дякую. Приверзлось, мабуть. Хвалити бога, в домі нема ніяких дітей, але ж слуги (ці люди народжуються без нервів!), бува, підохочують сільських дітей. Що за шибеники ті діти! Господи, які шибеники! Признатися вам, містере Гартрайт? Я так хотів би вдосконалити їхню конструкцію! От ніби природа зумисне створила їх як спеціальні механізми для кричання. У нашого чарівного Рафаеля уявлення про дітей куди привабливіші, чи не так?

І він показав на картину, де вгорі були зображені традиційні голівки херувимів італійської школи, — жовтаві кулі хмар правили їм за небесну підпору для підборідь.

— Оце зразкова родина! Ідеал! — мовив містер Ферлі, косуючи на херувимів. — Такі милі кругленькі личка! Такі милі ніжні крильця і — більш нічого! Ні брудних ніг, щоб ганяти довкола, ні крикливих горлянок, щоб верещати. Яка незмірна вищість мрії над реальністю!.. Я знов заплющу очі, з вашого дозволу. То ви справді опорядите малюнки? Я такий радий! Чи треба нам ще щось владнати? Якщо й треба щось, то я забув. Знов подзвонимо нашому Луї?

На цю хвилину я так само палко бажав швидше закінчити нашу зустріч, як, певне, бажав того й сам містер Ферлі. Я надумав обійтися без послуг лакея — краще сам довідаюся про необхідне.

— Єдине, про що я хотів запитати вас, містере Ферлі, — сказав я, — стосується до моїх уроків з молодими леді.

— Ось воно! — вигукнув містер Ферлі. — Ох, мав би я досить сил, щоб цим зайнятись! Але ж сил у мене немає. Хай молоді леді, що будуть користуватись вашими люб'язними послугами, містере Гартрайт, самі про це подумають, вирішать і все таке. О, моя небога дуже любить ваше чарівне мистецтво. І досить добре знається на ньому, щоб розуміти, наскільки вона в ньому слабка. Прошу вас, допоможіть їй. Так... Що там у нас іще? Нічого! Ми з вами досить добре порозумілись, чи не так? Не смію відривати вас надовше від вашого радісного покликання. Як приємно усе владнати, як легко на душі, коли кінчиш діло! Вам не тяжко буде подзвонити Луї, щоб він відніс теку до вашої кімнати?

— Я сам віднесу її, містере Ферлі, якщо дозволите.

— Справді? Ви такий сильний? Як приємно бути сильним! А ви певні, що не впустите її? Я такий радий, що ви у мене в Ліммеріджі, містере Гартрайт. Я такий замучений, що й не сподіваюсь часто тішитись вашим товариством. Вам не тяжко буде постаратись, виходячи, не грюкнути дверима та не впустити теки на підлогу? Спасибі вам. Обережніше з портьєрами, будь ласка, — щонайменший шум мов ножем крає мої нерви. Ну, на все добре!

Коли блідо-зелені портьєри стулилися за мною, коли позаду лишилися оббиті повстю двері, я на мить зупинився у невеличкому круглому холі, й глибоке зітхання полегкості вирвалося мені з грудей. Вийшовши від містера Ферлі, я ніби знов виринув на поверхню після того, як був глибоко пірнув у холодну воду.

Засівши за ранкову роботу в своїй ошатній студії, я насамперед надумав якомога рідше ходити до покоїв господаря дому, хіба трапиться такий неймовірний випадок, що він сам пошанує мене своїм запрошенням. Вирішивши отак вдало питання, як мені бути з ним надалі, я знову здобув душевну рівновагу, порушену пихатим панібратством і нахабною чемністю містера Ферлі. Решта мого ранку минула спокійно, за приємною роботою: я переглядав малюнки, розкладав їх, обрізував обшарпані краї та робив усе необхідне для окантування. Може, я встиг менше, ніж мав би встигнути зробити, але що ближча була друга година, то більше я нетерпеливився. Мені не сиділося на місці, я не міг зосередитись, зовсім простенька моя робота ніяк не хотіла посуватися вперед.

Рівно о другій я, трохи хвилюючись, зійшов униз, до їдальні. Повернення в ту кімнату обіцяло мені чимало несподіванок. Я мав познайомитися з міс Ферлі і, якщо пошуки міс Голкомб у листах її матері увінчалися успіхом, розгадати таємницю жінки в білому.

VIII

Коли я ввійшов до їдальні, за столом уже сиділи міс Голкомб і якась старенька дама.

Мене познайомили з дамою — з'ясувалось, що це місіс Везі, давня гувернантка міс Ферлі. Це ж про неї вранці моя жвава співтрапезниця сказала, що «в ній зібрані всі людські чесноти, але її ми не рахуємо». Я тільки можу скромно підтвердити, що міс Голкомб цілком правильно окреслила вдачу старенької. Місіс Везі втілювала людський спокій та жіночу приязнь. В сонній усмішці, що блукала по її пухкому, лагідному обличчю, проглядало тихе вдоволення тихим існуванням. З нас дехто мчить крізь життя, дехто прогулюється по ньому, а місіс Везі своє життя просиджувала. З ранку до вечора вона сиділа: то в будинку сяде, то в саду, то біля вікна, то в будь-якому несподіваному місці, на розкладному стільчику, дарма що друзі запрошували її прогулятись; вона сідала, коли хотіла подивитися на щось, чи погомоніти про щось, чи мовити простенькі «так» або «ні» у відповідь на найбуденніші запитання. Її завжди бачили з тією самою блаженною усмішкою на вустах, з тим самим неуважливим і ніби уважним поворотом голови до співбесідника, з так само зручно й затишно складеними на колінах руками — завжди й за будь-яких домашніх обставин, куди б вони не мінялись. Добродушна, сумирлива, невимовно спокійна й невинна бабуся, яка, здавалося, так і не жила від тієї самої хвилини, коли народилася на світ. Природа має стільки справ у цьому світі, їй доводиться створювати стільки щонайрозмаїтіших істот, що вона часом бува й наплутає, і сама не розбереться у всій тій плутанині. Виходячи з цього погляду, особисто я завжди залишуся при тій думці, що, коли народжувалась місіс Везі, матінка-природа всю свою увагу зосередила на творенні капусти, отож бідолашна леді й стала жертвою рослинних захоплень матері всього сущого.

— Ну ж, місіс Везі, — мовила міс Голкомб, виглядаючи особливо жвавою, дотепною і блискучою по контрасту з тихою, непоказною бабусею, що сиділа біля неї, — то чого б ви хотіли? Котлетки?

Місіс Везі схрестила свої пухкі, в ямочках ручки на краю стола, лагідно усміхнулась і відповіла:

— Так, дорогенька.

— А що перед містером Гартрайтом? Варене курча? Вам, здається, більше до вподоби курятинка, правда ж, місіс Везі?

Місіс Везі зняла свої ручки в ямочках зі столу й схрестила їх у себе на колінах, задумано кивнула головою курчаті й зронила:

— Так, дорогенька.

— То чого ж вам більше хочеться? Щоб містер Гартрайт передав вам курча? Чи щоб я — котлетку?

Місіс Везі знов поклала одну свою пухку ручку на край стола, сонливо повагалась і сказала:

— Що хочете, дорогенька.

— Лишенько! Таж мова не про те, що мені хочеться, а що хочеться вам. Може, вам покласти по шматочку і того, й того? Може, ви почнете з курчати, тим більше, що й містер Гартрайт жадає відрізати для вас крильце?

Місіс Везі поклала й другу пухку в ямочках ручку на край стола, ледь просвітліла на мить, зараз же й погасла, слухняно кивнула й відказала:

— Прошу вас, сер.

Правда, мила, добродушна, невимовно спокійна й невинна бабуся? Але чи не досить на сьогодні про місіс Везі?

За весь цей час міс Ферлі так і не показалась. Ми покінчили з другим сніданком, а вона все не йшла. Від метких очей міс Голкомб ніщо не могло сховатись. Вона запримітила, як я час від часу крадькома позираю на двері.

— Я розумію вас, містере Гартрайт, — мовила вона, — вам нетерпеливиться довідатись, де ж ваша друга учениця. Вона спускалася вниз, і голова їй вже переболіла, а от апетит до неї так і не повернувся. Покладіться на мене, і я вам розшукаю її десь у саду.

Вона взяла парасолю, що лежала поруч неї на стільці, й рушила в сад — через великі скляні двері, що відчинялися просто на моріжок перед будинком. Мабуть, зайве казати, що місіс Везі так і зосталась сидіти за столом, наміряючись, певне, просидіти там до вечора.

Коли ми перейшли моріжок, міс Голкомб значущо подивилася на мене й похитала головою.

— Ваша таємнича пригода досі окутана своїм опівнічним мороком, як і належиться їй, — повідомила вона. — Цілий ранок я переглядала материні листи, але нічого ще не знайшла. Та ви не впадайте у відчай, містере Гартрайт. Це цікава справа, і за спільника ви маєте жінку, тож успіх забезпечений, рано чи пізно. Листи ще не всі прочитані, лишається три паки, й ви можете покластися на мене — я потрачу на них весь вечір.

«От одне з моїх ранкових сподівань і не здійснилось, — подумав я. — Невже так само розчарує мене і знайомство з міс Ферлі?»

— А як ви поладили з містером Ферлі? — поцікавилася міс Голкомб, коли з моріжка ми звернули на алею. — Він не дуже нервував сьогодні? Не утруднюйте себе відповіддю, містере Гартрайт: досить того, що ви завагались, як відповісти. З обличчя вашого видно, що сьогодні він був особливо нервовий. А щоб ви не рознервувались самі, я буду така люб'язна і не розпитуватиму вас більше ні про що.

Поки вона говорила, ми в'юнкою доріжкою вийшли до гарної дерев'яної хатинки у швейцарському стилі, піднялися по сходинках і опинилися в кімнаті, де була молода дівчина. Вона стояла біля простого нефарбованого стола, задивившись удалину, через просіку, на луги й пагорби, і водночас гортаючи неуважливо сторінки альбома. То була міс Ферлі.

Як мені описати її? Як віддати те перше враження, відділивши його від усіх моїх почуттів, від усього того, що сталося згодом? Як побачити її знову такою, якою я побачив її вперше, аби ті очі, що читають ці сторінки, побачили її разом зі мною?

Портрет Лори Ферлі в тій самій позі і в тій самій кімнаті, що я зробив його аквареллю трохи пізніше після нашої першої зустрічі, лежить нині на моєму письмовому столі. Я пишу й дивлюся на нього. Переді мною на брунастому тлі літньої хатинки ясніє легка дівоча постать. Вона в простій сукні з серпанку в білу й голубу смужку. Шелесткий шарф із тієї матерії легко оповив її плечі. Легкий солом'яний брилик, скромно оторочений голубою, в тон сукні, стрічкою, м'яко отіняє їй чоло. Її коси дуже ясного каштанового відтінку — не льняні, але майже такі світлі, не золоті, але майже такі лискучі, — й вони ніби тануть у повітрі, зливаючися з тінню від її брилика. Вони зачесані на прямий проділ, м'якими хвильками в'ються над чолом, за вухами. Брови трохи темніші за коси, а очі того ніжного, прозоро-бірюзового відтінку, який так часто оспівують поети і який так рідко подивується в житті. Чудова барва, чудовий розріз цих очей — великих, ніжних, тихо-замислених, — але чудовіша за все та чиста правдивість, що сяє з їхньої глибини, хоч би як мінився їхній вираз, — сяє світлом якогось яснішого, кращого світу. Чар її очей, такий лагідний і такий могутній, осяває все обличчя, міняючи його, скрадаючи дрібні вади, аж нелегко оцінити, наскільки гарні чи негарні окремі риси. Не зразу помічаєш, що підборіддя трохи слабко розвинене, що нижня частина обличчя не зовсім пропорційна верхній; що ніс, уникнувши орлиної горбинки (яка неминуче надає жіночому обличчю, хоч якому красивому, злого та хижого виразу), трішки надбав іншої крайності й не вирізняється ідеальною правильністю; що ніжні, чутливі губи, коли вона усміхається, ледь посіпуються нервово, від чого один кутик буває піднятий вище, ніж другий. Можливо, всі ці вади були б помітні на іншому жіночому обличчі, а тут погляд на них і не зупиняється, — так тонко пов'язані вони з усім неповторним, притаманним лише їй, і так невіддільно залежить весь її неповторний вираз, вся повнота життя кожної рисочки від того, спалахнуть чи пригаснуть її очі.

Чи ж відтворив усе це мені той убогий портрет, що його я так любовно й старанно вимальовував у ті далекі й щасливі дні? О, як мало всього того лишилося в невиразних, механічних лініях і плямах малюнка — і як багато в моїй пам'яті! Білява тендітна дівчина в легкій сукні гортає неуважливо альбом і дивиться поверх нього невинно-щирими голубими очима — оце й усе, що показує малюнок; можливо, це все, що здатні розповісти навіть такі незрівнянно кращі оповідачі, як думка й перо. Жінка, що перша дала життя, світло й форму нашому туманному уявленню про красу, заповнює в нашій душі порожнечу, про яку ми й не здогадувалися, поки не з'явилася Вона. В таку хвилину душа наша відгукується на такі глибокі порухи, що їх не сягає думка, ба навіть слово; нею заволодівають чари, яких не збагнути розумом і не виразити ні словом, ні пензлем. Тайна, схована в жіночій красі, стає непідвладною слову, коли порідниться з глибокою тайною наших душ. Тоді й тільки тоді переходить вона з вузького простору, на який падає світло і в якому панують слово й пензель, у той глибокий і широкий світ, де нема їхньої влади.

Подумайте про неї, як ви думали про ту, котра вперше торкнула ваші струни, що мовчали при інших жінках. Нехай ясні, чисті голубі очі стрінуться з вашими, як вони стрілися з моїми в тому першому, неповторному погляді, що його ми обоє запам'ятали назавжди. Хай її голос пролунає вам найкращою музикою, яку ви тільки любили, — нехай забринить так солодко, як бринів мені. Нехай її хода, коли вона з'являтиметься на цих сторінках і сходитиме з них, нагадає вам ту легкаву ходу, на яку відгукувалось ваше серце. Уявіть її собі як втілення вашої найкращої мрії, і тоді ви увіч побачите ту, що живе в моєму серці.

Серед вихору почуттів, які заполонили мене, коли вона постала перед моїми очима, — знаних усім нам почуттів, що зненацька народжуються в наших серцях, так часто вмирають і так рідко відроджуються знову, — одне з них стурбувало, збентежило мене, хоч і здавалося таким недоречним та невиправданим у присутності міс Ферлі.

До яскравого враження, яке справили на мене її чарівна врода, мила простота і скромність її манер, домішувалось інше, невиразне, нез'ясовне, от ніби чогось бракувало. То мені здавалося, що причина таїться в ній, то я вишукував розлад у самому собі, — щось заважало мені сприйняти її цілісно, як належало б. Це суперечливе враження посилювалось, коли вона дивилася на мене, чи, сказати б іншими словами, коли на мене найдужче діяла гармонія її чарів; саме тоді мене найболісніше мучило відчуття якоїсь нез'ясовної неповноти. Чогось бракувало, таки бракувало, а чого саме — я не міг збагнути.

Ця дивна примха уяви (так я назвав це тоді) не дозволила мені бути невимушеним у перші хвилини мого знайомства з міс Ферлі. На її миле привітання я так і не спромігся відповісти звичайними словами чемності й подяки. Помітивши моє збентеження і, напевне, пояснивши його моєю хвилинною ніяковістю, міс Голкомб легко й винахідливо, як завжди, взяла нитку розмови у свої руки.

— Погляньте, містере Гартрайт, заговорила вона, показуючи на альбом і на ніжну ручку, що досі недбало гортала аркуші. — Погодьтесь, нарешті ви знайшли собі зразкову ученицю. Як зачула, що ви приїхали, зараз же схопила свій неоціненний альбом і вже дивиться просто в обличчя божественній природі, жадає розпочати уроки!

Міс Ферлі засміялась — так світло й легко, мовби з небесним сонцем на пару засвітилось ще одне сонечко на землі.

— Я не заслуговую на такі похвали, — заперечила вона, поглядаючи своїми чистими, правдивими очима то на міс Голкомб, то на мене. — Хоч я дуже люблю малювати, але завжди усвідомлюю, яка я невчена, і швидше боюсь, ніж прагну уроків. Довідавшись, що ви тут, містере Гартрайт, я взялась переглядати свої малюнки, як колись малою дівчинкою продивлялася шкільні завдання, боячись, що дістану за них погану оцінку.

Вона зізналася в цьому дуже просто й мило і по-дитячому присунула альбом ближче до себе.

Міс Голкомб рішуче й просто, як тільки вона вміла, розтяла вузол невеличкого замішання.

— Гарні, погані чи так собі, а учнівські роботи повинні пройти випробування вогнем — себто, судом учителя, — сказала вона. — Тільки так! Що, коли ми візьмемо їх із собою в колясу, Лоро? І нехай містер Гартрайт уперше побачить їх, коли нас буде підкидати на вибоях. Якщо тільки нам удасться під час прогулянки завадити йому бачити природу такою, якою вона є, коли він дивитиметься довкола, і такою, якою вона не буває, — коли зазиратиме в наші альбоми, то ми змусимо його наговорити нам з відчаю купу компліментів, і павине пір'ячко нашого самолюбства не постраждає від його вчительських пальців.

— Я сподіваюсь, що містер Гартрайт мені не говоритиме компліментів, — заявила міс Ферлі, коли ми вийшли з літньої хатинки.

— Смію запитати вас: а чому? — сказав я.

— Бо я повірю всьому, що ви мені скажете, — просто відповіла вона.

Цими кількома словами вона мимоволі дала мені ключа до своєї вдачі. Благородне довір'я до людей природно виростало з її власної цілковитої правдивості. Тоді я вгадав це серцем. А нині знаю це з досвіду.

Ми тільки зайшли підняти місіс Везі з-за спустілого стола, де вона й досі сиділа, а тоді посідали у відкриту колясу, щоб разом їхати на обіцяну прогулянку. Старенька леді й міс Голкомб зайняли заднє сидіння, а ми з міс Ферлі вмостилися навпроти них. Альбом нарешті довірили моєму досвідченому оку, та неможливо було серйозно говорити про малюнки при міс Голкомб, яка заповзялася весело висміювати всяке жіноче мистецтво, у тім числі своє і сестрине. Мені набагато яскравіше запам'яталась наша розмова, вона в'язалась куди легше, ніж обговорення малюнків, що їх я машинально переглядав. А ту частину бесіди, де брала участь міс Ферлі, я пам'ятаю так виразно, мов це було всього кілька годин тому.

Так! Признаюсь, що з першого ж дня я зачарувався нею, дозволив собі забутись, забув про своє становище. Найпростіше її запитання: «Як тримати олівця? Як змішувати фарби?», найменша зміна у виразі її чудових очей, спрямованих на мене з таким серйозним бажанням навчитися всього, чого я міг навчити, й осягти все, що я міг показати,— притягували до себе мою увагу незрівнянно дужче, ніж найгарніші краєвиди, повз які ми проїжджали, ніж найефектніша гра світла й тіні над хвилястою рівниною та пологим берегом моря. Чи не дивно, що завжди, за будь-яких обставин довколишній речовий світ так мало впливає на наші серця й душі? Тільки в книжках, а не в дійсності, ми йдемо до природи шукати втіхи у горі чи суголосся в радості. Захоплення її чарами, так щедро й красномовно оспіване у віршах сучасних поетів, не є вродженою життєвою необхідністю навіть найкращих із нас. Ми не захоплюємося природою змалку. Неосвічені люди не мають такої здатності. Хто проводить життя серед вічно змінних чудес моря й суходолу, звичайно буває нечутливим до чудес природи, якщо вони не мають прямого відношення до їхнього покликання в житті. Наша здатність сприймати красу довколишнього світу є, щиро кажу чи, набутком нашої спільної культури. Часто ми пізнаємо цю красу лише через мистецтво. І то тільки в ті хвилини, коли ми не займаємося нічим іншим, коли ніщо нас не відволікає. Все, що може осягнути наша думка, все, що може пізнати наша душа, можна здобути з однаковою певністю, з однаковою користю і втіхою для нас і серед найубогішої, і серед найбагатшої природи, яка тільки буває на землі. Можливо, причину того, що в людині відсутня вроджена любов до матері природи, слід шукати у величезній різниці між особистою долею людини і долею її земної оселі. Найвищим горам судилося щезнути в пітьмі часів, найменшому порухові людської душі призначене безсмертя.

Мало не три години тривала наша прогулянка, поки наша коляса знову в'їхала у ворота ліммеріджського дому.

Коли ми повертались, я загадав дамам вибрати краєвид, який їм доведеться малювати наступного дня під моїм керівництвом. Коли вони пішли до своїх покоїв переодягтися для обіду і я опинився на самоті у своїй кімнаті, мені раптом стало тоскно. Я почував невиразне невдоволення собою і не розумів, звідки воно. Може, я зрозумів, що тішився прогулянкою більше як гість, а не як учитель малювання. А може, це повернулося те дивне почуття, що чогось бракує чи в міс Ферлі, чи в самому мені, почуття, що збентежило мене, коли я знайомився з нею. Так чи так, я відчув полегшення, коли настала обідня година і я міг приєднатися до товариства господинь дому.

Перше, що мене вразило, коли я увійшов до їдальні, була різниця в туалетах трьох дам. Різниця не в кольорах, а в якості матерії. В той час як місіс Везі й міс Голкомб були розкішно вбрані (кожна так, як найбільше пасувало її вікові) — перша в сріблясто-сірій, друга в блідо-жовтавій сукні, яка дуже гарно відтіняла її смагляве обличчя і чорні коси, — міс Ферлі була в простенькому платті з білого мусліну. Було воно біле-біле й дуже їй пасувало, але таке скромне плаття могла б носити й дружина чи дочка бідного чоловіка. Її гувернантка була вбрана куди багатше, ніж вона сама. Згодом, коли я краще пізнав міс Ферлі, я зрозумів, що у неї це йшло від вродженої делікатності, глибокої відрази до хизування, бодай у найдрібнішому, своїм багатством. Ні місіс Везі, ні міс Голкомб ніколи не могли умовити її вдягатися відповідно до її становища — багатше, ніж вони.

Покінчивши з обідом, ми всі разом повернулися до великої вітальні. Незважаючи на те, що містер Ферлі (аби позмагатися, певне, з величавою поблажливістю монарха, котрий особисто подавав пензлі Тіціанові) звелів мажордомові довідатись, які вина я волію пити по обіді, я рішуче відмовився від спокуси посидіти у пихатій самоті серед пляшок власного вибору і попросив у дам дозволу на час мого перебування в Ліммеріджі покидати обідній стіл разом із ними, за шляхетним звичаєм чужоземців.

Вітальня, куди ми перейшли, була на долішньому поверсі й не поступалася розмірами їдальні. В глибині кімнати широкі скляні двері відчинялися на терасу, всю увиту чудовими квітами. У м'якому сутінковому світлі листя й квіти зливалися в одне гармонійне ціле, й солодкі вечорові пахощі віяли на нас крізь відчинені двері. Добра місіс Везі, що завжди сідала перша, заволоділа кріслом у кутку й відразу затишно задрімала. Міс Ферлі, на моє прохання, сіла за рояль, я — біля неї, а міс Голкомб умостилася біля вікна, аби при останніх тихих променях вечірньої заграви дочитати листи своєї матері.

Як яскраво постає в моїй пам'яті мирний домашній затишок тієї вітальні в хвилину, коли я пишу ці рядки! Зі свого місця я бачив граціозну постать міс Голкомб: наполовину освітлена м'яким вечірнім світлом, наполовину в затінку, вона пильно вчитувалася в листи, що лежали у неї на колінах. Ближче до мене, на дедалі темнішому тлі внутрішньої стіни виднів чарівний профіль тієї, що сиділа за роялем. На терасі квіти, декоративні трави й виткі рослини ледь колихалися від вечірнього леготу — так тихо, що й не чути було їхнього шепотіння. На небі — ані хмаринки-таємниче місячне сяйво саме починало тремко розливатися на сході. Довколишні мир і спокій притишували всі думки й почуття, зливаючи їх у неземну гармонію; цілюща тиша, що дедалі глибшала в міру того, як гусла сутінь, огортала нас, коли в неї обережно вступила сповнена божественної ніжності музика Моцарта. Це був вечір незабутніх вражень і звуків.

Ми всі сиділи мовчки, хто де сів. Місіс Везі спала. Міс Ферлі все грала, міс Голкомб читала, поки не згас останній промінь заграви. На цю хвилину повний місяць уже зазирав на терасу, і його м'які таємничі промені падали навкоси в дальній кут вітальні. Перехід від сутінків до місячного сяйва був такий гарний, що, коли слуга приніс свічки, ми, за взаємною згодою, відмовилися від них і сиділи поночі, — тільки на роялі горіли дві свічки.

Міс Ферлі грала ще з півгодини, а тоді, знаджена місячним сяйвом, вийшла на терасу, щоб помилуватись садом. Я вийшов слідом за нею. Ще коли запалили свічки на роялі, міс Голкомб пересіла ближче до світла, щоб читати далі. Вона так заглибилася в читання, що начебто й не завважила, як ми вийшли.

Ми пробули на терасі, якраз навпроти скляних дверей, хвилин п'ять; міс Ферлі саме, на мою пораду, пов'язувала голову білою хустинкою, аби вберегтися від нічної прохолоди, — коли це я почув змінений голос міс Голкомб. Тихо, але настійно вона кликала мене:

— Містере Гартрайт, ходіть сюди на хвилинку. Я хочу поговорити з вами.

Я негайно повернувся до кімнати. У глибині вітальні, біля внутрішньої стіни, стояв рояль. Біля нього, з того боку, що був далі від тераси, сиділа міс Голкомб. У її пелені безладно лежали листи, одного вона тримала біля свічки. Я сів навпроти неї на низьку кушетку; звідси мені добре було видно міс Ферлі, що походжала туди-сюди по терасі, залита сяйвом повні.

— Хочу, щоб ви послухали кінець оцього листа, — мовила міс Голкомб. — Ви скажете мені, чи проливає він світло на вашу дивну пригоду по дорозі до Лондона. Це лист моєї матері до її другого чоловіка, містера Ферлі. Тут ідеться про те, що діялось літ одинадцять-дванадцять тому. На той час містер і місіс Ферлі з моєю зведеною сестрою Лорою вже багато років жили в цьому домі. Я тоді була далеко від них — завершувала свою освіту в Парижі.

Вона говорила дуже серйозно й ніби робила невеличке зусилля над собою. Цієї миті міс Ферлі пройшла повз нас на терасі, зазирнула у вітальню і, побачивши, що ми зайняті, звільна пішла далі.

Міс Голкомб почала читати:

— «Вам, мій любий Філіпе, вже, мабуть, обридло постійно слухати все про мою школу та її учнів. Звинувачуйте в цьому нудну одноманітність нашого ліммеріджського життя, але не мене. До того ж, цього разу я розповім вам щось справді цікаве — про одну нашу нову ученицю.

Ви знаєте стареньку місіс Кемп, нашу сільську крамарку. Так от, вона багато років нездужала, лікарі вже махнули на неї рукою, і тепер вона що не день згасає. На тому тижні до неї приїхала сестра, єдина її родичка, — доглянути вмирущу. Сестру звати місіс Катерік, вона з Гемпшіру. Чотири дні тому вона прийшла до мене й привела з собою свою єдину дитину — гарненьку дівчинку, яка лише на рік старша за нашу любу Лору...»

Останні слова цієї фрази ще не завмерли на вустах читачки, як міс Ферлі знов пройшла повз двері, тихо наспівуючи одну з мелодій, що їх допіру грала.

Міс Голкомб зачекала, поки сестра відійшла, а тоді знов почала читати:

— «Місіс Катерік — цілком порядна, вихована й поважна жінка середніх літ. Замолоду вона, мабуть, була гарненька. Проте в її манерах і в зовнішньому вигляді є щось таке, чого я не розумію. Таку вже таємничість розводить довкола себе, а на обличчі вираз — не знайду слів для нього, — наче в неї щось на умі. Ви б назвали її ходячою таємницею. Одначе до мене вона прийшла в простій справі: коли вона від'їжджала з Гемпшіру до вмирущої сестри, їй довелося взяти з собою і дочку, бо не було з ким лишити дитину. Хтозна, коли помре місіс Кемп: за тиждень чи протягне кілька місяців, тож місіс Катерік і прийшла до мене попросити, щоб я дозволила її дочці, Анні, походити поки що до нашої школи, — з умовою, що після смерті місіс Кемп дівчинка повернеться з матір'ю додому, в Гемпшір. Я зразу ж дала згоду, і, коли ми з Лорою пішли на нашу звичайну прогулянку, ми взяли з собою цю дівчинку (їй всього одинадцять років) і відвели її до школи...»

Знову постать міс Ферлі, така ніжна й чарівна в білосніжній сукні, в білій хустинці, яку вона зав'язала під підборіддям, майнула повз нас у місячному сяйві. Знову міс Голкомб зачекала, поки вона сховається, і повела далі:

— «Я так полюбила, Філіпе, свою нову ученицю, а причину цього я прибережу аж насамкінець, щоб зробити вам сюрприз. Мати розповіла мені про свою дочку так само мало, як і про себе. Я сама зрозуміла (це з'ясувалось на перших же уроках того дня), що розумовий розвиток бідолашки недостатній для її віку. То я привела її до нас додому наступного дня і попросила лікаря поспостерігати за нею, порозмовляти з нею, а потім сказати мені свою думку. Лікар виснував, що розум дівчинки помалу розвинеться і що помірні заняття в школі їй дуже корисні, адже вона засвоює нові знання хоч дуже повільно, зате міцно й надовго. Тільки, любий мій, не подумайте зопалу, як ви можете, ніби я прикинулась до якоїсь дурненької. Ні, бідолашна маленька Анна Катерік дуже мила, ласкава, вдячна дитина і часом каже такі дивні та чудові речі — якось зненацька, зчудовано, мов злякавшися чогось. Ось вам приклад. Одежа в неї завжди чистенька, але підібрана без смаку. То я вчора й надумала: деякі Лорині білі сукенки й капелюшки можна переробити для Анни, і сказала їй, що малим дівчаткам із таким кольором обличчя, як у неї, краще одягатись у все біле. Хвилину вона міркувала, а тоді зашарілась, ніби збагнувши. Маленькими своїми рученятами вона схопила мою руку, поцілувала її, Філіпе, і вигукнула (так серйозно!): «Скільки житиму, носитиму тільки білу одіж! Так я ніколи не забуду вас, мем, і всякчас думатиму, що тішу вас, навіть коли поїду і вже не побачу вас більше». Оце один зразок дивних речей, що їх вона виголошує так мило. Бідолашка! Я подарую їй чимало білих сукенок, із запасом, щоб вона могла подовжувати їх, коли з них виросте...»

Міс Голкомб замовкла і подивилася на мене.

— Здається, та нещасна, яку ви здибали на битому шляху, була молода? — спитала вона.— Може їй бути двадцять два чи двадцять три роки?

— Так, міс Голкомб, може бути.

— І вона була дивно вбрана — вся в білому?

— Так, вона була вся в білому.

Саме коли я вимовляв останні слова, міс Ферлі втретє показалась на терасі, але не пройшла далі, а стала, поклавши руки на балюстраду, спиною до нас, і задивилася вниз, на темний сад. Я не відривав погляду від білого мерехтіння її сукні та хустини в місячному промінні, й почуття, якому я не знаходжу назви, від якого затріпотіло, дужче забилось серце, почало крадькома заволодівати мною.

— Вся в білому? — перепитала міс Голкомб. — Зараз я вам прочитаю кінець листа — це найважливіше місце. Але я хочу поміркувати трохи над цим збігом: біла сукня жінки, яку ви здибали, й білі сукенки, які викликали ту чудну відповідь маленької школярки моїй матері. Лікар, напевне, помилився, гадаючи, що розум дівчинки «помалу розвинеться». Можливо, він так і не розвинувся, і примхливе дитяче бажання носити тільки біле не змінилось, коли вона виросла?

Я щось відповів — не пам'ятаю, що саме. Вся моя увага була прикута до білої сукні міс Ферлі.

— Вислухайте останні фрази, — сказала міс Голкомб. — Гадаю, вони вас здивують.

Тієї миті, коли вона піднесла листа до свічки, міс Ферлі обернулася обличчям до нас, нерішуче роззирнулася, ступила крок до скляних дверей і стала, дивлячись на нас.

А міс Голкомб читала:

— «А тепер, любий, дописуючи свого листа, я скажу про причину, справжню, головну причину моєї прихильності до маленької Анни Катерік. Дорогий Філіпе, хоч вона й наполовину не така гарна, але за незбагненною примхою випадку, як це часом буває, у неї ті самі коси, очі, овал і колір обличчя, — одне слово, вона викапана...»

Міс Голкомб ще й не дочитала фрази, як я скочив на ноги, той самий крижаний жах пройняв мене, що й тоді, коли вночі на безлюдній дорозі хтось зненацька доторкнувся до мого плеча.

Переді мною стояла міс Ферлі, самітна біла постать у місячному сяйві, — живе втілення жінки в білому! Та сама поза, той самий поворот голови, той самий овал обличчя, та сама блідість! Підозра, що мучила мене всі ці години, в один миттєвий проблиск стала певністю. Я збагнув, чим було оте «чогось бракує»: неусвідомлена фатальна схожість утікачки з божевільні й моєї учениці в Ліммеріджі.

— І ви побачили! вигукнула міс Голкомб, упустивши з пальців непотрібного вже листа, й очі її зблиснули, стрівшися з моїми. — Ви побачили тепер, як вони схожі, а моя мати підмітила це ще одинадцять років тому!

— Я це бачу, і мені невимовно тяжко... От ніби випадкова схожість тієї нещасної, самотньої, пропащої жінки з міс Ферлі лиховісною тінню тьмарить майбутнє чарівної, невинної істоти, що дивиться нині на нас. Звільніть мене від цієї мани, швидше звільніть! Покличте її сюди — з того моторошного місячного світла, благаю, покличте її сюди!

— Містере Гартрайт, ви дивуєте мене. Хай жінки дозволяють собі вірити в забобони, та я гадала, що чоловіки в дев'ятнадцятому сторіччі не забобонні.

— Прошу вас, покличте її сюди!

— Т-с-с!.. Вона сама йде до нас. Нічого не кажіть при ній. Нехай це наше відкриття про схожість її з тією жінкою залишиться нашим секретом... Ходи до нас, Лоро, та розбуди місіс Везі музикою. Містер Гартрайт просить іще музики, цього разу йому хочеться послухати щось дуже легке й веселе!

IX

Так закінчився мій перший, сповнений подій день у Ліммеріджі.

Ми з міс Голкомб не розголошували свого секрету. Але після відкриття тієї схожості жоден новий промінь більше не освітив таємниці жінки в білому. При першій нагоді міс Голкомб обережно повела зі своєю сестрою мову про матір, про колишні дні та про Анну Катерік. Але спогади міс Ферлі про ту маленьку школярку були дуже загальні й невиразні. Вона пам'ятала про свою схожість із материною улюбленицею, але пам'ятала як про щось давно минуле. Вона не згадала ні про подаровані білі сукенки, ні про дивні слова, якими дівчинка так простодушно виказала свою вдячність місіс Ферлі. Вона тільки й пам'ятала, що Анна пробула в Ліммеріджі всього кілька місяців, а тоді поїхала додому, в Гемпшір. Не могла також сказати, чи приїжджали ще коли-небудь ті мати з дочкою в Ліммерідж і чи взагалі хтось щось чував про них згодом.

Ані читання решти непрочитаних листів не розв'язало тих загадок, що бентежили нас із міс Голкомб. Ми лише з'ясували, що та, кого я здибав тоді вночі, була Анна Катерік; ми ще припустили, що біле її вбрання можна пояснити її деякою розумовою відсталістю і не згаслою з роками вдячністю до місіс Ферлі, й на цьому — так нам тоді здавалося — наше розслідування закінчилось.

Дні йшли за днями, складалися в тижні, й золоті провісники осені вже торували собі дорогу через зелене літо дерев. Тихі, бистроплинні, щасливі дні! Моя оповідь ковзає по вас так само швидко, як ви ковзнули повз мене. Які з тих скарбів, з тих радостей, що ними ви так щедро повнили моє серце, лишилися зі мною, щоб я міг перелічити їх на цих сторінках? Нічого від них не лишилося, крім найпечальнішого признання, яке тільки може зробити людина: признання у власній дурості.

Це признання мені нетяжко вирвати з себе, адже я мимохіть уже вибовкав свою таємницю. Вбогі, нікчемні слова, що не зуміли змалювати міс Ферлі, ще й як спромоглися виказати почуття, які вона в мені пробудила. Таке буває з усіма нами. Наші слова — велетні, коли роблять нам шкоду, і карлики, коли ми сподіваємося від них добра.

Я полюбив її.

О, як добре я спізнав усю ту скорботу й гіркоту, що вміщається в цих трьох словах! Я можу зітхнути над моїм сумним признанням разом із найчулішою жінкою, що читає ці слова й жаліє мене. Я можу засміятися над ними так само гірко, як і найчерствіший чоловік, що глузливо їх перекривляє. Я полюбив її! Співчувайте мені чи зневажайте мене, але я признаюся в цьому, твердо вирішивши сказати правду.

Чи було якесь виправдання для мене? Якоюсь мірою для мене були виправданням ті обставини, за яких текло моє життя в Ліммеріджі.

Ранкові години я збував у тихій самотині моєї студії. Роботи над реставрацією малюнків мого хазяїна мені вистачало, щоб зайняти нею мої руки й очі, а мій розум тим часом міг вільно віддаватися небезпечній розкоші своєї неприборканої уяви. Згубне усамітнення — адже воно тривало досить довго, щоб підірвати мою волю, і не досить довго, щоб ту волю покріпити. Згубне усамітнення — бо зразу ж після нього я проводив дні й вечори, і так тиждень за тижнем, у товаристві двох жінок, одна з яких вабила надзвичайною витонченістю, блискучою дотепністю, бездоганною світськістю, а друга чарувала вродою, ніжністю і простою правдивістю — рисами, котрі очищають і скоряють чоловіче серце. Жоден день не минав без того, щоб учитель і його учениця не опинялися небезпечно близько одне від одного. Як часто моя рука була біля її руки, а щока моя, коли ми разом схилялися над її альбомом, майже торкалася її щоки! Що уважніше стежила вона за кожним рухом мого пензля, то ближче до мене були пахощі кіс і теплий аромат її подиху. Це було частиною мого вчительського обов'язку — жити в самому променистому сяйві її очей. Часом ми сиділи так близько одне біля одного, що я тремтів від думки, що можу доторкнутися до неї, а то вона так низько схилялася, щоб поглянути на мій малюнок, що мимоволі стишувала голос, і її стрічки на вітерці чіпали моє обличчя, перш ніж вона встигала їх відвести.

Наші вечори, після походів на етюди, скорше врізноманітнювали цю неминучу близькість, ніж перешкоджали їй. Моя цілком зрозуміла любов до музики — музики, яку вона виконувала так ніжно, з такою жіночою витонченістю, і її неприхована втіха від того, що своєю грою на роялі вона віддає мені ту радість, яку я давав своїм малюванням, ще міцніше в'язали узи нашої спільноти, все ближче зводячи нас докупи. Випадкові слова в розмові, простота звичаїв, яка дозволяла навіть таку дрібничку ― наше сусідство за столом, іскрометна дотепність міс Голкомб, що жартувала над моїм учительським старанням і над її учнівським запалом, навіть лагідне схвалення на обличчі сердешної місіс Везі, яка мала нас із міс Ферлі за ідеал молодих людей, бо ми ніколи їй не заважали, — ці та ще й інші всілякі марнички, кожна окремо і всі в поєднанні, зближували нас у невимушеній родинній атмосфері й непомітно вели нас до одного безнадійного кінця.

Я мав би не забувати свого залежного становища й не давати волі своїм почуттям. Так я й зробив — але було вже запізно. Вся моя обачність, весь мій досвід, що допомагали мені встояти супроти чарів інших жінок, оберігали мене й від інших спокус, — покинули мене. Завдяки своєму фахові мені доводилося в минулому часто бувати в товаристві молодих дівчат, і серед них траплялися й дуже вродливі. Я розумів, що моє соціальне становище невіддільне від мого покликання, і навчився залишати симпатії, зрозумілі в мої літа, в передпокоях моїх хазяїв так само холоднокровно, як лишав унизу парасольку, перш ніж піднятися нагору. Я давно звик із цілковитою байдужістю, як до чогось само собою зрозумілого, ставитися до того, що моє становище вчителя малювання вважалося достатньою гарантією для того, щоб нікотра з моїх учениць не відчула до мене чогось більшого за просту цікавість. Мене пускали в товариство молодих та привабливих жінок десь так, як пускають до них яку-небудь нешкідливу домашню тварину. Я рано набув спасенного досвіду; цей досвід-хранитель суворо й несхибно вів мене вперед моєю вузькою, вбогою стежиною, не дозволяючи мені збочити хоч би куди. А це вперше я заблукав, загубивши свій компас. Атож, моє з такими труднощами надбане вміння володіти собою, тримати себе в певних рамках вмить де й поділося, от ніби його й не було зовсім. Я втратив його так само безповоротно, як це часто буває і з іншими чоловіками за інших критичних обставин, коли справа торкається жінок. Тепер я знаю, що з самого початку мав би бути насторожі. Я мав би замислитися над тим, чому кімната, куди вона входила, здавалася мені рідною домівкою, а коли виходила, та сама кімната ставала порожньою і чужою. Чому я щоразу помічав найменшу переміну в її вбранні, чого раніше, в інших жінок, не помічав; чому я дивився на неї, слухав її, торкався її руки, коли ми віталися вранці й прощалися на ніч, із таким почуттям, якого досі не мав до жодної жінки? Я мав би зазирнути у своє серце, розпізнати там цей новий паросток і вирвати його з коренем, поки ще не було пізно. Чому ж я не міг цього зробити? Чому не мав на це снаги? Я вже відповів на ці запитання в трьох словах, у яких вмістилася вся правда. Я любив її.

Минали дні й тижні. Незабаром мав піти третій місяць мого перебування в Камберленді. Блаженне, одноманітне, супокійне, всамітнене життя наше текло тихою рікою, а я плив за течією. Всяка пам'ять про минуле, чи думки про майбутнє, чи усвідомлення безпорадного й хисткого мого становища — усе це мовчало, приспане, в мені. Заколисаний солодкою піснею свого серця, заплющивши очі, затуливши вуха, щоб не бачити, не чути грізних попереджень, я плив і плив — дедалі ближче до фатального кінця.

Але нарешті мене розбудило застереження — і я раптом жахнувся, усвідомивши свою непрощенну слабкість; мовчазне, воно йшло від неї і тому було найщирішим, найправдивішим і наймилосерднішим з усіх застережень.

Якось увечері ми попрощались, як звичайно. Ніколи, ні тоді, ні раніше, я жодним словом не виказав себе, не злякав її несподіваним признанням. Та коли ми знов зустрілися вранці, вона була вже не та, вона перемінилась, і ця переміна сказала мені все.

Я не посмів тоді заглянути у святая святих її серця, не смію і нині відкрити його перед усіма, як відкрив своє. Скажу тільки, що я твердо вірю: в ту хвилину, коли вона збагнула мою сердечну тайну, вона збагнула й свою. І сталося це тієї однієї ночі. Душа її, надто щира й шляхетна, щоб ошукувати інших, не могла обманути й саму себе. Коли невиразний здогад, що я його намагався приспати, уперше тяжкою втомою стис їй серце, її правдиве обличчя виказало все і мовило мені відкрито й просто: «Мені жаль вас, мені жаль себе».

І ще щось воно промовляло, чого я тоді ніяк не міг збагнути. Але я розумів, чому від того дня вона, при інших ще привітніша й уважніша до мене, ніж бувало досі, щойно ми лишались удвох на самоті, хапалася за перше-ліпше заняття, ставала скута, сумна, стурбована. Я розумів, чому ніжні вуста нині усміхалися так рідко й скупо, а ясні голубі очі дивилися на мене то з ангельським співчуттям, то з невинним подивом дитини. Але та її переміна свідчила і ще про щось інше. Її рука часто бувала холодна, мов льодинка, обличчя неприродно заклякало, у всіх її рухах проглядав якийсь німий страх, вона постійно ніби докоряла собі в чомусь. Але все це йшло не від того, що ми обоє відкрили нашу обопільну любов. У тій переміні було щось, що й далі зближувало нас, та було й щось таке, що, невідомо чому, все більше віддаляло нас одне від одного.

Караючись сумнівами, невиразно здогадуючись, що за всім цим криється якась таємниця, я почав уважніше приглядатися до поведінки, виразу обличчя міс Голкомб: може, так щось з'ясую? Ми всі так близько спілкувались, що жодна велика зміна в поведінці чи настрої когось одного не могла не відбитися в інших. Зміна, що сталася в міс Ферлі, відгукнулася в душі її сестри. Хоч міс Голкомб жодним словом не натякнула мені, що її ставлення до мене змінилось, її проникливі очі нині весь час стежили за мною. Інколи в її погляді блискотів зачаєний гнів, інколи щось ніби притамований страх, а то, було, промайне щось, чого я знов же не розумів.

Збіг тиждень, а ми всі троє так і не позбулися таємної скутості у ставленні одне до одного. Моє становище, обтяжене усвідомленням моєї жалюгідної слабкості й недозволенного зухвальства, усвідомленням, яке пробудилося в мені занадто пізно, ставало нестерпне. Я відчував, що повинен раз і назавжди скинути з себе цей нестерпно тяжкий гніт,— але з чого почати чи що кому спершу сказати, я не знав.

З цього принизливого, безпорадного становища мене вирятувала міс Голкомб. З її вуст почув я таку необхідну, гірку, несподівану правду; її щиросердя підтримало мене, допомогло перенести це потрясіння, а згодом її здоровий глузд і мужність допомогли обернути на добро страшну помилку, що загрожувала непоправним нещастям усім нам у Ліммеріджі.

X

Це сталося в четвер, наприкінці мого тримісячного перебування в Камберленді.

Вранці, зійшовши вниз до їдальні, я вперше не застав міс Голкомб на її звичному місці за столом.

Міс Ферлі стояла надворі, на моріжку. Вона вклонилася мені, але не зайшла до їдальні. Досі я не зронив жодного слова, що могло б її збентежити; жодне бентежне слово не зірвалося з її вуст, і все ж якесь дивне збентеження розділяло нас, змушувало сахатись одне від одного, щоб не лишатися наодинці. Вона чекала на моріжку, а я в їдальні, поки прийде хтось іще: місіс Везі чи міс Голкомб. Іще два тижні тому як швидко я підійшов би до неї, як радо ми потисли б одне одному руки й повели звичайну розмову про все на світі!

За кілька хвилин увійшла міс Голкомб. Вона мала заклопотаний вигляд. Трохи неуважливо вибачилась за своє спізнення.

— Мене затримав містер Ферлі, — сказала вона.— Він хотів порадитися зі мною про деякі домашні справи.

Із саду прийшла міс Ферлі, й ми привітались, як завжди. Рука її ще ніколи не була така холодна. Вона не підвела на мене очей; її обличчя було дуже бліде.

Навіть місіс Везі завважила це, коли через хвилину зайшла до їдальні.

— Це, напевне, від того, що вітер перемінився, — мовила стара дама. — Незабаром настане зима, ох, моя дорогенька, незабаром буде зима!

А в її серці і в моїм зима вже настала!

Наш перший сніданок, який щоразу минав у жвавих розмовах про те, що ми будемо робити протягом дня, ми відбули швидко й мовчки. Міс Ферлі, мабуть, відчувала, як гнітять ці довгі паузи й раз у раз благально поглядала на сестру. Нарешті міс Голкомб, повагавшись трохи, що було зовсім не схоже на неї, сказала:

— Сьогодні вранці я бачила твого дядечка, Лоро. Він вважає, що слід приготувати червону кімнату, й підтверджує те, про що я говорила тобі. Це буде в понеділок — не у вівторок.

Почувши ці слова, міс Ферлі опустила очі. Пальці її почали неспокійно перебирати крихти на скатертині. Із щік блідість перейшла й на губи, і губи затремтіли. Не тільки я це помітив. Міс Голкомб побачила, як розхвилювалась сестра, й показала нам приклад, що робити: рішуче підвелася з-за столу.

Місіс Везі й міс Ферлі разом вийшли з їдальні. На мить ласкаві, зажурені голубі очі зупинилися на мені, зарані сумуючи перед неминучою довгою розлукою. Серце моє відгукнулося — стислось, і я зрозумів, що мені судилося втратити її незабаром і що любов моя тільки зміцніє в розлуці.

Коли двері зачинилися за нею, я попрямував до саду. Міс Голкомб стояла з капелюшком у руці й шаллю на плечах біля великого вікна, що відчинялось на моріжок, і пильно дивилася на мене.

— Чи маєте ви вільний час, — запитала вона, — перш ніж підете працювати до себе в кімнату?

— Звісно, міс Голкомб. Мій час завжди до ваших послуг.

— Хочу сказати вам дещо наодинці, містере Гартрайт. Візьміть вашого капелюха та ходімо в сад. Там нас ніхто не потривожить о цій ранній порі.

Коли ми ступили на моріжок, один із помічників садівника, зовсім молодий хлопець, пройшов повз нас до будинку, несучи листа в руці. Міс Голкомб зупинила його.

— Той лист мені? — спитала вона.

— Ні, міс, мені велено віддати його міс Ферлі, — відказав хлопець, подаючи їй листа.

Міс Голкомб узяла листа й подивилась на адресу.

— Незнайомий почерк, — мовила вона сама до себе. — Хто ж це пише Лорі?.. Де ти взяв цього листа? — спитала вона помічника садівника.

— Та дала одна жінка, — відповів той.

— Яка жінка?

— Та жінка в літах.

— Он як! Стара жінка... Ти знаєш її?

— Не можу сказати, щоб я знав її, міс. Вона мені зовсім незнайома.

— А куди вона пішла?

— Туди, — відказав помічник садівника, широким помахом руки охопивши всю південну сторону Англії.

— Цікаво! — сказала міс Голкомб. — Напевне, хтось щось просить у тому листі... Візьми, — вона повернула хлопцеві листа. — Віднеси в дім і віддай комусь із слуг... А тепер, містере Гартрайт, якщо ви не заперечуєте, ходімо далі.

Вона повела мене тією самою доріжкою, якою я йшов за нею в перший день мого перебування у Ліммеріджі. Ми обоє мовчали. Біля літньої хатинки, де Лора Ферлі і я вперше побачили одне одного, міс Голкомб зупинилась і мовила:

— Те, що я маю вам сказати, я скажу тут.

З цими словами вона зайшла до хатинки, сіла за круглий столик і показала мені на інший стілець. Ще там, у їдальні, коли вона заговорила до мене, я почав здогадуватись, про що буде мова, а нині був твердо в цьому впевнений.

— Містере Гартрайт, — сказала міс Голкомб, — я почну із щирого признання. Скажу без гучних фраз — вони мені бридкі — та без компліментів — вони мені осоружні, — що за час вашого перебування у нас я почала відчувати до вас щиру дружбу й повагу. Ви з самого початку прихилили мене до себе, коли розповіли, як ви допомогли тій нещасній жінці, котру здибали за таких незвичайних обставин. Може, ваша поведінка в цьому випадку й не була розважлива, але вона засвідчила самовладання, чулість і доброту чоловіка, якого можна з повним правом назвати джентльменом. Після цього я сподівалася від вас тільки хорошого, і ви не обманули моїх сподівань.

Вона замовкла, але жестом попросила мене не відповідати, поки вона не скаже всього. Коли я увійшов з нею до хатинки, я не думав про жінку в білому, але слова міс Голкомб нагадали мені про ту мою пригоду. І думка про неї вже не покидала мене протягом усієї розмови — і не даремно.

— Як ваш друг, — вела далі міс Голкомб, — я скажу вам відразу, просто, відверто й прямо: я розкрила вашу таємницю серця сама, без будь-чиєї допомоги чи натяку. Містере Гартрайт, ви необачно дозволили собі полюбити — боюсь, що глибоко й серйозно, — мою сестру Лору. Я не стану мучити вас, не змушу сповідатись, говорити багато слів, бо я бачу і знаю, що ви надто чесна людина, щоб це заперечувати. Я навіть не звинувачую вас, але сумую, що ви впустили до свого серця любов, приречену на безнадійність. Щоправда, ви не робили ніяких спроб досягти чогось таємно — ви не говорили про свої почуття моїй сестрі. Ви винні тільки в слабості і в тому, що занедбали власні інтереси, а більш ні в чому. Якби ви хоч у чомусь допустились нестриманості й нескромності, я б негайно, без роздумів, не радячись ні з ким, звеліла б вам залишити наш дім. Але в цьому випадку я виню тільки ваш вік і ваше становище — вас я не виню. Дайте руку — я завдала вам болю і завдам ще більше, але цьому нічим не зарадиш. Дайте спочатку руку вашому другові Меріан Голкомб.

Вона вмить скорила мене цією несподіваною добротою теплою, благородною, безстрашною приязню, зверненою до мене, як до рівного їй, а ще великодушною, чулою прямотою, що волала до мого серця, честі, мужності. Я хотів подивитися їй в обличчя, та очі мені затуманились, хотів подякувати їй, та голос мені не корився.

— Вислухайте мене, — сказала вона, свідомо не зважаючи на моє хвилювання, — вислухайте, і покладімо цьому край. Я відчуваю справжню полегкість від того, що можу обійти питання про соціальну нерівність (несправедливе й тяжке, на моє переконання) — у зв'язку з тим, про що зараз я маю вам сказати. Обставини, що діймуть вас до живого серця, позбавляють мене жорстокої необхідності завдавати зайвого болю чоловікові, з яким я в близькій дружбі жила під одним дахом, — нагадувати про принизливу вагу знатності й становища в суспільстві. Ви повинні покинути Ліммерідж, містере Гартрайт, поки не нажили гіршого лиха. Мій обов'язок сказати вам це. Та сама поважна причина зобов'язувала б мене сказати вам ці слова, навіть якби ви належали до найстаровиннішої та найбагатшої родини в Англії. Ви повинні залишити нас не тому, що ви вчитель малювання... — Вона замовкла на мить, подивилася мені просто в обличчя і твердо поклала свою руку на мою. — Не тому, що ви вчитель малювання, — повторила вона, — а тому, що Лора Ферлі заручена і виходить заміж.

Ці останні слова пронизали мені серце, мов постріл. Рука моя перестала відчувати потиск її руки. Я мовби занімів і закам'янів. Рвучкий осінній вітер зненацька дихнув на мене крижаним подихом, закрутив мертве листя біля наших ніг — чи не ті безумні мої надії обернулися мертвим листям і вітер жене їх геть? Надії! Заручена чи не заручена — все одно вона була недосяжна для мене. Чи на моєму місці хтось інший згадав би про це? Ні, коли б любив, як я.

Удар упав і минувся, і не лишилось нічого, крім тупого, судомного болю. Я знов відчув потиск руки міс Голкомб, підвів голову й глянув на неї. Її великі чорні очі невідривно дивилися на мене, вони спостерегли, як блідість залила мені обличчя; вона бачила те, що я відчув.

— Покінчіть із цим! — сказала вона. — Тут, де ви вперше побачили її, тут і покінчіть! Не згинайтеся під тягарем, як жінка. Вирвіть це з серця, як личить чоловікові!

Стримана пристрасть її слів, сила її волі, зосереджена в спрямованому на мене погляді, в стискові руки, передалися мені, змусили мене отямитись. Так ми помовчали хвилину. Тієї хвилини стало, щоб я зміг виправдати її великодушну віру в мою мужність. Я опанував себе — зовнішньо, принаймні.

— Ви прийшли до тями?

— Так, міс Голкомб, я вже маю досить тями, щоб попросити прощення у вас і в неї; досить, аби послухати вашої ради й хоч цим довести вам мою вдячність за ваше застереження.

— Ви вже довели це своєю відповіддю, — мовила вона. — Містере Гартрайт, нам нічого більше приховувати одне від одного. І я не приховаю від вас, що моя сестра, сама того не усвідомлюючи, виказала себе. Ви повинні залишити нас не тільки заради себе, а й заради неї. Ваша присутність тут ваше неминуче близьке спілкування з нами, хоч було воно, бачить Бог, безневинне в усьому іншому, забрало в неї спокій, зробило її нещасною. Я, що люблю її над моє життя, я, що навчилася вірити в це чисте, благородне, невинне серце, як вірю в Бога, я надто добре знаю, що її мучить таємна гризота, відколи, всупереч їй самій, перша тінь невірності майбутньому шлюбу закралася в її серце. Не буду говорити — ні до чого було б говорити про це тепер, після всього, що сталося, — що ці заручини хоч коли-небудь дуже зачіпали її почуття. Ці заручини — справа честі, а не любові. Батько на смертному одрі два роки тому благословив її на цей шлюб. Сама вона ані зраділа, ані відмовилась — просто дала свою згоду. До вашого приїзду вона була в такому ж становищі, як і сотні інших жінок, що одружуються з чоловіками без особливої приязні до них чи відрази і вчаться любити (коли не ненавидіти) чоловіка вже після весілля, а не до нього. Я не можу висловити, як дуже я сподіваюсь, — так само, як і ви повинні самозречено сподіватись, — що нове почуття, нові думки, які порушили її колишній мир і спокій, не вкоренилися в її серці так глибоко, щоб їх не вирвати звідти. Ваша відсутність (коли б я не вірила так несхитно у вашу честь, мужність і здоровий глузд, я б не покладалась так на вас, як покладаюся нині), ваша відсутність посприяє моїм зусиллям, а час допоможе всім нам трьом. Мені втішно знати, що не даремно я з самого початку відчула до вад довір'я. Втішно також знати, що й цього разу ви будете таким самим чесним, мужнім і співчутливим до вашої учениці (у ставленні до якої ви мали нещастя забутись), яким ви були до тієї знедоленої незнайомки, що попросила у вас допомоги й не помилилась у вас.

Знову згадка про жінку в білому! Невже не можна було говорити про міс Ферлі й про мене без того, щоб не воскрешати пам'яті про Анну Катерік та не ставити її поміж нас, як присуд долі, що його уникнути нема ніякої надії?

— Порадьте, як мені виправдати перед містером Ферлі порушення нашої угоди? — попросив я. — І скажіть, коли мені їхати, якщо він згодиться відпустити мене? Обіцяю сліпо коритися вам і вашим порадам.

— Час підганяє нас, — відказала вона. — Ви ж чули, як я сьогодні вранці згадала про наступний понеділок та про те, що треба підготувати червону кімнату. Гість, якого ми дожидаємо в понеділок...

Мені забракло сил вислухати її повідомлення до кінця. Знаючи те, що я знав, згадавши, як поблідла й розхвилювалась міс Ферлі за сніданком, я і так збагнув, що гість, котрого дожидали в Ліммеріджі, був її майбутній чоловік. Я намагався стриматись, але в душі моїй піднялося щось таке, що пересилюю мою волю, — і я урвав міс Голкомб.

— Дозвольте мені поїхати сьогодні, — сказав я гірко. — Що швидше, то краще...

— Ні, не сьогодні, — заперечила вона. — Єдиним приводом, на який ви можете послатися містерові Ферлі, щоб пояснити ваш від'їзд до закінчення строку угоди, може бути те, що певні непередбачені обставини змушують вас просити у нього дозволу негайно повернутися в Лондон. Доведеться вам почекати до завтра й поговорити з ним після ранкової пошти — тоді раптову переміну ваших планів він пов'яже з якимось листом, що нібито надійшов вам із Лондона. Прикро та ще й негарно вдаватися до обману, хоч би й до найбезневиннішого, та я надто добре знаю містера Ферлі: хай-но він запідозрить, що все це вигадка, то нізащо вас не відпустить. Поговоріть із ним у п'ятницю вранці; займіться опісля (в інтересах ваших власних і вашого хазяїна) вашою незакінченою роботою. Впорядкуйте все, наскільки зможете, і їдьте звідсіля в суботу вранці. Цього часу вистачить і вам, містере Гартрайт, і нам усім.

Не встиг я розтулити рота, щоб запевнити її, що всі її побажання виконаю беззастережно, як ми обоє почули чиюсь квапливу ходу. Нас шукав хтось із домашніх! Я відчув, як кров приплинула мені до щік, а тоді відплинула. Невже нас розшукує міс Ферлі?

Мені стало легше на душі — так безнадійно й печально змінилося враз моє становище стосовно Неї, — справді легше стало, коли побачив, що то була тільки її покоївка.

— Можна попросити вас на хвилинку, міс? — сказала дівчина схвильовано й занепокоєно.

Міс Голкомб спустилася до неї, і вони відійшли на кілька кроків.

Лишившись сам-один, я з гіркою тугою, висловити яку мені несила, став думати про своє близьке повернення до відчайної самоти моєї вбогої лондонської кімнати. Спогади про мою добру стареньку матір і сестру, які так раділи, що мені поталанило дістати вигідну службу в Камберленді, думки про те, що я ганебно їх забув і оце тільки вперше згадав, захлюпнули мене, будячи в мені болісне каяття, — так любовно дорікають давні, забуті друзі. Що відчують мати й сестра, коли я повернуся до них, не дослуживши своєї служби, із сповіддю про свою печальну таємницю? Вони, що покладали на мене стільки надій того прощального щасливого вечора в Гемпстеді!..

І знов Анна Катерік! Навіть спогад про прощальний вечір з матінкою та сестрою пов'язувався тепер мені з іншим спогадом — про місячну дорогу до Лондона. Що б це означало? Невже мені ще судилася зустріч із тією жінкою? Це було не так уже й неможливо. Чи знала вона, що я живу в Лондоні? Так — адже я сам сказав їй про це, до чи після того, як вона недовірливо спитала, чи багато серед моїх знайомців є баронетів. До чи після? Надто я тоді був схвильований, щоб пригадати, коли саме.

Збігло кілька хвилин, поки міс Голкомб вернулась, відпустивши покоївку. Тепер і вона була схвильована й занепокоєна.

— Ми з вами домовилися про все найнеобхідніше, містере Гартрайт, — сказала вона. — Ми зрозуміли одне одного, як це ведеться між друзів, і зараз можемо повернутися в дім. Сказати вам правду, мене турбує Лора. Вона прислала покоївку сказати, що хоче незагайно бачити мене. Дівчина каже, що панну стривожив якийсь лист, його вона дістала сьогодні вранці, — безперечно, той самий, що я звеліла віднести в дім, коли ми йшли сюди.

Ми заквапилися назад. Хоч міс Голкомб сказала мені все, що хотіла, та я сказав їй далеко не все. Від тієї хвилини, коли я довідався, що гість, якого ждуть в Ліммеріджі, — майбутній чоловік міс Ферлі, мене мучила пекуча цікавість, гірка необхідність дізнатися, хто він. Хтозна, чи коли випаде нагода поставити це запитання, тож я зважився зробити це нині, по дорозі до будинку.

— Ви з такою добротою сказали мені, що ми розуміємо одне одного, міс Голкомб, — заговорив я. — Тепер, коли ви повірили в мою вдячність і готовність уволити будь-яку вашу волю, чи можу я запитати, хто...

Я затнувся. Я змусив себе думати про нього, але як тяжко було вголос назвати його її майбутнім чоловіком!

— ...хто той джентльмен, за якого виходить заміж міс Ферлі?

Мабуть, усі її думки були про сестру. Вона кинула недбало:

— Власник великого маєтку в Гемпшірі.

Гемпшір! Там народилася Анна Катерік... Знову, знов вона, жінка в білому. В цьому було щось фатальне.

— І як його звати? — спитав я скількимога байдужіше і спокійніше.

— Сер Персіваль Глайд.

Сер... Сер Персіваль. Знов мені на думку спало запитання Анни Катерік про баронетів, яких я міг знати. Зненацька я зупинився і глянув на міс Голкомб.

— Сер Персіваль Глайд, — повторила вона, подумавши, напевне, що я не дочув.

— Він баронет? — спитав я вже з неприхованим хвилюванням.

Вона помовчала хвилину, а тоді досить холодно відповіла:

— Баронет, звичайно.

XI

На зворотному шляху додому більше ми не зронили ні слова. Міс Голкомб поспішила до сестри нагору, а я вернувся до своєї студії, щоб упорядкувати, перш ніж передати в інші руки, ті малюнки містера Ферлі, що їх я ще не встиг реставрувати й окантувати. Коли я зостався на самоті, мене захлюпнули думки, які досі я гнав геть, думки, що робили моє становище нестерпно тяжким.

Отже, вона заручена й виходить заміж. Її майбутній чоловік — сер Персіваль Глайд. Чоловік із титулом баронета і власник маєтку в Гемпшірі.

В Англії були сотні баронетів і десятки землевласників у Гемпшірі. Судячи за звичайною логікою, я не мав ані найменших підстав підозрювати, що недовірливі розпити жінки в білому можна пов'язати з сером Персівалем Глайдом. І все ж таки я пов'язав їх із ним. Чи було це тому, що тепер у моїй уяві сер Персіваль пов'язувався з міс Ферлі, а міс Ферлі, своєю чергою, з Анною Катерік, від тієї самої ночі, коли мені відкрилася лиховісна схожість між ними? А чи тому, що ранкові події так мене розхвилювали, що тепер наді мною брала владу кожна омана, яка тільки могла постати з простих випадковостей, простих збігів обставин? Хтозна... Я тільки відчував, що розмова, яка відбулася між міс Голкомб і мною по дорозі додому від літньої хатинки, дуже дивно подіяла на мене. Мною цілком заволоділо передчуття якоїсь страшної нез'ясовної небезпеки, що чигала на нас у пітьмі майбутнього. Болісний здогад, що віднині я — одна з ланок того ланцюга подій, розірвати який не здолає навіть мій від'їзд із Камберленду, гірка думка, чи хто-небудь із нас побачить кінець усього цього, адже всьому буває кінець, — все дужче гнітили, потьмарювали мені душу. Хоч яке гірке було моє страждання через нещасливий кінець моєї недовгої, зухвалої любові, а проте його притупило, приглушило ще тяжче страждання: передчуття, що час збирає над нашими головами якісь темні, не видимі ще, грізні небезпеки.

Я попрацював над малюнками не більше півгодини, коли в мої двері постукали. Я сказав: «Прошу!», двері відчинились, і, мені на подив, до кімнати увійшла міс Голкомб.

Вона була чимось розгнівана і схвильована. Не встиг я запропонувати їй сісти, як вона схопила стільця й сіла поруч мене.

— Містере Гартрайт, — почала вона. — Мені здавалося, що з усіма прикрими розмовами покінчено, на сьогодні принаймні. Але не так сталось, як гадалось. Хтось затіяв підлу інтригу, маючи на меті злякати мою сестру й перешкодити її заміжжю. Ви ж бачили, як я звеліла садівникові однести в дім листа, підписаного незнайомим почерком і адресованого міс Ферлі?

— Авжеж.

— Це анонімний лист, підла спроба зганьбити сера Персіваля в очах моєї сестри. Він так схвилював і стривожив сестру, що я насилу якось трохи її заспокоїла і прийшла до вас аж тоді, коли змогла залишити її саму. Я знаю, це суто родинні справи, і не годилося б мені радитися про це з вами, кого ці справи не можуть цікавити...

— Перепрошую, міс Голкомб, але мене, як ніщо інше, цікавить усе, що може перешкодити щастю міс Ферлі чи вашому щастю.

— Я рада чути це від вас. Ви — єдина людина в домі, чи й поза домом, у якої я можу спитати ради. Містер Ферлі такий недужий, його так жахають будь-які труднощі й таємниці, що годі й думати про нього в такій справі. Наш священик — чоловік доброї, але слабкої вдачі, який поза своєю парафією нічого не тямить, а наші сусіди — просто байдужі знайомі, з якими можна порозважатись, пополювати, але боронь Боже потурбувати їх у хвилини тривоги й небезпеки. Порадьте мені ось що: чи повинна я вжити негайних заходів, щоб з'ясувати, хто автор цього листа, чи почекати до завтра й звернутись до повірника містера Ферлі? Можна згаяти цілий день чи ні? Це може мати велике значення. Скажіть мені, що ви про це думаєте, містере Гартрайт? Якби необхідність не змусила мене в розмові з вами звірити вам деякі делікатні обставини, то, звісно, навіть безпорадне моє становище не могло б виправдати моє звернення до вас. Але після нашої сьогоднішньої розмови я навряд чи помилюся, якщо забуду, що ми з вами знайомі лише три місяці.

Вона дала мені листа. Він починався зразу, без звертання, ось так:

«Чи вірите ви у сни? Перечитайте, що говориться про сни у Святому письмі, й вислухайте моє застереження, поки не пізно.

Минулої ночі я бачила сон про вас, міс Ферлі. Мені наснилося, нібито я в церкві. Я стою по один бік аналоя, а священик у стихарі, з молитовником в руках, — по другий бік.

Через якийсь час до церкви увійшли двоє — чоловік і жінка, щоб повінчатись. Тією жінкою були ви. В чудовій білосніжній сукні, під довгою білою прозорою фатою, ви виглядали такою гарною і невинною, що серце моє переповнилося співчуттям до вас, а на очі набігли сльози.

Ті сльози, моя молода леді, були благословенними сльозами жалості, але, замість текти з моїх очей, як течуть сльози у всіх нас, вони обернулися двома променями світла, котрі дедалі ближче посувалися до чоловіка, що стояв з вами перед вівтарем, аж поки торкнулися його грудей. Два промені, мов дві веселки, простяглися між ним і мною. Я подивилась, куди вони вказували, і зазирнула в самісіньку глибину його серця.

З лиця той чоловік, за якого ви виходили заміж, був досить гарний. Ані високий, ані низький — трохи нижчий середнього зросту. Жвавий, веселий, радісний, років сорока п'яти. Він мав бліде обличчя та облисілий лоб, але решту голови вкривала темна чуприна. Бороду він голив, однак мав розкішні каштанові бакенбарди й такі самі вуса. Очі карі й дуже блискучі; ніс такий прямий, красивий і тонкий, що прикрасив би й жінку. Такі самі й руки. Час від часу його турбував сухий, уривчастий кашель, і, коли він прикривав рота правою рукою, на ній червонів рубець від давньої рани. Чи ж такий він насправді, як наснився мені? Вам краще знати, міс Ферлі, ви самі знаєте, обманув мене сон чи ні. Але читайте далі. Читайте, що я побачила під його зовнішньою оболонкою, — благаю вас, читайте собі на користь.

Я подивилась туди, куди вели два промені, й заглянула в самісіньке його серце. Воно було чорне, як ніч, і на ньому палахкучими червоними буквами було написано рукою грішного ангела: «Без жалю і каяття. Він сіяв горе на шляхи інших і житиме, щоб сіяти горе на шляху тієї, що стоїть поруч нього». Я прочитала це, і тоді ті світляні промені пересунулись і спрямувались за його плече, а там, позад нього, стояв диявол і сміявся. І промені пересунулися ще раз і спрямувались за ваше плече: там, за вами, стояв ангел і плакав. І втретє пересунулися промені й лягли поміж вами й тим чоловіком. Вони розширялись і розширялись, далі й далі відтісняючи вас одне від одного. І священик даремно шукав вінчальну молитву — вона щезла з книги, і він перестав гортати сторінки, й закрив книгу, відсунув од себе у відчаї. А я прокинулася вся в сльозах, і серце моє шалено калатало, бо я вірю в сни.

Вірте і ви, міс Ферлі, благаю вас, заради вас самих, вірте, як вірю я. Йосиф і Даниїл, та інші у Святому письмі вірили у сни.

Розвідайте про минуле того чоловіка з рубцем на руці, перш ніж вимовити слова, які зроблять вас його нещасною дружиною. Я застерігаю вас не заради себе, а заради вас. Турбота про ваше благополуччя житиме в мені до останнього мого подиху. Дочка вашої матері в серці моїм, бо ваша мати була моїм першим, найкращим, моїм єдиним другом».

На цьому, без будь-якого підпису, кінчався цей незвичайний лист. Написаний він був на лінованому папері, по-школярському густо, з багатьма ляпками. Почерк був кволий, невиразний, але нічим особливим не вирізнявся.

— Це не безграмотний лист, — мовила міс Голкомб, — і водночас він надто безладний, щоб можна було приписати його освіченій людині з вищих кіл. Опис вінчальної сукні й факти і деякі інші вирази начебто свідчать про те, що писала його жінка. Яка ваша думка, містере Гартрайт?

— Я теж так думаю. Мені здається, що писала його не просто жінка, а жінка, чий розум, напевне...

— ...розладнаний? — підказала міс Голкомб. — І мені щось таке здалося.

Я не відповів. Мої очі були прикуті до останньої фрази листа. «Дочка вашої матері в серці моїм, бо ваша мати була моїм першим, найкращим, моїм єдиним другом». Ці слова та мої сумніви щодо здорового глузду автора листа підказали мені припущення, про яке я боявся навіть подумати, не те що висловити вголос. Я вже почав потерпати за свій власний розум. Чи не було це нав'язливою думкою — у всьому незрозумілому й несподіваному знаходити одне й те саме приховане джерело, вбачати сліди одного й того самого зловісного впливу? Цього разу я вирішив бути обачнішим — не висловлювати ніяких переконань, не підтверджених безперечними фактами, й рішуче відганяти всілякі спокусливо-легкі припущення.

— Якщо є найменша змога розшукати людину, котра написала цього листа, — сказав я, віддаючи його міс Голкомб, — то я вважаю, що не буде ніякої шкоди, якщо ми негайно розпочнемо пошуки. Треба розпитати садівника про ту бабусю, що дала йому листа, а тоді попитати людей в селі. Але спершу дозвольте поставити вам одне запитання. Ви сказали, що можна ще порадитися з повірником містера Ферлі завтра. Хіба немає змоги зв'язатися з ним раніше? Чом не зробити цього сьогодні?

— Я поясню вам, — відказала міс Голкомб. — Мені доведеться торкнутись деяких подробиць, що стосуються до заручин моєї сестри. Я не вважала за потрібне чи бажане згадувати про них у нашій ранковій розмові. Досі дата весілля не була обумовлена. Сер Персіваль Глайд приїжджає сюди в понеділок саме для того, щоб домовитися про день весілля. Він хоче, щоб весілля відбулося до кінця року.

— А міс Ферлі знає про це його бажання? — спитав я нетерпляче.

— Ні, навіть не підозрює. Після всього, що сталося, я не можу взяти на себе відповідальність і сказати їй про це. Сер Персіваль тільки висловив свої побажання містерові Ферлі, і той сам сказав мені, що, як Лорин опікун, він готовий і радий піти назустріч волі сера Персіваля. Містер Ферлі написав у Лондон повірникові нашої родини, містерові Гілмору. Той перебуває нині в Глазго, має там справи, але ще раніше він повідомив, що по дорозі назад заїде в Ліммерідж. Завтра він прибуває і побуде з нами декілька днів, щоб сер Персіваль Глайд міг викласти йому свої міркування, чому треба прискорити весілля. Якщо серові Персівалю це вдасться, то містер Гілмор повернеться в Лондон уже з розпорядженням підготувати папери для шлюбного контракту моєї сестри. Тепер ви розумієте, містере Гартрайт, що завтра ми зможемо порадитися з юристом. Містер Гілмор — випробуваний друг двох поколінь родини Ферлі, ми можемо довіряти йому, як нікому іншому.

Шлюбний контракт! Ці слова сповнили мою душу відчаєм ревнощів, здатним отруїти все найкраще, що було в мені. Я почав думати — мені нелегко признатися в цьому, але я не повинен приховувати жодної подробиці, від початку до кінця, з цієї жахливої історії, яку я надумав розкрити для всіх, — я почав думати про туманні звинувачення проти сера Персіваля Глайда, викладені в анонімному листі, і в мені спалахнула бридка надія. Що, коли ці дикі звинувачення все-таки правдиві? Що, коли правда виявиться ще до того, як вирішне слово буде мовлене і шлюбний контракт підписано? Мені хотілося думати, що почуття, яке володіло мною тоді, було цілковито пов'язане з турботою про благо міс Ферлі. Але мені не пощастило обманути себе, і я не повинен намагатися обманути нині інших. Тож мушу признатися, що мене охопила безоглядна, помстлива, безнадійна ненависть до того, хто мав стати її чоловіком

— Коли ми хочемо хоч щось довідатись, — сказав я під впливом цього нового почуття, що тепер керувало мною, — ми не повинні втрачати жодної хвилини. Я ще раз пропоную розпитати садівника, а тоді обійти село.

— Я гадаю, що можу допомогти вам і в цьому, і в тому, — сказала міс Голкомб. — Ходімо негайно, містере Гартрайт, і зробімо все, що тільки можна зробити.

Я був узявся за ручку дверей, щоб відчинити перед нею, але зупинився зненацька, щоб поставити їй одне важливе запитання, перш ніж рушити вперед.

— В анонімному листі докладно змальовано зовнішній вигляд жениха, — сказав я. — Ім'я Персіваля Глайда не згадано, я знаю. Але чи схожий він на цей портрет?

— Усе збігається. Навіть те, що йому сорок п'ять років...

Сорок п'ять. А їй ще не було й двадцяти одного року! Чоловіки його віку часто женилися на молодих дівчатах, і, як відомо, ці шлюби часом бували щасливі. Я це знав. Але навіть згадка про його зрілий вік у порівнянні з її юністю ще підсилила мою сліпу ненависть і недовіру до нього.

— Усе збігається, — вела далі міс Голкомб. — Навіть те, що в нього рубець на правій руці. Це рубець від рани, яку він дістав багато років тому, під час подорожі по Італії. Безсумнівно, автор анонімного листа добре знає його зовнішній вигляд.

— Навіть кашель, про який теж згадано, наскільки я пам'ятаю?

— Так, навіть це правда. Він на той кашель не звертає уваги, але іноді це непокоїть його друзів.

— Гадаю, до вас не доходило ніяких чуток, що плямували б його?

— Містере Гартрайт! Я сподіваюсь, ви досить справедливі, щоб не піддатися впливові того підлотного листа?

Я відчув, що шаріюсь, бо добре знав, що лист таки вплинув на мене.

— Сподіваюсь, що ні, — відповів я зніяковіло. — Певне, я не мав права ставити таке запитання.

— Я не шкодую, що ви про це запитали, — сказала вона, — бо завдяки вашому запитанню я можу віддати належне репутації сера Персіваля. Ніяких чуток, що плямували б його, ніколи не доходило ні до мене, ні до будь-кого з нашої родини, містере Гартрайт. Він двічі успішно балотувався на виборах і пройшов це випробування незаплямований. Людина, якій це вдалося зробити в Англії, — це людина із сталою, бездоганною репутацією.

Я мовчки відчинив їй двері й вийшов слідом за нею. Вона не переконала мене. Коли б ангел, що записує цноти й пороки всіх людей, спустився до мене з неба, щоб потвердити її слова, і розгорнув переді мною свою книгу, — навіть ангел не переконав би мене.

Ми застали садівника за його звичною роботою. Але від того телепня годі було добитися якоїсь розумної відповіді. Жінка, що дала йому листа, була стара баба. І вона йому нічого не сказала. І дуже швидко пішла туди, на південь. От і все, що міг розповісти нам помічник садівника.

Село лежало на південь від маєтку. Тож ми й пішли до села.

XII

Ми ходили по всьому Ліммеріджу й терпляче розпитували всіх, кого тільки зустрічали. Але так нічого й не випитали. Троє з мешканців села запевняли нас, що достеменно бачили ту жінку, яку ми шукали, але жоден з них не спромігся описати її зовнішній вигляд і кожен показував інший напрямок, куди вона пішла. Тож ці троє допомогли нам не більше, ніж усі їхні неспостережливі сусіди.

Ми добряче находилися, напиталися, поки нарешті вийшли на край села, де стояла школа, яку заснувала колись місіс Ферлі. Минаючи те крило будинку, де навчалися хлопчики, я запропонував запитати, щоб уже востаннє, у вчителя, гадаючи, що за характером своєї служби він мав бути найрозумнішою людиною на селі.

— Швидше всього вчитель був зайнятий уроками саме в той час, — сказала міс Голкомб, — коли та жінка пройшла через село і верталася назад. Але чом не спробувати?

Ми увійшли на ігровий майданчик і почали обходити будинок, щоб потрапити до дверей, що були з тильного боку школи. Минаючи вікно класної кімнати, я став і зазирнув досередини.

Вчитель сидів за кафедрою, спиною до мене. Певне, він вичитував за щось учням, що всі стояли перед ним, за винятком одного. Винятком був міцненький білявий хлопчисько — він стояв окремо від решти, на стільчику в кутку. Бідолашний малий Робінзон Крузо, покараний за якусь провину самотністю на своєму пустельному острівці.

Двері, коли ми підійшли до них, були розчинені навстіж, і до нас виразно долинав учителів голос. Ми на хвилину зупинилися біля порога.

— Отож, хлопчики, — говорив учитель, — затямте, що я кажу. Якщо в нашій школі я почую ще хоч слово про привиди, тоді начувайтеся всі. Привидів немає. Вони не існують, а тому кожен хлопчик, хто в них вірить, вірить у те, чого немає; а хлопчик, що ходить до нашої школи й вірить у те, чого немає, діє всупереч здоровому глузду й тим самим порушує дисципліну, а за це, звичайно, мусить бути суворо покараний. Усі ви бачите Джекоба Послтвейта он там, на ганебному стільці. Покарано його аж ніяк не за те, що він, за його словами, вчора увечері бачив привида. Покарано його за те, що він надто зухвалий і впертий, щоб послухати голос розуму, і знов і знов повторяє, нібито бачив привида, після того як я сказав йому, що привидів немає і не може бути. Якщо Джекоб Послтвейт не схаменеться, я виб'ю з нього привида палицею! А якщо цю нісенітницю будете розносити й ви всі, тоді, я вживу заходів і виб'ю привида з усіх школярів!

— Здається, ми вибрали непідходящий час для відвідин, — сказала міс Голкомб, коли вчитель договорив, але рішуче попрямувала в клас.

Наша поява справила величезне враження на хлопчиків. Напевне, вони подумали, що ми саме для того й прийшли, щоб подивитись, як битимуть Джекоба Послтвейта.

— Йдіть усі додому обідати, — сказав учитель. — Усі, крім Джекоба. Він так і стоятиме, де стоїть. І нехай привид принесе йому попоїсти, якщо хоче.

Коли зникли товариші й надія на обід, мужність залишила юного Джекоба. Він вийняв руки з кишень, подивився на них, дуже повільно підніс до очей і почав ревно терти очі кулаками, супроводжуючи цю роботу короткими нападами сопіння через рівні проміжки часу.

— Ми зайшли спитати вас про дещо, містере Демпстер, — звернулася міс Голкомб до вчителя. — Але ми ніяк не сподівалися, що ви займетеся виганянням привида. Що це означає? Що тут сталось?

— Цей лихий хлопчисько налякав усю школу, міс Голкомб, заявивши, нібито вчора ввечері він бачив привида, — відповів учитель. — І він уперто наполягає на своїй безглуздій вигадці, попри всі мої докази та умовляння.

— Чудасія! — мовила міс Голкомб. — Я й не гадала, що в якогось хлопчиська стане фантазії побачити привида.Від щирого серця бажаю вам упоратися ще й з цим додатком до вашого тяжкого завдання — виховувати юні уми в Ліммеріджі, містере Демпстер, і хай вам пощастить викорчувати їхні забобони. А поки що дозвольте пояснити, чому я тут і чого я хочу.

І вона поставила вчителеві те саме запитання, з яким ми вже зверталися чи не до кожного жителя села. І дістала все ту саму невтішну відповідь: містер Демпстер і в вічі не бачив жінки, яку ми шукали.

— Мабуть, ми можемо вертатися додому, містере Гартрайт, — сказала міс Голкомб. — Очевидно, нам не знайти відомостей, що нам потрібні.

Вона вклонилася містерові Демпстеру і вже хотіла вийти з класу, коли увагу її привернула похнюплена постать Джекоба Послтвейта, що жалібно сопів на покутному стільці. Вона зупинилась, аби на прощання підбадьорити малого в'язня.

— Ти, дурненький хлопче, — сказала вона, — чому ти не попросиш пробачення у містера Демпстера та не перестанеш базікати про привида?

— Еге! Так я- ж його справді бачив! — затявся Джекоб Послтвейт і, нажахано витріщивши очі, залився слізьми.

— Дурниці! Нісенітниці! Нічого такого ти не бачив. Тож треба вигадати: привид! Та який привид...

— Перепрошую, міс Голкомб, — трохи ніяково втрутився учитель, — але мені здається, що краще б вам не розпитувати хлопця. Він уперся — і край: таке городить, що хто б йому й повірив. А від ваших розпитів він може ще несвідомо...

— Може... що? — гостро перепитала міс Голкомб.

— Прикро вразити вас, — докінчив містер Демпстер, сам неабияк занепокоєний.

— Слово честі, містере Демпстер, ви лестите мені, маючи мене за таку нервову особу, що навіть цей шибеник здатний прикро вразити мене! — І вона з глузливим викликом обернулася до малого Джекоба. — Ану ж, — сказала вона, — розкажи мені все про це. Ти, поганий хлопчиську, коли ти бачив привида?

— А вчора, як сонце заходило.

— Ага, то ти бачив його в сутінках! І який же він був із себе?

— Весь білий — як і годиться бути привиду, — з превеликою впевненістю відповів цей знавець привидів.

— І де ж це було?

— А там, на могилках, де йому й годиться бути.

— «Такий, яким йому годиться бути, й там, де йому годиться бути»! Ах ти ж, дурнику, ти так говориш про привидів, наче знаєш їх ще з колиски! Але ти, принаймні, добре завчив свою історію. Мабуть, ти ще й скажеш мені, чий же то був привид?

— Авжеж, скажу! — запевнив її Джекоб, понуро й звитяжно киваючи головою.

Містер Демпстер уже кілька разів намагався урвати іспит, який міс Голкомб учинила його учневі. Цього разу він заговорив так рішуче, що його почули.

— Даруйте мені, міс Голкомб, — сказав він. — Осмілюсь зауважити, що ви тільки заохочуєте нездорові нахили в хлопцеві, ставлячи йому ці запитання.

— Я тільки поставлю йому ще одне запитання, містере Демпстер, і тим задовольнюся. Ну, — провадила вона, звертаючись до хлопчика, — чий же то був привид?

— Привид місіс Ферлі, — пошепки відповів Джекоб.

Враження, яке ця надзвичайна відповідь справила на міс Голкомб, цілком виправдало побоювання вчителя, що силкувався якраз запобігти тому, щоб вона почула такий Джекобів висновок. Побуряковівши з обурення, вона так гнівно рвонулася до малого Джекоба, аж той з переляку заридав знову. Вона вже й розтулила рота, але схаменулась і звернулася не до хлопчика, а до вчителя.

— Марна справа, — сказала вона, — вважати, що така дитина відповідальна за свої слова. Я майже не сумніваюсь: хтось інший уклав йому в голову цю дурницю. Немає жодної людини в селі, котра не була б хоч чимось зобов'язана моїй матері, і, якщо є люди, що забули про шану і вдячність до її пам'яті, то я знайду їх. Якщо я маю хоч якийсь вплив на містера Ферлі, вони жорстоко поплатяться.

— Гадаю — ні, більше того, я певен, міс Голкомб, що ви помиляєтеся, — сказав учитель. — Все це від початку й до кінця просто вигадка цього дурного й затятого хлопчиська. Він бачив, чи йому здалося, що бачив, якусь жікку в білому, коли учора ввечері йшов через цвинтар. Та постать, справжня чи уявна, нібито стояла біля мармурового хреста, якого всі в Ліммеріджі знають як пам'ятник над могилою місіс Ферлі. Цих двох обставин вистачило, щоб підказати хлопчикові ту відповідь, яка, цілком природно, так вас вразила.

Видно було, що міс Голкомб його слова не зовсім переконали, але вона, напевне, відчула: вчителеве пояснення надто розумне, щоб заперечити його відкрито. Тож вона лише подякувала йому за увагу, пообіцявши навідати його ще, коли її сумніви розвіються. Потому вона вклонилась і перша вийшла з класу.

Під час цієї дивної сцени я стояв осторонь, уважно слухав і робив свої висновки. Щойно ми зосталися вдвох, міс Голкомб запитала мене, яка у мене склалася думка про все почуте.

— Думка у мене склалася цілком певна, — відповів я. — Я вірю, що хлопцева розповідь заснована на дійсному факті. Зізнаюсь, мені дуже хотілося б побачити пам'ятник над могилою місіс Ферлі та обдивитися землю довкола нього.

— Гаразд, ви побачите могилу.

Якийсь час ми йшли мовчки; міс Голкомб міркувала.

— Те, що сталося в школі, — заговорила вона знов, ― геть витіснило мені з голови всю справу з листом, і тепер я ніяк не можу зосередитись на думці про нього. Може, не варто більше розвідувати, а краще почекати до завтра й передати все в руки містера Гілмора?

— Ні в якому разі, міс Голкомб! Навпаки! Те, що сталося в школі, якраз переконує мене в тому, що треба й далі провадити розшуки.

— Чому?

— Тому що шкільна подія підтверджує мою підозру, яка зародилася, коли я прочитав анонімного листа.

— Напевне, у вас були підстави, містере Гартрайт, досі приховувати від мене вашу підозру?

— Я сам боявся плекати ту підозру. Вона мені здавалася вкрай безглуздою, і я поставився до неї з недовірою, як до плоду моєї хворої уяви. Та більше я не можу так думати. Не тільки хлопцеві відповіді на ваші запитання, а й випадкові слова, що їх зронив учитель, пояснюючи всю історію, воскресили в мені той здогад. Можливо, наступні події доведуть, що я помиляюсь, міс Голкомб, але нині я твердо переконаний, що гаданий привид на цвинтарі й автор анонімного листа — одна й та сама особа.

Вона зупинилася, зблідла й пильно подивилася мені в обличчя:

— Хто ж це?

86

— Шкільний учитель, сам того не відаючи, відповів вам. Говорячи про постать, яку хлопчик бачив на цвинтарі, вчитель сказав: «Жінка в білому».

— Невже Анна Катерік?

— Так, Анна Катерік.

Вона важко сперлась на мою руку.

— Не знаю чому, — мовила вона тихо, — але ця ваша підозра так мене лякає, так непокоїть! Я відчуваю... — Вона замовкла й спробувала усміхнутись. — Містере Гартрайт, — повела вона далі, — я покажу вам могилу і зразу ж піду собі додому. Лору не можна лишати саму надовго. Краще я повернусь та посиджу з нею.

Тим часом ми підійшли до цвинтаря. Церква, понура будівля з сірого каменю, стояла у видолинку, захищена від суворих вітрів, що гуляли довкола по вересовій рівнині.

Могили тяглися по схилу пагорба, — трохи далі, вбік від церкви. Цвинтар був оточений невисоким муром із грубого каменю. Голий і відкритий лежав цвинтар під небесами, й лише в глибині його, де вниз по кам'янистому схилу дзюркотів струмочок, купка карлуватих деревець кидала скупу тінь на вбогу, миршаву траву. Зайти на цвинтар можна було з трьох боків — там, де до огорожі ззовні й зсередини тулилися широкі кам'яні східці. Неподалік від одного з таких входів, за струмочком і деревцями, височів мармуровий хрест над могилою місіс Ферлі, пануючи над скромними надгробками, що стояли довкола.

— Далі я можу і не йти з вами, — сказала міс Голкомб, показуючи на мармурового хреста. — Ви ж розповісте мені, коли знайдете що-небудь таке, що б підтвердило ваш здогад. Зустрінемося вдома.

Вона пішла, залишивши мене самого. Я зразу ж зійшов униз до цвинтаря, по кам'яних сходинках потрапив на цвинтарну доріжку, що вела просто до могили місіс Ферлі.

Трава довкола була надто низька, а грунт надто твердий, щоб можна було розгледіти чиїсь сліди. Не знайшовши слідів, я уважно оглянув хреста й мармурову плиту під ним, на якій вирізьблено було напис.

Білий мармур хреста подекуди вкривали плями від негоди, так само й більшу частину плити, де був напис. Але менша частина плити відразу привернула мою увагу своєю дивовижною чистотою — там не було ані пляминки. Я придивився і зрозумів, що її витирали — чи мили — зовсім недавно; рука з ганчіркою рухалася згори вниз. Між митою і немитою частинами пролягла чітка межа. Хтось почав був мити пам'ятник і чомусь не докінчив роботи. Хто ж то міг бути?

Я роззирнувся навкруги, міркуючи над цим питанням. Із того місця, де я стояв, не було видно й признаки людського житла. Довколишня місцевість була справжнім царством мертвих. Я вернувся до церкви, обійшов її з тилу і кам'яними сходинками спустився за огорожу. Звідси починалася стежка, що вела вниз, до занедбаної каменярні. На одному схилі каменярні стояла хатина, а перед порогом стара жінка прала білизну.

Я підійшов до неї і завів мову про церкву та про цвинтар. Вона охоче розговорилась і майже зразу сказала мені, що її чоловік і гробар, і паламар заодно. Потім я похвалив пам'ятник місіс Ферлі. Стара похитала головою і сказала, що це я ще не бачив його в найкращому вигляді. Доглядати пам'ятник було обов'язком її чоловіка, та останнім часом він усе нездужає; ось уже котрий місяць він насилу доповзає до церкви по неділях, щоб виконати свою службу. Тут не до пам'ятника — ось чому він став такий занедбаний. Та чоловік уже видужує помалу і сподівається, що за тиждень чи днів за десять поздоровшає настільки, що зможе зайнятися пам'ятником, почистити його.

Ці відомості, що я їх виділив із довгої, недоладної відповіді (а говорила стара щирою камберлендською говіркою), були якраз те, що мені треба було. Я дав бідній бабусі трохи грошей і, не гаючись більше, вернувся в Ліммерідж.

Очевидно, пам'ятник мила стороння рука. Пов'язавши те, що я тільки-но вивідав, із тим, про що почав підозрювати після розповіді про привида в сутінках, я твердо вирішив поспостерігати за могилою місіс Ферлі того ж вечора — повернутися на цвинтар надвечір і, заховавшись так, щоб бачити пам'ятник, дочекатися ночі. Пам'ятник зостався недомитий — та, що почала цю роботу, повернеться, можливо, щоб її докінчити.

Вдома я розповів міс Голкомб про свої плани. Вона нібито здивувалась і стривожилась, коли я пояснив їй свою мету, але прямо нічого не заперечила. Тільки мовила:

— Сподіваюсь, ваша затія скінчиться добре.

Вона вже була зібралася йти, коли я скількимога спокійнішим голосом поцікавився, як здоров'я міс Ферлі. На відповідь я почув, що її настрій поліпшився і міс Голкомб сподівається умовити її погуляти, поки ще не зайшло сонце.

Я повернувся до своєї кімнати і знову заходився коло малюнків. Необхідно було дати їм лад, а ще необхідніше було зайняти себе чимось таким, що б відволікло мене від думок про свою долю, про безпросвітне майбутнє, що чекало на мене.

Час від часу я відривався від роботи й поглядав у вікно, стежив за сонцем, що сідало все нижче, все ближче до обрію. Визирнувши отак одного разу, я побачив самітну, постать, що прогулювалась по широкій, посипаній жорствою доріжці, якраз попід моїми вікнами. То була міс Ферлі.

Я не бачив її від самого ранку, та й за сніданком майже не розмовляв з нею. Ще один день у Ліммеріджі — оце все, що мені лишалось. А потім я, може, більше й не побачу її ніколи... Ця думка прикувала мене до вікна. Мені стало глузду сховатися за віконницю, щоб вона не побачила мене, якби глянула вгору, — але не стало сил утриматися від спокуси хоча б очима слідувати за нею доти, доки очі могли бачити її.

Вона була в коричневій пелерині поверх простої чорної сукні і в тому самому простому солом'яному брилику, що був на її голівці і в першу нашу зустріч. Нині до брилика була прикріплена вуаль, що закривала від мене її обличчя. Поруч, біля її ніг, дрібушила улюблена супутниця її прогулянок — маленька італійська левретка в зграбній червоній попонці, що оберігала ніжну шкіру собачки від холодного повітря. Міс Ферлі мовби й не помічала левретки. Йшла просто вперед, ледь похиливши голову й сховавши руки під пелерину. Мертве листя, що його вітер крутив переді мною вранці, коли я почув, що вона виходить заміж, кружляло на вітрі й перед нею, здіймалось, падало, розсипалося біля її ніг, а вона йшла в блідому світлі пригаслої заграви. Собачка тремтіла, трусилася й тулилася до її сукні, так-то вже просячи, щоб її помітили, підбадьорили. Та господиня все не звертала на неї уваги... Вона йшла собі, далі й далі від мене, а мертве листя кружеляло круг неї... аж поки мої зболілі очі перестали бачити її і я знов лишився сам-один зі своїм важким серцем.

За годину я впорав свою роботу. Сонце вже зовсім зайшло. Я взяв у передпокої свої пальто й капелюха і вислизнув з дому ніким не помічений.

В небі на заході буйно клубочилися хмари, з моря дув пронизливий вітер. Берег був далеко, але шум прибою долинав через рівнинний простір, відгукуючись сонною луною мені у вухах, коли я прийшов на цвинтар. Місцина видалася мені ще пустельнішою, ніж першого разу. Ані душі живої довкола. Я почав вибирати собі місце, де б можна стати й пильнувати, не зводячи очей з білого хреста, що височів над могилою місіс Ферлі.

XIII

Цвинтар був розташований біля самої церкви, на відкритому місці, й це змушувало мене дуже обачно вибирати куточок для спостереження.

Головний вхід церкви був збоку від цвинтаря. Церковні двері були захищені обабіч кам'яним притвором. Після хвилинного вагання, викликаного природною нехіттю ховатись, я таки зважився, адже сховатись було вкрай необхідно, і ввійшов до притвору. З обох боків тут були прорізані невеликі віконні отвори. Через одне таке віконце я міг бачити могилу місіс Ферлі. З другого видно було каменярню вдалині й паламареву хатину. Переді мною, навпроти головного входу, видніла ділянка пустельного цвинтаря, смуга низького муру й латка голого поруділого пагорба, над яким мчали, гнані вітром, обагрені вечоровою загравою хмари. Не видно, не чутно було жодної живої душі, ані птаха не пролітала, ані навіть собачий гавкіт не долинав від паламаревої оселі. Проміжки тиші між глухими ударами прибою повнилися моторошним шелестом сухого листя, ще не облетілого з карлуватих деревець біля могили місіс Ферлі, та холодним, ледь чутним дзюркотінням струмочка по кам'яному руслу. Моторошне місце, моторошна година. Я лічив хвилину за хвилиною, і тоскно, дедалі тоскншіе ставало мені в моїй кам'яній криївці.

Ще й не смеркло — відблиск заграви досі барився на небі. Збігло трохи більше півгодини мого самітного пильнування, коли я почув чиюсь ходу і голос. Хода наближалася з-поза церкви, голос був жіночий.

— Та не потерпайте за того листа, моя люба, — говорив голос. — Я щасливо передала його просто в руки хлопцеві, а він узяв листа й словечка не сказав. Він пішов своєю дорогою, а я своєю, і ніхто не стежив за мною, за це ручуся.

Від цих слів увага моя напружилась до краю; зустріч, яку я очікував, стала така болісно близька. Запала коротка мовчанка, але хода все наближалась. За хвилину я побачив, як дві жінки проминули церкву, якраз попід моїм віконцем. Вони прямували просто до могили місіс Ферлі, тож я бачив лише їхні спини.

На одній з жінок були чепець і шаль. Друга була в темно-синій дорожній накидці з каптуром, накинутим на голову. Край її сукні виднів з-під накидки. Серце моє забилося частіше: сукня була біла.

На півдорозі між церквою і могилою вони зупинились, і жінка в шалі повернула голову до своєї подруги, обличчя якої лишалося в тіні каптура.

— Ні в якому разі не скидайте цієї вигідної, теплої накидки, — промовив голос, який я щойно чув, — голос жінки в шалі. — Місіс Тодд правду каже, що ви надто вже привертали до себе увагу вчора, вся в білому. Я трохи погуляю, поки ви будете тут. Не знаю, як вам, а мені цвинтарі не зовсім до вподоби. Поки я повернуся, ви кінчайте своє діло; треба постаратися нам утрапити додому ще до ночі.

Сказавши це, вона повернула назад. Тепер я бачив її обличчя. Обличчя літньої жінки, засмагле, обвітрене, рум'яне, в ньому не було нічого безчесного чи підозрілого. Біля церкви вона стала й щільніше закуталася шаллю.

— Дивачка, — мовила вона сама до себе, — і завжди була дивачкою, з усіма її примхами та витребеньками, відколи я її знаю. Але сумирна, бідолашка, така сумирна, як мале дитя.

Вона зітхнула, занепокоєно озирнулась на цвинтар, похитала головою, ніби її ніяк не задовольняв цей похмурий краєвид, і зникла за церквою.

На хвилину я задумався, завагався: може, піти слідом, поговорити з нею? Та непоборне бажання зустрітися віч-на-віч із її супутницею допомогло мені вирішити це питання. Жінку в шалі я міг побачити, коли вона вертатиметься на цвинтар, хоч навряд чи вона могла дати мені відомості, які я хотів добути. Особа, що передала листа, не становила великого інтересу. Головною особою була та, що листа написала. Тільки вона могла дати мені потрібні відомості. Я був переконаний, що це вона — авторка листа — перебуває зараз на цвинтарі.

Такі думки зринали в моїй голові, а тим часом жінка в накидці підійшла до самої могили й трохи постояла перед нею. Тоді роззирнулася довкола, й, діставши з-під накидки білу полотняну шматину чи хустинку, пішла до струмочка. Струмочок забігав на цвинтар через невеликий отвір у кам'яній огорожі й трохи далі витікав через такий самий отвір. Вона вмочила шматину в воду й вернулася до могили. Я бачив, як вона поцілувала білого хреста, стала навколішки перед плитою з написом і почала її мити.

Поміркувавши, як би мені наблизитися до неї, щоб не налякати, я надумав вийти за мур біля церкви, обійти його ззовні і ввійти на цвинтар по сходинках, що вели просто до могили місіс Ферлі, — тоді жінка побачить мене ще здалеку. Але вона так захопилася своїм ділом, що й не чула моєї ходи, аж поки я не зійшов по сходинках на цвинтар. Вона підвела голову, тихо скрикнувши, скочила на ноги, й завмерла, дивлячись на мене в безмовному, нерухомому переляці.

— Не лякайтесь, — заговорив я. — Звісно ж, ви пам'ятаєте мене?

Кажучи ці слова, я зупинився, тоді повільно ступив кілька кроків, знов зупинився і мало-помалу підійшов до неї зовсім близько. Якщо досі в мене ще були сумніви, то тепер вони розвіялись. Переді мною, біля могили місіс Ферлі, стояла та, котра зустрілася мені тоді запівніч на безлюдному битому шляху. Те саме обличчя нині злякано промовляло само за себе.

— То ви згадали мене? — спитав я. — Ми з вами стрілися пізньої ночі, і я допоміг вам добутися до Лондона. Ви ж цього не забули?

Риси її зм'якшились, полегшене зітхання вирвалося їй з грудей. Я бачив, як від спогадів помалу розвіюється її переляк, як вона виходить зі стану мертвотного заціпеніння.

— Не намагайтеся поки що розмовляти зі мною, — вів я далі. — Спочатку отямтеся, переконайтеся, що я вам друг.

— Ви дуже добрі до мене, — прошепотіла вона. — Так само добрі, як і тоді.

Вона замовкла, я теж мовчав. Я не тільки хотів дати їй час отямитись, — мені самому треба було розібратися зі своїми думками. В невиразному, мерехтливому вечірньому світлі ми зустрілися знову — ця жінка і я — над чужою могилою; мертві лежали довкола, пустельні пагорби обступали нас зусебіч. Час, місце, обставини, що звели нас віч-на-віч у вечоровій тиші цього моторошного видолинку; все подальше життя, що могло залежати від якихось випадкових слів, якими ми перемовимось; усвідомлення того, що, наскільки мені відомо, все майбутнє Лори Ферлі могло вирішитись, на добро чи на зло, тим, заслужу я чи ні довіру нещасної, що стояла, тремтячи від страху, біля могили місіс Ферлі, — все це загрожувало позбавити мене спокою і самовладання, адже тільки так, слово за словом, я зможу добути потрібні відомості. Розуміючи це, я зібрав усю свою волю, зробив усе можливе, щоб якнайкраще скористатися цими кількома хвилинами роздумів.

— Ви заспокоїлись? — спитав я, коли вирішив, що можна знов заговорити до неї. — Чи можете ви розмовляти зі мною, вже не боячись мене й не забуваючи, що я вам друг?

— Як ви потрапили сюди? — сказала вона, не звернувши уваги на мої слова.

— Хіба ви забули, що, коли ми бачилися востаннє, я сказав вам, що їду в Камберленд? Відтоді й досі я живу тут, у Ліммеріджі.

— У Ліммеріджі! — Її бліде обличчя ожило, коли вона повторила ці слова; блукаючі очі зупинилися на мені з раптово пробудженим інтересом. — Ах, як вам, мабуть, щасливо там живеться! — сказала вона, дивлячись на мене жадібно, вже без тіні недавньої недовіри.

Я скористався тим, що в ній знов прокинулася довіра до мене, й уважно, зацікавлено роздивився її обличчя, чого досі остерігався з обачності. Я дивився на неї, а перед очима в мене стояло те інше, вродливе обличчя, яке тоді, на осяяній місяцем терасі, нагадало мені її обличчя. Тоді в міс Ферлі я помітив фатальну схожість з Анною Катерік. І тепер я бачив, як схожа Анна Катерік на міс Ферлі, й цю схожість лише підкреслювали окремі відмінності. Той самий овал обличчя, ті самі риси, той самий колір волосся, те саме нервове посіпування вуст, та сама постать, зріст, той самий поворот голови. Обидві були так разюче схожі, більше схожі, ніж мені досі здавалось. Але на цьому їхня схожість кінчалась, і починалася різниця в дечому. Милий колір обличчя міс Ферлі, прозора яснина її очей, гладенька чистота шкіри, рожевий цвіт вуст — ось чого бракувало виснаженому, змученому обличчю, на яке я дивився. І хоч сама думка про це була мені ненависна, у мені росло переконання, що досить буде якої-небудь сумної переміни в майбутньому, щоб ця схожість стала цілковитою, стала однаковістю. Якщо коли-небудь страждання й горе накладуть свою печать на юну вроду міс Ферлі, тоді, тільки тоді вона й Анна Катерік стануть схожі, мов близнята, мов живі віддзеркалення одна одної.

Я здригнувся від цієї думки. Було щось жахливе в моїй сліпій, нерозважній невірі в майбутнє. Я зрадів, коли ті мої роздуми урвалися — це рука Анни Катерік торкнулась мого плеча. Цей доторк був такий самий скрадливий і раптовий, як і того, першого разу, коли вночі зненацька до мого плеча торкнулась її рука і я весь закам'янів від жаху.

— Ви дивитеся на мене й думаєте про щось, — сказала вона своєю чудною скоромовкою. — Про що ви думаєте?

— Ні про що особливе, — відказав я. — Мені тільки незрозуміло, як ви потрапили сюди.

— Я приїхала з подругою, яка дуже добра до мене. Я тут всього два дні.

— І ви приходили сюди вчора?

— Звідкіля ви це знаєте?

— Здогадався просто.

Вона відвернулася від мене й знову стала навколішки перед могилою.

— Куди ж мені ще йти, як не сюди? — сказала вона.— Тут мій друг, хто був добріший до мене, ніж рідна мати, єдиний друг, до якого я можу прийти в Ліммеріджі. Ох, як мені болить серце, коли я бачу плями на її могилі! Її пам'ятник повинен бути білий як сніг, заради її пам'яті. Мені захотілось помити його вчора, і сьогодні я не могла не прийти для цього сюди. Хіба в цьому є щось погане? Гадаю, що немає. І немає нічого поганого в усьому, що я роблю заради місіс Ферлі!

Давнє почуття вдячності до своєї благодійниці було, очевидно, провідною ідеєю у бідолашної жінки. Ясно було: відколи вона одержала те перше своє сильне враження ще в дитячі, щасливіші літа, її обмежений розум не вбирав більше ніяких нових тривких вражень. Я зрозумів, що, коли хочу, щоб вона стала довірливіша й відвертіша, то найкраще буде заохотити її продовжувати роботу, задля якої вона й прийшла на цвинтар. Щойно я сказав їй про це, як вона знов заходилася коло пам'ятника. Вона торкалася до холодного мармуру з такою ніжністю, немовби то була жива істота; знов і знов шепотіла собі слова надмогильного напису, — от ніби повернулися далекі дні її дитинства і вона знов старанно заучує свій урок, умостившись біля ніг місіс Ферлі.

— Не здивуйтеся, — сказав я, обережно готуючи грунт для своїх запитань, — коли я зізнаюсь, який я радий, що бачу вас тут. Я дуже непокоївся за вас, коли ви поїхали від мене в кебі.

Вона швидко підвела голову й підозріливо глянула на мене.

— Непокоїлися? — повторила вона. — Чому?

— Сталося щось дивне після того, як ми розпрощалися тоді вночі. Двоє чоловіків проїхали повз мене в колясі. Мене вони не побачили, але зупинилися зовсім близько й заговорили до полісмена, що йшов по другому боці вулиці.

Вона зразу облишила свою роботу. Її рука з мокрою ганчіркою, якою вона мила напис, безсило повисла. Другою рукою вона вхопилася за мармурового хреста в узголів'ї могили. Повільно вона повернула до мене голову — очі її знов були осклілі від жаху. Я пішов напролом, хоч як це було ризиковано, — надто пізно було відступати.

— Ті двоє заговорили до полісмена, — сказав я, — і спитали, чи не бачив він вас. Він вас не бачив, і тоді один із тих чоловіків сказав, що ви втекли з його божевільні.

Вона зірвалася на рівні ноги, так ніби мої слова були сигналом для її переслідувачів.

— Стійте! — вигукнув я. — Дослухайте до кінця! Постривайте і ви зрозумієте, що я вам друг. Одне моє слово — і ті люди дізналися б, якою дорогою ви поїхали, але ж я не сказав ні слова. Я допоміг вам утекти — провів, подбав про вашу безпеку. Збагніть, постарайтеся збагнути! Збагніть те, що я кажу вам!

Благання в моєму голосі, здавалося, заспокоїло її краще, ніж самі слова. Вона силкувалася збагнути їх. Нерішуче переклала вогку ганчірку з однієї руки в другу, як перекладала з руки в руку сумочку тієї ночі, коли я побачив її вперше. Мало-помалу зміст моїх слів почав доходити до її розхвильованого, збентеженого розуму. Поступово вираз її обличчя пом'якшав; її очі вже дивилися на мене більше з цікавістю, аніж із страхом.

— Ви не вважаєте, що мене треба повернути до божевільні, адже ні? — запитала вона.

— Звісно, ні. Я радий, що ви втекли звідти. Я радий, що допоміг вам.

— Так, так, ви й справді мені дуже допомогли — ви допомогли мені здійснити найтяжче, — якось неуважливо відказала вона. — Утекти було легко, а то б я нізащо не зуміла це зробити. Мене вони ніколи не стерегли так, як стерегли інших. Я була така тиха, така слухняна, так усього боялась! Найтяжче було знайти Лондон — у цьому ви допомогли мені. Чи ж подякувала я вам тоді? Я дякую вам нині, дуже дякую.

— А далеко та лікарня звідти, де ви зустрілися зі мною? Ну ж бо, доведіть, що ви вважаєте мене за друга, — скажіть, де це?

Вона назвала місце — приватну лікарню, що знаходилась недалеко від того місця, де я здибався з нею. А потім, очевидно, злякавшись, чи не використаю я ту її відповідь їй на зло, стривожено повторила своє запитання: «Ви не вважаєте, що мене треба повернути до божевільні, адже ні?»

— Кажу ще раз: я радий, що ви втекли; радий, що вам добре повелося після того, як ви поїхали від мене, — відповів я. — Ви сказали тоді, що в Лондоні у вас є подруга. Ви розшукали її?

— Так. Було дуже пізно, але одна дівчина в домі сиділа за шитвом, то вона допомогла мені розбуркати місіс Клементс, — так звати мою подругу. Вона хороша, добра жінка, але не така, як місіс Ферлі. Ах, таких, як місіс Ферлі, немає!

— Місіс Клементс — ваша давня подруга? Давно ви знаєтеся з нею?

— Так, вона сусідила з нами колись у Гемпшірі. Вона любила мене, часто бавила, коли я була маленькою дівчинкою. Багато років тому вона, їдучи від нас, записала в моєму молитовнику свою лондонську адресу і сказала: «Анно, якщо тобі коли-небудь буде погано, приїжджай до мене. Я не маю ні чоловіка, щоб він боронив мені щось, ані дітей, щоб їх глядіти, отож я і подбаю про тебе». Добрі слова, правда? Мабуть, я і пам'ятаю їх тому, що це добрі слова. Я так мало що пам'ятаю, так мало, так мало!

— Хіба у вас не було батька чи матері, щоб вони доглядали вас?

— Батька? Я його ніколи не бачила. Ніколи не чула, щоб мати говорила про нього. Батько? Ох, леле, він, напевно, давно помер.

— А ваша мати?

— Я не дуже мирю з нею. Ми не миримо і боїмося одна одної.

«Не миримо і боїмося одна одної!» При цих словах у мені вперше ворухнулася підозра, що, можливо, саме Аннина мати віддала її в будинок для божевільних.

— Не питайте мене про матір, — провадила вона. — Мені миліше говорити про місіс Клементс. Місіс Клементс, як і ви, не вважає, що мене треба знов запроторити до божевільні. Вона теж радіє, як і ви, що я втекла звідтіля. Вона плакала над моїм лихом і приказувала, що його треба від усіх ховати.

Її «лихо». Що вона хотіла сказати цим словом? Чи не через це написала анонімного листа? Чи не вжила вона це слово у тому надто звичному розумінні, що й багато жінок, котрі пишуть анонімні листи, аби перешкодити одруженню своїх зрадливих коханців? Я вирішив, перш ніж заговорити про щось інше, з'ясувати, що вона хотіла сказати словом «лихо».

— Яке лихо? — перепитав я.

— Те лихо, що мене запроторили в лікарню, — відповіла вона, і весь її вигляд засвідчив, як вона щиро здивована моїм запитанням. — Яке іще може бути лихо?

Я вирішив діяти якомога делікатніше та обережніше, але неодмінно допитатись. Дуже важливо було добитися цілковитої певності у всіх питаннях, які я хотів з'ясувати з її допомогою.

— Є інше лихо, — сказав я. — Таке, що може спіткати молоду жінку, що через нього вона може все життя терпіти горе й ганьбу.

— Що ж це? — нетерпляче спитала вона.

— Таке лихо, коли жінка, покладаючись на свою невинність, надто довіриться чоловікові, якого кохає.

Вона подивилася на мене з непідробним подивом малої дитини. Ані найменшого збентеження, ані рум'янцю, ані ознаки хоч якогось потаємного сорому не було на її обличчі, що так прозоро й щиро відбивало всі почуття. Краще за будь-які слова мене переконав вираз її обличчя й очей — переконав у тому, що причина, яка спонукала її написати листа до міс Ферлі, була зовсім не та, що я запідозрив спочатку. Принаймні цю підозру можна було відкинути — але тепер усе ставало ще більш незрозуміле. Лист, хоч і не називав імені сера Персіваля Глайда, але вказував саме на нього. Безперечно, вона мала дуже поважну причину, засновану на глибокому почутті якоїсь несправедливої образи, щоб таємно обмовляти його перед міс Ферлі в тих виразах, які вона вжила у листі. І та причина була зовсім інша, ніж просто гірка жіноча кривда. Якщо він і завдав їй кривди, то зовсім іншої. Якої ж саме?

— Я не розумію вас, — зізналась вона після очевидних і марних зусиль розгадати те, що я їй сказав.

— Дарма, — сказав я. — Вернімось до того, про що ми говорили. Розкажіть мені, як довго ви пробули у місіс Клементс і як ви потрапили сюди.

— Як довго? — перепитала вона. — Весь час пробула у місіс Клементс, аж поки ми приїхали сюди два дні тому.

— То ви живете в селі? — спитав я. — Дивно, що я нічого не чув про вас.

— Ні, ні, не в селі. За три милі звідсіля, на фермі. Ви знаєте цю ферму? Її називають Тоддів Кут.

Я добре знав ту місцину — ми часто проїжджали мимо під час наших прогулянок. То була одна з найстаріших ферм в околиці; вона тулилася в безлюдному, затишному місці, у видолинку, де сходилися два пагорби.

— Тодди — родичі місіс Клементс, — розповідала вона далі. — Вони часто запрошували її до себе в гості. Вона сказала, що поїде й мене візьме з собою, щоб я пожила серед тиші, на свіжому повітрі. Правда ж, вона дуже добра жінка? А я куди завгодно поїхала б, аби жити в тиші, безпеці, нікому не заважати. Та коли я почула, що Тоддів Кут — це біля самого Ліммеріджу, ох, як я зраділа! Я б усю дорогу бігла босоніж, тільки б побачити знову школу, й село, й дім у Ліммеріджі! Вони дуже хороші люди, ці Тодди. Хотілося б чимдовше у них пожити. Одне тільки не подобається мені в них, та й в місіс Клементс...

— Що ж саме?

— Вони дражняться, що я вбираюсь у все біле. Кажуть, ніби це химера. Але ж місіс Ферлі краще знала! Місіс Ферлі ніколи не змусила б мене надягти цю бридку синю накидку. Ах, коли вона була жива, то так любила біле! І от тепер над її могилою білий камінь, і я роблю його ще білішим — заради неї. Вона й сама часто носила біле й завжди одягала в біле свою маленьку донечку. А як міс Ферлі? Чи щаслива й здорова? Чи ходить вона в білому як змалечку?

Голос її впав, коли вона запитала про міс Ферлі. Вона все більше відверталася від мене. Мені здалося: щось у ній перемінилося. Мабуть, вона каралась за того анонімного листа, і я вирішив так відповісти, щоб вона мимоволі призналась.

— Міс Ферлі не була ані здорова, ані щаслива сьогодні вранці, — сказав я.

На відповідь вона щось промурмотіла, але так тихо, що годі було й розгадати, які то були слова.

— Ви спитали, чому міс Ферлі не була ані здорова, ані щаслива цього ранку? — наполягав я.

— Ні, — швидко й нетерпляче відказала вона, — я нічого такого не питала, зовсім ні!

— Але я все-таки скажу вам. Міс Ферлі одержала вашого листа.

Поки ми розмовляли, вона все стояла навколішках, ревно відмиваючи останні пляминки біля слів напису. Коли я сказав свою першу фразу, вона облишила роботу й повільно обернулася до мене, не встаючи з колін. Друга фраза буквально приголомшила її. Ганчірка випала їй з рук, вуста розтулились, блідість умить покрила її обличчя

— Звідкіля ви знаєте? — слабким голосом спитала вона. — Хто показав вам листа? — І враз кров прилила їй до обличчя — вона збагнула, що виказала себе цими словами, і в відчаї сплеснула руками. — Я не писала його! — задихаючись від страху, сказала вона. — Я нічого не знаю про листа!

— Ні, — сказав я, — це ви написали того листа, і ви знаєте про це. Недобре ви вчинили, що послали такого листа, недобре було лякати міс Ферлі. Якщо ви мали щось сказати міс Ферлі — щось важливе для неї, варте її уваги, — вам треба було самій прийти до неї в дім. Ви повинні були самі все розповісти молодій леді.

Вона припала обличчям до могильного каменя, обвила його руками й не відповідала.

— Якщо у вас хороші наміри, міс Ферлі буде так само добра до вас, як і її мати, — продовжував я. — Міс Ферлі нікому не розповість про вас і не допустить, щоб вас спіткало лихо. Чом би вам не зустрітися з нею завтра на фермі? Або, скажімо, в саду в Ліммеріджі?

— О місіс Ферлі, коли б я могла померти і впокоїтися, лежачи біля вас! — прошепотіла вона, притискаючись губами до мармуру і з палкою ніжністю звертаючись до останків, що лежали під ним. — Ви ж знаєте, як я люблю ваше дитя заради любові до вас. Ох, місіс Ферлі! Місіс Ферлі, навчіть мене, як її врятувати! Будьте знов моєю любою матінкою, і скажіть, як це найкраще зробити.

Я бачив, як вона цілувала камінь, бачив, як палко її руки обіймали й гладили його холодну поверхню. Це видовище глибоко зворушило мене. Я схилився над нею і ніжно взяв її нещасні, беззахисні руки в свої, намагаючись заспокоїти її. Але намарне.

Вона вирвала свої руки й не підвела голови від пам'ятника. Відчуваючи, що вкрай необхідно будь-яким способом, за будь-яку ціну заспокоїти її, я звернувся до єдиного почуття, яке, напевне, тривожило її від самого початку нашого знайомства: до її великого бажання переконати мене, що вона цілком нормальна й відповідає за свої вчинки.

— Ну ж бо, заспокойтеся, — говорив я лагідно. — Постарайтеся заспокоїтись, а то мені доведеться змінити думку про вас. Не змушуйте мене думати, що людина, котра віддала вас до лікарні...

Слова завмерли на моїх вустах. Щойно я згадав про людину, котра віддала її до лікарні, вона відсахнулася від пам'ятника. Вираз її обличчя вмить страшно змінився. Завжди таке зворушливе у своїй нервовій чутливості, в слабкості й нерішучості, воно зненацька потьмарилося виразом безумної ненависті й страху, що надали її рисам дикої, неприродної сили. Очі її палали в тьмяному вечоровому світлі, мов очі дикого звіра. Вона схопила ганчірку, яку тільки-но впустила на землю, схопила, мов живе, ненависне їй створіння, і стисла в руках із такою силою, що кілька крапель упало на плиту.

— Говоріть про щось інше, — прошепотіла вона крізь зуби. — Якщо ви не перестанете говорити про це, я не знаю що зроблю!

За якусь мить де й поділася вся її дотеперішня лагідність. Пам'ять про добрість місіс Ферлі не була, як я досі гадав, єдиним сильним враженням у її минулому. Разом із вдячним, світлим спогадом про шкільні дні в Ліммеріджі уживалася мстива пам'ять про страшне зло, яке їй заподіяли, ув'язнивши її в божевільні. Хто ж учинив це лихе діло? Невже її рідна мати?

Нелегко було відмовитися від подальших розпитів, утриматися від цього останнього запитання, але я змусив себе це зробити. Бачачи її стан, жорстоко, нелюдяно було б думати про що-небудь інше, крім того, що її необхідно заспокоїти.

— Я не скажу нічого такого, що могло б засмутити вас, — лагідно мовив я.

— Вам щось треба від мене, — відказала вона гостро й підозріливо. — Не дивіться на мене так. Скажіть: що вам треба?

— Я тільки хочу, щоб ви заспокоїлись і, коли вам стане краще, подумали над моїми словами.

— Якими словами? — Вона помовчала, крутячи так і сяк шматину в руках, і прошепотіла сама до себе: «Які слова він сказав?» Тоді знов повернулася до мене й, нетерпляче труснувши головою, сердито спитала: — Чом ви не допоможете мені?

— Гаразд, я допоможу вам, — сказав я. Я просив вас побачитися з міс Ферлі завтра й розповісти їй всю правду про листа.

— Ах! Міс Ферлі, Ферлі, Ферлі...

Простий повтор улюбленого, знайомого імені, здавалося, заспокоював її. Обличчя зм'якшилось і знов стало таким, яким було.

— Не бійтеся міс Ферлі, — вів я далі. — Не бійтесь потрапити в біду через листа. З нього вона вже багато знає, і вам нетяжко буде розповісти їй все. Не приховуйте від неї нічого, бо й приховувати вже вважайте нічого. Ніяких імен ви не назвали в листі, але міс Ферлі знає, що той, про кого ви писали, — сер Персіваль Глайд...

Не встиг я вимовити це ім'я, як вона скочила на ноги і дикий зойк вирвався з її грудей, пролунавши на весь цвинтар. Серце моє здригнулось від того жахливого звуку. Страшний потворний вираз, що був злетів з її обличчя, скорчив його знову з подвійною, ба навіть потрійною силою.

Цей зойк при самій тільки згадці про його ім'я, погляд, що знов був повний ненависті й страху, розповіли мені все. У мене розвіявся останній сумнів. Не мати була винна в тому, що Анну Катерік віддали до будинку для божевільних. Її ув'язнив там чоловік, і звали того чоловіка сер Персіваль Глайд.

Цей крик долетів не лише до моїх вух. Я почув, як удалині відчинилися двері паламаревої хатини. Почув також голос її подруги, жінки в шалі, жінки, яку звали місіс Клементс.

— Я йду! Іду! — кричала вона з-за карлуватих дерев.

За хвилину показалась сама місіс Клементс. Вона майже бігла до нас.

— Хто ви? — закричала вона, ступивши на цвинтарну землю. — Як ви смієте лякати цю бідну, беззахисну жінку?

Перш ніж я встиг відповісти, вона вже була біля Анни Катерік, обнімала її.

— Що з вами, люба? — говорила вона. — Що він вам зробив?

— Нічого, — відповіла сердешна. — Нічого. Я просто налякалась.

Місіс Клементс обернулася до мене із безстрашним обуренням, за яке я пройнявся до неї повагою.

— Мені було б дуже соромно, якби я заслужив ваш гнів, — сказав я. — Та я його не заслужив. На жаль, я налякав її, сам того не бажаючи. Вона бачить мене не вперше. Спитайте її, і вона вам скаже, що я не міг зумисне налякати її.

Я говорив дуже виразно, щоб Анна Катерік теж почула й зрозуміла, і побачив, що мої слова, їхнє значення, дійшли до неї.

— Так, так, — мовила вона. — Одного разу він зробив мені добро, допоміг мені... — Вона зашепотіла на вухо своїй подрузі.

— Он як! — збентежено сказала місіс Клементс. — Звісно, це міняє діло. Даруйте, що я так грубо розмовляла з вами, сер, але погодьтесь, що збоку це виглядало підозріло. Моєї вини тут більше, ніж вашої: потураю її забаганкам і відпускаю в такі моторошні місця саму. Ходімо, люба моя, ходімо тепер додому.

Мені здалося, що добра жінка боїться вертатись на ферму о такій порі, і я запропонував провести їх, аж поки вони побачать свій дім. Місіс Клементс чемно подякувала, але відмовилась, — мовляв, по дорозі вони, напевне, здибають наймитів з ферми.

— Простіть мені, прошу вас! — сказав я, коли Анна Катерік узяла свою подругу за руку, щоб іти геть.

Хоч який я був далекий від наміру налякати й розтривожити її, а серце моє стислося, коли я глянув на її печальне, бліде, схвильоване обличчя.

— Я постараюсь простити вас, — відповіла вона. — Але ви надто багато знаєте. Мабуть, я відтепер завжди боятимуся вас.

Місіс Клементс кинула на мене швидкий погляд і співчутливо похитала головою.

— На добраніч, сер, — мовила вона. — Я знаю, ви ні в чому не винні, але краще б ви налякали мене, а не її, сердешну.

Вони зробили кілька кроків. Я думав, що вони вже лишили мене самого. Зненацька Анна зупинилась і сказала своїй подрузі:

— Зачекайте хвилинку. Я повинна попрощатись.

Вона повернулась до могили, любовно обняла пам'ятник і поцілувала його.

— Мені вже краще, — зітхнула вона, спокійно дивлячись на мене. — Я вам прощаю.

Вона знов приєдналася до своєї подруги, і вони пішли з цвинтаря. Я бачив, як вони зупинилися біля церкви і перекинулися кількома словами з паламаревою дружиною, що прийшла сюди від хатини й чекала, стежачи за нами звіддалік. Потім вони подалися геть стежкою, що вела на пустище.

Я дивився вслід Анні Катерік, аж поки вона розтала в сутіні, — дивився з таким щемливим смутком, ніби востаннє бачив жінку в білому в цьому світі печалі й сліз.

XIV

За півгодини я був уже вдома й розповідав міс Голкомб про все, що сталось.

Вона вислухала мене від початку до кінця з глибокою, мовчазною зосередженістю. В жінці її темпераменту це було найсильнішим доказом того, яке велике враження справила на неї моя розповідь.

— Душа моя віщує зле, — оце все, що вона сказала, коли я замовк. — Душа моя віщує зле, коли я думаю про майбутнє.

— Майбутнє залежить від того, — спробував заперечити я, — яку користь ми зуміємо взяти з теперішнього. Дуже ймовірно, що Анна Катерік буде відвертіша з жінкою, ніж була зі мною. Коли б міс Ферлі...

— Нині про це годі й думати, — рішуче урвала мене міс Голкомб.

— Тоді дозвольте порадити вам: підіть самі побачтеся з Анною Катерік і зробіть усе можливе, щоб прихилити її до себе. Що ж до мене, то я боюсь знов налякати бідолашну, як налякав сьогодні. Ви не заперечуєте проти того, щоб піти завтра зі мною разом на ферму?

— Ні, не заперечую. Я піду куди завгодно й зроблю що завгодно заради Лориного блага. Як, ви сказали, називається та ферма?

— Ви повинні добре її знати. Називається вона Тоддів Кут.

— Авжеж, знаю. Це одна з ферм, що належать містерові Ферлі. У нас у молочарні працює фермерова середульша дочка. Вона щодня бачиться зі своїми батьками. Може, вона чула чи бачила там що-небудь таке, що нам придасться. Ось я зараз поспитаю, чи тут ця дівчина.

Вона подзвонила й послала слугу довідатись. Повернувшись, слуга сказав, що молочарка пішла якраз на ферму. Це вже три дні, як вона не перевідувала батьків, тож економка відпустила її додому на часинку.

— Я порозмовляю з нею завтра, — сказала міс Голкомб, коли слуга вийшов. — А тим часом розтлумачте мені, навіщо, власне, я маю зустрітися з Анною Катерік. Адже ви не сумніваєтеся, що людина, яка віддала її до будинку для божевільних, — сер Персіваль Глайд?

— Аніскілечки не сумніваюсь. Проте лишається єдина таємниця — причина, через яку він це зробив. Беручи до уваги велику різницю в їхньому суспільному становищі, яка начебто виключає всяку думку про те, що вони можуть бути бодай далекими родичами, надзвичайно важливо знати — навіть враховуючи, що її, можливо, й справді треба було віддати до лікарні, — надзвичайно важливо знати, чому саме він узяв на себе серйозну відповідальність, ув'язнивши її...

— ...в приватній лікарні, здається, ви сказали?

— Так, у приватній лікарні, де за те, щоб її утримували як пацієнтку, заплачено, звісно, чималу суму, якої не міг собі дозволити бідняк.

— Я розумію ваші побоювання, містере Гартрайт, і обіцяю вам усунути їх, — байдуже, допоможе нам завтра Анна Катерік чи ні. Сер Персіваль Глайд недовго пробуде в нашому домі, якщо не дасть вичерпних пояснень містерові Гілмору та мені. Майбутнє моєї сестри — найдорожча моя турбота в житті; я маю якийсь вплив на неї, маю певне право сказати вирішне слово про її заміжжя.

І ми побажали одне одному на добраніч.

Наступного ранку після снідання одна обставина, яку витіснили з моєї пам'яті події минулого вечора, завадила нам незагайно вирушити на ферму.

Це був мій останній день у Ліммеріджі. Потрібно було, тільки-но надійде пошта, зробити, як радила міс Голкомб: попросити у містера Ферлі дозволу розірвати нашу угоду за місяць до закінчення строку з огляду на непередбачену необхідність мого негайного повернення до Лондона.

На щастя, мовби для того, щоб підтвердити вірогідність моєї відмовки, я дістав два листи від лондонських друзів. Я відразу ж пішов до своєї кімнати й послав слугу спитати містера Ферлі, чи зможе він прийняти мене у важливій справі та в який саме час.

Я чекав повернення слуги, анітрохи не тривожачись тим, як мій хазяїн поставиться до мого прохання. Чи відпустить мене містер Ферлі, чи ні, я все одно мушу їхати. Усвідомлення того, що я вже зробив перший крок на печальній путі, яка віднині навіки розлучить мене з міс Ферлі, немовби притупило в мені всяку здатність турбуватися про власне благополуччя. Я покінчив зі своїм дражливим самолюбством бідняка, покінчив із дріб'язковим марнославством художника. Ніяке зухвальство містера Ферлі, — якщо тому заманеться бути зухвалим, — нині не могло б мене поранити.

Слуга повернувся з відповіддю, до якої я був готовий. Містер Ферлі вельми шкодував, що через своє нездоров'я мусив розпрощатися з усякою надією мати втіху прийняти мене цього ранку, а тому просив пробачити йому і люб'язно повідомити мої побажання в письмовій формі. Такі прохання я вже одержував упродовж мого тримісячного перебування в Ліммеріджі. Весь цей час містер Ферлі був «радий, що має мене в домі», але ні разу не почувався досить здоровим, щоб побачити мене повторно. Слуга відносив від мене своєму панові свіжу паку малюнків, реставрованих і окантованих, із моїми «глибокими пошанами», й повертався з порожніми руками, приносячи від містера Ферлі «щирі вітання», «красно дякую» і «тисячу перепрошень» у зв'язку з тим, що стан його здоров'я досі змушує його лишатись самотнім в'язнем у своїх покоях. Неможливо було придумати кращу систему, яка б так чудово задовольняла обидві сторони. Тяжко сказати, хто з нас двох почував при цьому більше вдячності до хворих нервів містера Ферлі.

Я негайно написав йому листа у якнайчемніших, як-найясніших та якнайкоротших виразах. Містер Ферлі не дуже поспішився з відповіддю. Надійшла вона десь за годину. Писано її вишукано-правильним почерком, ліловим чорнилом на гладенькому, мов слонокість, і цупкому, як картон, папері.

Ось як мені відповіли:

«Від містера Ферлі — вітання містерові Гартрайту. Містер Ферлі нездатен висловити (з огляду на свій стан здоров'я), як дуже його вразило й засмутило прохання містера Гартрайта. Містер Ферлі не ділова людина, але він порадився із своїм мажордомом, і ця дуже ділова людина підтримує думку містера Ферлі, що клопотання містера Гартрайта про дозвіл порушити угоду не може бути виправдане ніякою причиною, окрім хіба питанням життя чи смерті.

Якби високе почуття схиляння перед мистецтвом і його служителями, цю єдину розраду і втіху страдницького існування містера Ферлі, можна було легко похитнути, то нинішні дії містера Гартрайта похитнули б його. Та цього не сталося. Це почуття лишилось несхитне — воно змінилося тільки стосовно містера Гартрайта.

Висловивши свою думку в тій малій мірі, в якій це дозволяють зробити нестерпні муки, спричинені нервами, містер Ферлі не міг додати нічого, окрім свого рішення з приводу вкрай нечемної вимоги, врученої йому. Позаяк для містера Ферлі абсолютно необхідний цілковитий спокій, як душевний, так і тілесний, він не потерпить, щоб містер Гартрайт довше порушував той спокій своїм перебуванням у його домі за обставин, дражливо нестерпних для обох сторін. Тож містер Ферлі, з єдиної потреби оберегти свій спокій, відмовляється від своїх прав на містера Гартрайта і повідомляє його, що він може залишити його дім».

Я склав листа удвоє і відсунув його вбік разом з іншими своїми паперами. Був час, коли мене образила б така зухвалість. Але нині я поставився до нього просто як до звільнення в письмовій формі. Я зразу ж і перестав думати про це, тільки пам'ять тліла в куточку мозку, коли зійшов униз до їдальні й сказав міс Голкомб, що готовий іти з нею на ферму.

— Містер Ферлі задовольнив ваше прохання? — спитала вона, коли ми вийшли з будинку.

— Він дозволив мені їхати геть, міс Голкомб.

Вона кинула на мене швидкий погляд і вперше за весь час нашого знайомства самохіть узяла мене під руку. Словами їй не вдалося б висловити так делікатно, що вона розуміє, в яких виразах мені дозволили залишити службу, і співчуває мені не як людина з вищого кола, а як друг. Зухвалість того чоловічого листа не зачепила мене, зате глибоко зворушила жіноча доброта, що хотіла загладити ту зухвалість.

По дорозі на ферму ми домовились, що міс Голкомб увійде в дім сама, а я зачекаю на неї неподалік. Ми вирішили вчинити так, побоюючись, коли б моя присутність, після всього, що сталося минулого вечора на цвинтарі, не викликала в Анни Катерік нового нападу страху та коли б не зросла через це її недовіра до зовсім їй незнайомої дами. Міс Голкомб залишила мене надворі, бажаючи спочатку поговорити з фермеровою дружиною, в чиїй дружній допомозі вона нітрохи не сумнівалась.

Я був певен, що пробуду сам досить довго. На мій подив, минуло якихось п'ять хвилин, і міс Голкомб повернулась.

— Анна Катерік відмовилась побачитися з вами? — вражено спитав я.

— Анна Катерік поїхала, — відповіла міс Голкомб.

— Поїхала!

— Так, разом із місіс Клементс. Обидві вони поїхали рано вранці, о восьмій годині.

Я мовчав. Я тільки розумів, що разом з ними щезла наша остання можливість що-небудь з'ясувати.

— Місіс Тодд знає про своїх гостей стільки ж, як і я, — вела далі міс Голкомб. — І вона теж збита з пантелику. Вчора увечері, після того як жінки залишили вас, вони щасливо добулися додому і, як завжди, посиділи з родиною містера Тодда. Але перед самою вечерею Анна Катерік налякала їх усіх, зненацька зомлівши. Вона й першого дня, по приїзді, була знепритомніла, тільки та непритомність була не така глибока, і місіс Тодд пояснила її тим, що Анну Катерік, певне, вразила якась новина, котру вона вичитала в місцевій газеті, взявши її зі столу й почавши читати за хвилину чи дві до того, як на неї напали млості.

— А знає місіс Тодд, яке саме повідомлення в газеті так вразило Анну?

— Ні, — відповіла міс Голкомб. — Вона тоді ж переглянула газету і не знайшла в ній нічого хвилюючого. Одначе я попросила в неї ту саму газету, щоб самій подивитись, і на першій же сторінці побачила, що редактор, через брак місцевих новин, передрукував кілька оголошень із великосвітської хроніки лондонських газет; серед них було й повідомлення про майбутній шлюб моєї сестри. Я зразу ж виснувала, що саме це схвилювало Анну Катерік. Напевно, це повідомлення й спонукало її написати анонімного листа, що потрапив у наш дім наступного дня.

— Все це не викликає сумніву. Але що спричинилось до її вчорашньої непритомності?

— Невідомо. Причина зовсім незрозуміла. В кімнаті нікого чужого не було. Єдиним гостем була наша молочарка, одна з дочок містера Тодда, — я вам уже казала про неї. Розмовляли тільки про місцеві плітки та новини. Раптом Анна скрикнула і стала бліда як смерть, начебто без ніякої причини. Місіс Тодд і місіс Клементс віднесли її нагору, й місіс Клементс лишилася коло неї. Чути було, як вони ще довго розмовляли, коли вже всі обляглися. Рано-вранці місіс Клементс відвела місіс Тодд убік і несказанно її здивувала, заявивши, що вони мусять негайно їхати. Мовляв, якась поважна причина змушує Анну Катерік залишити Ліммерідж, але ніхто з мешканців ферми в цьому не винний. Оце і все, що місіс Тодд зуміла випитати у своєї гості. Як місіс Тодд не допитувалась, а місіс Клементс мовчала про причину. Вона тільки хитала головою і твердила, що просить, заради спокою Анни Катерік, ні про що ту не розпитувати. Сама, очевидно, дуже стривожена, вона повторяла, що Анна мусить їхати, що й вона повинна їхати з нею і що вони змушені приховувати, куди їдуть. Я звільню вас від переказу всіх заперечень та умовлянь гостинної місіс Тодд. Кінчилося все тим, що вона сама відвезла гостей на найближчу станцію через три години після тієї розмови. І дорогою вона все добивалася від них ясноти, але даремно. Вона зсадила їх біля самої станції, так розсердившись та образившись на них за цей не по-людськи раптовий від'їзд і за недружню відмову поділитися секретом, що поїхала, спересердя навіть не попрощавшися з ними. Оце і все. Напружте свою пам'ять, містере Гартрайт, і скажіть мені, чи не сталося вчора ввечері на цвинтарі чого-небудь такого, чим можна пояснити незрозумілий від'їзд цих двох жінок?

— Спочатку я хотів би збагнути, міс Голкомб, чому так раптово стривожилась і зомліла Анна Катерік, налякавши усіх на фермі. Адже це сталося через кілька годин після того, як ми з нею розпрощались, і збігло вже досить часу, щоб те сильне хвилювання, яке я мав нещастя їй завдати, погамувалось. Чи розпитали ви докладніше про плітки, що їх переповідала молочарка, коли Анна зомліла?

— Так. Але місіс Тодд за домашніми клопотами не могла чути всієї розмови. Вона тільки й могла сказати мені, що то були «просто новини», — мабуть, мала на увазі, що вони, як завжди, гомоніли про свої справи.

— Може, у молочарки пам'ять краща, ніж у її матері, — сказав я. — Гадаю, добре б вам, міс Голкомб, порозмовляти з дівчиною, щойно ми повернемось додому.

Мою пропозицію було прийнято і негайно здійснено. Вдома міс Голкомб повела мене до приміщень для челяді, й ми застали дівчину в молочарні. Закасавши рукава, вона чистила великого бідона з-під молока й щось безтурботно наспівувала.

— Я привела цього джентльмена подивитися на вашу молочарню, Ганно, — мовила міс Голкомб. — Адже це одне з вартих уваги місць у нашому домі, й воно робить вам честь.

Дівчина зашарілась, зробила реверанс і сором'язливо сказала, що докладає всіх сил, аби все було в чистоті й порядку.

— Ми оце тільки повернулися з вашої ферми, — провадила міс Голкомб. — Я чула, ви вчора були там і застали вдома гостей?

— Так, міс.

— І ще мені сказали, що одна гостя зомліла й захворіла? Сподіваюсь, нічого не було сказано чи зроблено такого, щоб її налякати? Адже ви не говорили ні про що дуже страшне, правда ж?

— О ні, міс! — сміючись, відповіла дівчина. — Ми з сестрами просто обмінювались новинами.

— Сестри розповідали вам про ферму?

— Так, міс.

— А ви розповідали про маєток?

— Так, міс. І я певна, не було сказано нічого такого, що могло б налякати бідолашку. Якраз коли вона зомліла, розказувала я. Я сама так налякалася, міс, — мене ніколи не беруть млості.

Міс Голкомб не встигла поставити їй наступне запитання, бо дівчину покликали до дверей прийняти кошик яєць. Коли вона відійшла, я шепнув міс Голкомб:

— Спитайте, чи не говорила вона вчора ввечері про те що в Ліммеріджі чекають на гостей.

Міс Голкомб поглядом дала мені зрозуміти, що їй все ясно, і, коли молочарка вернулася до нас, запитала її.

— О так, міс, казала, — простодушно відповіла дівчина. — І про те, що в Ліммеріджі чекають на гостей, і про те, що Ряба захворіла. Оце й усі новини, що в мене були для моїх.

— А ви сказали, на кого саме чекають? Сказали, що в понеділок приїжджає сер Персіваль Глайд?

— Так, міс... Я сказала, що дожидають сера Персіваля Глайда. Сподіваюсь, у цьому не було нічого поганого і я не наробила біди?

— Ні, ні... Ходімо, містере Гартрайт. Якщо ми не перестанемо забавляти Ганну балачками, вона ще подумає, ніби ми зумисне прийшли, щоб заважати їй працювати.

Зоставшись наодинці, ми перезирнулись.

— Маєте ви ще якісь сумніви тепер, міс Голкомб?

— Серові Персівалю Глайду доведеться розвіяти мої сумніви, або Лора Ферлі ніколи не стане його дружиною.

XV

Підійшовши до парадного входу, ми помітили, що по алеї до будинку наближається кабріолет. Міс Голкомб зачекала на східцях, поки екіпаж під'їхав ближче, і підійшла потиснути руку літньому джентльменові, що бадьоро зліз на землю, як тільки спустили східці. Приїхав містер Гілмор.

Коли нас познайомили, я став розглядати його з цікавістю, яку мені було нелегко приховати. Цей чоловік мав зостатися в Ліммеріджі після мого від'їзду, мав вислухати пояснення сера Персіваля Глайда і своїми досвідченими порадами допомогти міс Голкомб скласти свою думку. Він повинен був чекати, поки так чи так вирішиться питання шлюбу: чи відкласти його на непевний строк, чи визначити день весілля; повинен був в останньому випадку скласти своєю рукою шлюбний контракт, що безповоротно пов'яже долю міс Ферлі з сером Персівалем Глайдом. Навіть у той час, коли я не знав усього, що знаю тепер, я дивився на повірника родини Ферлі з цікавістю, якої доти ніколи не почував до жодного з незнайомих мені людей.

Зовні містер Гілмор був цілковитою протилежністю нашому звичному уявленню про старих юристів. Обличчя його цвіло рожевою квіткою, довге сиве волосся було охайно причесане; чорний сурдут, камізелька й штани сиділи на ньому бездоганно; біла краватка дбайливо пов'язана, а ясно-бузкові рукавички могли б цілком достойно прикрашати руки якого-небудь модного священика. Його манери й мова приємно вражали чудовою світськістю і вишуканістю старої школи, а ці риси ще й відтінялися постійною дотепністю і винахідливістю людини, за фахом своїм зобов'язаної завжди бути напоготові й у всеозброєнні. Напочатку прекрасне здоров'я і добрі перспективи на майбутнє, а потім довга, успішна кар'єра добропорядної, надійної людини, бадьора, діяльна, шанована старість, — ось яке в мене склалось загальне враження про містера Гілмора після першого з ним знайомства. Заради справедливості слід зазначити, що згодом, краще його пізнавши, я ще дужче утвердився в такій своїй думці.

Я залишив старого джентльмена й міс Голкомб на сходах перед дверми дому, щоб своєю присутністю не заважати їхній діловій розмові про справи родини Ферлі. Вони пішли до вітальні, а я знову зійшов униз по сходах, щоб поблукати самому в саду.

Години мого перебування в Ліммеріджі були злічені; мій завтрашній від'їзд був остаточно вирішений; моя участь у розслідуванні з приводу анонімного листа — закінчена. Кому була б від того шкода, крім мене самого, коли б я на коротку часину, що лишалася мені, дав волю своєму серцю й звільнив його від холодних, жорстоких пут, які мені довелося на нього накласти? Я хотів лише попрощатися з тими місцями, що були свідками скороминучих хвилин мого щастя і моєї любові.

Я машинально звернув на доріжку, що вела попід вікнами моєї кімнати, де вчора вона гуляла з собачкою, і пішов стежкою, якою так часто ступали її ноги, аж поки прибрів до хвіртки, що вела в сад, де були її троянди. Похмура осінь уже запанувала в ньому. Квіти, розрізняти які вона вчила мене за їхніми назвами, ті квіти, що я навчав її малювати їх, пов'яли, і маленькі білі стежечки поміж клумб були мокрі від дощу. Я перейшов на алею, де ми вдихали разом теплі пахощі серпневих вечорів, де ми разом милувалися міріадами поєднань світла й тіні біля наших ніг. Довкола мене сипалося листя зі стогнучих гілок, і від довколишнього осіннього гниття й занепаду холод проймав мене до кісток.

Я вийшов із саду й подався стежкою, що помалу підіймалася на найближчий пагорб. Старе зрізане дерево, на якому ми часто відпочивали, просякло дощовою вологою; місцина, це під грубим кам'яним муром гніздились папороті, що їх я малював для неї, перетворилась на калюжу, в якій гнили мокрі бур'яни. Я добувся на вершину пагорба й задивився на простори, якими ми так часто милувалися в ті щасливі дні. Все було голе й холодне — це вже був не той краєвид, що я беріг у пам'яті. Сонячне сяйво її присутності вже не гріло мене, голос її не чарував мого слуху. На тому місці, звідки я дивився вниз, вона розповідала мені про свого батька, що на кілька років пережив її матір, про те, як ніжно вони з батьком любили одне одного та як вона досі тужила за ним, коли заходила до його покоїв чи займалася чимось, що нагадувало про нього.

Невже цей краєвид, що нині відкривався мені самотньому з пагорба, мав хоч щось спільне з картиною, якою я любувався, слухаючи її розповіді? Я відвернувся і пішов у долину, через вересове пустище, через дюни, на берег моря. Там було біле шумовиння бурунів, там панували здиблені табуни хвиль, — але де те місце, на якому вона колись задумано малювала якісь фігури кінчиком своєї парасольки? Де те місце, на якому ми сиділи з нею разом і вона розпитувала мене про мене та про мою родину, по-жіночому доскіпливо цікавилась матінкою та сестрою і простодушно гадала, чи покину я коли-небудь своє самотинне житло та чи матиму свою сім'ю і дім? Вітер і хвилі давно згладили її сліди на цьому піску. Я дивився на безмежну одноманітність морського простору, й це узбережжя, де ми разом збували сонячні години нашого дозвілля, було мені чуже, от ніби я опинився вперше на зовсім незнайомому березі.

Безмовна пустельність морського берега сповнила моє серце холодом. Я вернувся до будинку, до саду, де все промовляло про неї, де її сліди були на кожному повороті стежки.

На західній терасі я здибав містера Гілмора. Мабуть, він шукав мене, бо, коли ми стрілися очима, він прискорив ходу. Я не мав настрою спілкуватися з чужою людиною, але зустріч була неминуча, тож я скорився, надумавши взяти з неї якомога більше користі.

— Саме вас я і хотів побачити, — мовив старий джентльмен. — Маю сказати вам два слова, мій любий сер, і, якщо ви не заперечуєте, я скористаюся цією нагодою. Коротше кажучи, ми з міс Голкомб говорили про родинні справи, заради яких я прибув сюди, і, цілком природно, їй довелося торкнутись прикрих обставин, пов'язаних з анонімним листом. Розповіла вона й про участь, яку ви так ревно й щиро взяли у цій справі. Я чудово розумію, що ця ваша участь дає вам повне право цікавитися тим, як буде продовжено почате вами розслідування. Звісно, вам би хотілося, щоб його передали в надійні руки. Любий сер, будьте спокійні — розслідування буде в моїх руках.

— Звісно, містере Гілмор, вам у всіх відношеннях краще випадає і радити, і діяти в цій справі, ніж мені. Чи не буде нескромністю з мого боку, коли я спитаю, як ви збираєтеся повести діло?

— Наскільки це можливо, містере Гартрайт, я вже склав собі план дій. Маю намір послати копію листа, з викладом усіх супутних йому обставин, повірникові сера Персіваля Глайда — людині, яку я трохи знаю. Самого листа я лишу в себе й покажу серові Персівалю Глайду, щойно він приїде. Я вжив також заходів, щоб вистежити обох жінок: послав одного із слуг містера Ферлі — надійну людину — на станцію з'ясувати, куди вони подалися. Йому дано гроші й велено їхати за ними, якщо він натрапить на їхні сліди. Оце і все, що ми можемо зробити до приїзду сера Персіваля. Особисто я не сумніваюсь, що він з готовністю дасть усі пояснення, яких можна сподіватися від джентльмена й чесної людини. Сер Персіваль посідає дуже високе становище, сер. Чудове суспільне становище, бездоганна репутація — це виключає всі підозри. За наслідки розслідування я цілком спокійний. Радий, що можу це сказати, — цілком спокійний. Подібні випадки постійно трапляються в моїй практиці: анонімні листи, пропащі жінки — сумні явища нашого суспільного ладу. Я не заперечую, що в цьому випадку є свої особливі складнощі, та в цілому випадок, на жаль, пересічний, надто пересічний.

— Хоч мені й прикро, містере Гілмор, але, на лихо, я не поділяю ваших поглядів на цю справу.

— Оце ж воно, мій любий сер, оце ж воно і є. Я старий — і маю практичний погляд. Ви молодий — і погляди у вас романтичні. Давайте не сперечатися про наші погляди. Як юрист за фахом, я постійно живу серед суперечок, містере Гартрайт, і завжди радію, коли можу їх уникнути, як роблю це і нині. Зачекаємо, подивимося, що покажуть події, — так, так, так, зачекаємо і подивимось, що покажуть події. Чудова це місцина! І полювання тут прекрасне? Та, мабуть, навряд чи. Здається, містер Ферлі не влаштовував на своїх землях мисливського заповідника. І все ж чудова місцина й дуже милі люди. Я чув, ви художник, малюєте аквареллю? Можна позаздрити вашому талантові. А в якому стилі?

Розмова перейшла на загальні теми, вірніше, містер Гілмор говорив, а я слухав. Але мої думки були далекі від нього й від тих речей, про які він так красномовно розводився. Моя самотня прогулянка протягом останніх двох годин відчутно подіяла на мене: мені захотілось якомога швидше поїхати геть із Ліммеріджа. Навіщо подовжувати на якусь там хвилину ці муки прощання? Яка служба чи послуга була тут іще комусь потрібна від мене? Нікому ніякої користі не було більше з мого перебування в Камберленді. Та й хазяїн мій, дозволивши мені їхати, не наклав на мене ніякого обмеження в часі. Чом не покінчити з цим одразу?

І я вирішив, що й пора покінчити. Лишалося ще кілька денних годин до сутінків, тож чом не виїхати мені в Лондон сьогодні, ось зараз? Скориставшись першим-ліпшим приводом, що спав мені на думку, я вибачився перед містером Гілмором, і швидко повернувся в дім.

Ідучи нагору до своєї кімнати, я стрів на сходах міс Голкомб. Вона укмітила з моїх квапливих рухів, із переміни у виразі обличчя, що я щось намислив, і спитала, що сталось.

Я пояснив їй причини, що спонукали мене прискорити мій від'їзд, розповів усе достеменно так, як розповів про це тут.

— Ні, ні, — сказала вона щиро й серйозно. — Поїдьте від нас як друг, ще раз розламайте хліб разом з нами. Лишайтесь та пообідайте. Лишайтесь і допоможіть нам провести наш останній вечір з вами так само приємно, як ми провели з вами перший, наскільки це можливо. Це моє запрошення, запрошення місіс Везі... — Вона повагалась трохи й додала: — А також Лорине запрошення.

Я пообіцяв затриматись. Бачить Бог, я не мав бажання лишати по собі печальну пам'ять хоч би в кому з мешканців Ліммеріджа.

Час до обіднього дзвінка мені найприємніше було перечекати в моїй кімнаті. Там я і пересидів, поки настав час іти вниз.

Протягом усього того дня я не розмовляв з міс Ферлі, навіть не бачився з нею. Перша наша зустріч за день, коли я увійшов до їдальні, була нелегким випробуванням і для неї, і для мене. Вона теж старалася щосили, щоб наш останній вечір був схожий на колишні золоті вечори, яких не вернути. Вона одягла сукню, що подобалася мені найдужче з усього її вбрання, — з темно-синього шовку, просто й вишукано отороченого старовинним мереживом. Вона підійшла до мене привітатися легко й жваво, як колись, і подала мені руку невинно-приязно й щиро, як у щасливіші дні. Її холодні пальці тремтіли в моїй руці, на блідих щоках палали рум'янці, вона силувано усміхалась, але усмішка погасла на її устах, коли я глянув на неї. Все в ній промовляло, яких зусиль їй коштувало здаватися спокійною. Серце моє і так належало їй, та коли б це було можливо, я б від цієї хвилини полюбив її ще дужче, ніж любив досі.

Містер Гілмор дуже нам усім допоміг. Він був у чудовому настрої і вів розмову з неослабним натхненням. Міс Голкомб рішуче йому вторувала, і я робив усе можливе, щоб наслідувати її приклад. Добрі голубі очі, в яких я навчився читати найменшу переміну виразу, благально подивилися на мене, коли ми сідали за стіл. «Допоможіть моїй сестрі, — здавалося, говорив її стривожений погляд, — допоможіть сестрі, й ви допоможете мені».

Ми досить благополучно перебули обід — зовні, принаймні, всі виглядали вдоволеними та спокійними. Коли дами підвелися з-за столу і ми з містером Гілмором зостались самі в їдальні, нова невелика подія зайняла нашу увагу і дала мені змогу помовчати кілька хвилин, відітхнути й заспокоїтись.

Слуга, якого послано навздогін за Анною Катерік та її подругою, повернувся і прийшов доповісти в їдальню.

— Ну, — сказав містер Гілмор, — то що ви розвідали?

— Я з'ясував, сер, що ті дві жінки взяли квитки на тутешній станції до Карлайля, — відповів слуга.

— Коли ви довідалися про це, ви, звісно ж, поїхали до Карлайля?

— Так, сер. Але мушу, на жаль, признатись, що далі їхні сліди загубились так, що я не міг їх знайти.

— Ви питали на станції в Карлайлі?

— Так, сер.

— А по заїздах?

— Так, сер.

— І лишили в поліцейській дільниці заяву, яку я вам дав?

— Лишив, сер.

— Ну що ж, друже, ви зробили все що могли, і я зробив усе що міг. Тут ми й полишимо цю справу, до надходження нових даних... Наші козирі побиті, містере Гартрайт, — сказав мені старий джентльмен, коли слуга пішов. — На сьогодні жінки перехитрували нас. Нам тепер лишається тільки зачекати до понеділка, коли приїде сер Персіваль Глайд. Налити вам іще вина? Добрий портвейн! Смаковите, міцне, старе вино. Хоча в моєму погребі є ще краще.

Ми перейшли до вітальні — кімнати, де проминули найщасливіші в моєму житті вечори і де я був тепер востаннє. Відколи похолодніло й дні покоротшали, вигляд вітальні змінився. Скляні двері, що вели на терасу, були зачинені й завішені товстими портьєрами. Замість м'якої сутіні, при якій ми, бувало, сиділи, нині очі нам сліпило яскраве світло ламп.

Все стало інше, зовні і всередині, все змінилось.

Міс Голкомб і містер Гілмор сіли за картярський стіл, місіс Везі — у своє звичне крісло. Цього вечора вони могли розпоряджатись собою як хотіли; тим болісніше, спостерігаючи їхню розкутість, було мені відчувати свою скутість. Я бачив, як міс Ферлі затрималась біля рояля. Раніше мені було так легко й природно підійти до неї, сісти біля неї. Тепер я стояв розгублено й не знав, що діяти, до кого підійти. Міс Ферлі швидко глянула на мене, взяла ноти з пюпітра й сама підійшла до мене.

— Зіграти мені для вас одну з тих мелодій Моцарта, котрі вам так подобались? — спитала вона, збентежено розгортаючи ноти й не підводячи від них очей.

Перш ніж я встиг подякувати їй, вона поспішила до рояля. Стілець біля інструмента, де я, бувало, сидів, був тепер ніким не зайнятий. Вона взяла кілька акордів, тоді глянула на мене й знов задивилася в ноти.

— Чи не сядете ви на ваше давнє місце? — спитала вона уривчасто й дуже тихо.

— Так, я посиджу тут цього останнього вечора, — відповів я.

Вона не сказала нічого. Зосереджено розглядала ноти, які знала напам'ять, — музику, що її стільки разів грала раніше, не зазираючи в ноти. Я зрозумів, що вона чула мою відповідь, зрозумів, що вона відчуває мою присутність поруч неї, коли побачив, як гасне рум'янець на оберненій до мене її щоці, як блідість заливає її обличчя.

— Мені так жаль, що ви їдете, — майже прошепотіла вона, дедалі пильніше вдивляючись у ноти.

Пальці її літали по клавіатурі з дивною гарячковою енергією, якої досі я не помічав у її грі.

— Я пам'ятатиму ці добрі слова, міс Ферлі, довго-довго після того, як прийде й мине завтрашній день.

Лице її зблідло ще дужче, й вона майже зовсім одвернулася од мене.

— Не говоріть про завтрашній день, — мовила вона тихо. — Нехай музика говорить з нами сьогодні ввечері мовою, щасливішою за нашу.

Губи її затремтіли, легке зітхання злетіло з них, і даремно вона намагалася його притамувати. Її пальці нерішуче ковзнули по клавішах, пролунала фальшива нота; вона хотіла поправитись — і збилась, і спересердя опустила руки на коліна. Міс Голкомб і містер Гілмор вражено підвели голови від карт. Навіть місіс Везі, що дрімала собі в кріслі, прокинулась від раптової тиші й поцікавилася, що сталось.

— Ви граєте у віст, містере Гартрайт? — спитала міс Голкомб, значущо подивившись на мій стілець.

Я зрозумів її натяк, зрозумів: вона має слушність. Я зараз же встав, щоб перейти до картярського столу. Коли я відійшов від рояля, міс Ферлі перегорнула нотну сторінку й знов доторкнулася до клавішів, уже впевненішою рукою.

— Все-таки я зіграю це, — сказала вона майже пристрасно. — Я зіграю цього останнього вечора!

— Прошу вас, місіс Везі, — сказала міс Голкомб, — містерові Гілмору й мені набридло грати в екарте, — побудьте партнером містерові Гартрайту в вісті.

Старий адвокат глузливо посміхнувся. Він вигравав і саме в цей час показав короля. Раптову переміну виду гри він, очевидно, приписав тому, що дама не бажала програвати.

За весь вечір міс Ферлі більше не зронила й слова, не кинула на мене жодного погляду. Вона так і просиділа за роялем, а я — за картярським столом. Вона грала безперервно — грала так, ніби в музиці шукала порятунку від самої себе. Часом пальці її торкалися клавішів із млосною любов'ю, із м'якою, жалібною, завмираючою ніжністю, невимовно прекрасною і печальною для слуху; часом вони зраджували її, а то квапилися по клавіатурі механічно, от ніби гра для них — тягар. І все ж, хоч як мінився вираз, який вони передавали в музиці, ті пальці ні разу не збились, не ослабли й на хвилину, цілковито віддавшись грі. Міс Ферлі підвелася з-за рояля аж тоді, коли ми всі повставали, щоб побажати одне одному на добраніч.

Місіс Везі була найближча до дверей — і перша потисла мені руку.

— Я більше вже не побачу вас, містере Гартрайт, — мовила стара дама. — Щиро шкодую, що ви їдете. Ви були дуже добрі й уважні до мене, а я, як стара жінка, ціную доброту й увагу. Бажаю вам усього найкращого, сер, зичу вам на прощання щастя.

Потім підійшов містер Гілмор.

— Сподіваюсь, ми з вами ще матимемо нагоду запізнатися краще в майбутньому, містере Гартрайт. Вам зрозуміло, що те невеличке діло перебуває в моїх надійних руках? Так, так, авжеж. Господи, яка холоднеча! Не буду затримувати вас у дверях. Щасливої дороги, любий сер, бон вояж, як то кажуть французи.

Підійшла міс Голкомб.

— Завтра вранці, о пів на восьму, — сказала вона й додала пошепки: — Я чула й бачила більше, ніж ви гадаєте. Ваша поведінка сьогодні ввечері зробила мене вашим другом на все життя.

Остання підійшла міс Ферлі.

Я боявся, що мій погляд викаже мене, й намагався не дивитися на неї, коли, думаючи про завтрашній день, узяв її руку в свою.

— Я поїду рано-вранці, — сказав я, — поїду, міс Ферлі, раніше, ніж ви...

— Ні, ні, — швидко перепинила мене вона, — не раніше, ніж я встану. Я зійду вниз снідати разом із Меріан. Я не така невдячна, щоб забути останні три місяці...

Голос зрадив її; рука її легенько потисла мою і зразу ж відпустила. Не встиг я сказати їй добраніч, як вона вже пішла.

Я швидко наближаюсь до кінця моєї оповіді — наближаюсь так само невідворотно, як настав світанок мого останнього ранку в Ліммеріджі.

Рівно о пів на восьму я зійшов униз, але сестри вже сиділи за сніданковим столом, чекаючи на мене. В холоді, у тьмяному світлі, в похмурій ранковій тиші дому ми всі троє сіли до столу й намагалися їсти, силкувалися говорити. Та всі ці зусилля показати спокій і добрий настрій були марні й непотрібні, тож я підвівся, аби покласти цьому край.

Коли я простяг руку й міс Голкомб, що стояла ближче до мене, потисла її, міс Ферлі зненацька відвернулась і квапливо вийшла з кімнати.

— Так ліпше, — сказала міс Голкомб, коли двері зачинились. — Так ліпше для вас і для неї.

З хвилину я не міг говорити. Тяжко було втратити її отак — без прощального слова, без прощального погляду. Я опанував себе й спробував попрощатися з міс Голкомб належними словами, але всі слова, що їх я хотів сказати на прощання, звелися до єдиної фрази.

— Чи заслуговую я на те, щоб ви написали мені? — ось і все, що я спромігся сказати.

— Ви достойно заслужили на все, що я хотіла б для вас зробити, поки ми обоє житимемо на світі. Хоч би чим це все закінчилось, ви будете про це знати.

— І якщо коли-небудь я зможу хоч чимось допомогти вам, хай через багато літ, після того як загладиться пам'ять про моє зухвальство та безумство...

Я не зміг договорити. Голос мій упав, очі наповнилися слізьми.

Вона схопила мої руки, потисла їх міцно, впевнено, по-чоловічому, чорні її очі блиснули, смагляві щоки зашарілись, енергійне обличчя просяяло і зробилось прекрасне, освітившись внутрішнім світлом великодушного співчуття.

— Я покладаюся на вас, і, якщо нам потрібна буде допомога, я покличу вас, як вірного друга — як мого і її друга, як мого і її брата. — Вона замовкла, ступила ближче до мене, смілива, благородна жінка, по-сестринськи доторкнулась вустами до мого чола й назвала мене на ім'я: — Хай благословить вас Бог, Волтере! — сказала вона. — Побудьте тут на самоті й заспокойтесь. А я піду — так буде краще для обох нас. Краще я подивлюся з балкона, як ви будете від'їжджати.

І вона вийшла. Я підійшов до вікна, за яким не було нічого, тільки печальна осіння голизна. Я мав опанувати себе, а тоді вже покинути навіки цю кімнату.

Минула хвилина, не більш, коли двері тихо прочинились, і я почув шерех жіночої сукні. Серце моє шалено закалатало, я обернувся. Від дверей до мене йшла міс Ферлі. Коли наші погляди зустрілись і вона збагнула, що ми самі, вона завагалася на мить. Тоді з мужністю, яку жінки так рідко проявляють у дрібних випробуваннях і так часто — у великих, вона підійшла до мене, дивно бліда й дивно тиха, відвівши одну руку назад, а другою ховаючи щось у бганках своєї сукні.

— Я ходила до вітальні, — сказала вона, — взяти ось це. Хай це нагадує вам про ваше перебування у нас і про друзів, яких ви тут лишаєте. Коли я його намалювала, ви сказали, що я роблю успіхи... і я подумала, що вам...

Вона відвернула обличчя і простягла мені свій малюнок — літня хатина, де ми зустрілися вперше. Малюнок тремтів у її руці й затремтів у моїй, коли я взяв його.

Я боявся виказати свої почуття і тільки відповів:

— Я ніколи не розлучуся з цим малюнком. На все життя він буде моїм найдорожчим скарбом. Я дуже вдячний вам за нього і... дуже вдячний вам, що ви не дали мені поїхати, не попрощавшися з вами.

— О, — сказала вона простодушно, — чи ж могла я не попрощатися з вами після того, як ми пробули разом стільки чудових днів!

— Ті дні вже ніколи не вернуться, міс Ферлі, наші дороги в житті пролягають так далеко одна від одної. Та якщо коли-небудь настане час, коли відданість усього мого серця й душі, і всі мої сили зможуть дати вам бодай хвилинне щастя чи вберегти вас від хвилинної скорботи, згадайте про бідного вчителя малювання. Міс Голкомб обіцяла покликати мене — і ви мені теж обіцяєте?

В її ніжних блакитних очах крізь сльози тьмяно мріла печаль розлуки.

— Я обіцяю, — мовила вона уривчастим голосом. — О, не дивіться на мене так! Я обіцяю від усього серця.

Я насмілився ступити крок до неї і простяг їй руку.

— У вас багато друзів, що люблять вас, міс Ферлі. І всі, хто любить вас, сподіваються, що ви будете щасливі. Чи смію я, прощаючися з вами, сказати, що і я на це сподіваюсь?

Сльози покотилися по її щоках. Однією рукою вона сперлася на стіл і простягла мені другу. Я взяв її, міцно потис, голова моя схилилася до її руки, мої сльози впали на неї, губи притислися до неї, — не з любов'ю, о ні! — в цю останню хвилину не з любов'ю, а з мукою, із самозреченням одчаю.

— Ради Бога, лишіть мене! — ледь чутно прошепотіла вона.

Ці благальні слова одкрили мені тайну її серця. Я не мав права чути їх, не мав права відповісти на них. В ім'я її святої слабості ці слова змушували мене негайно піти геть.

Усе було кінчено. Я випустив її руку із своєї. І нічого не сказав більше. Сльози засліпили мене, сховали її від мене, і я змахнув їх, щоб глянути на неї востаннє. Один погляд: як вона упала в крісло, поклала руки на стіл і знесилено впустила на них свою гарну голівку. Останній прощальний погляд — і двері зачинилися за мною, пучина розлуки розверзлася між нами — образ Лори Ферлі вже тієї хвилини став пам'яттю минулого.

Оповідь продовжує Вінсент Гілмор із Чансері-Лейн, повірник родини Ферлі

I

Я пишу ці рядки на прохання мого друга Волтера Гартрайта. З них має скластися опис деяких подій, що завдали великої шкоди інтересам міс Ферлі й відбулися вже після від'їзду містера Гартрайта з Ліммеріджа.

Немає потреби говорити тут про те, яка моя особиста думка з приводу розголошення цієї незвичайної родинної історії. Важлива її частина буде розкрита в моїй оповіді. Містер Гартрайт узяв на себе відповідальність за це розголошення, і, як буде видно з обставин, описуваних мною, він цілком заслужив право чинити в цьому випадку на свій розсуд. А щоб ця історія постала перед читачами в найправдивішому та найцікавішому вигляді, потрібно, щоб її розповідали, згідно розвитку подій, саме ті особи, що були безпосередніми їх учасниками. Ось чому я з'являюся тут в ролі оповідача.

Коли в Камберленді гостював сер Персіваль Глайд, я приїздив туди й особисто брав участь в одній важливій справі, заради якої він, власне, й прибув у дім містера Ферлі. Тож мій обов'язок полягає в тому, щоб додати нові ланки до ланцюга подій і підхопити самого ланцюга в тому місці, де містер Гартрайт тимчасово випустив його з рук.

Я прибув до Ліммеріджа в п'ятницю другого листопада.

Намірявся я дочекатися тут приїзду сера Персіваля Глайда. Якби внаслідок його візиту було призначено день одруження сера Персіваля з міс Ферлі, я повинен був, діставши необхідні вказівки, повернутися в Лондон і зайнятися складанням шлюбного контракту для молодої леді.

Містер Ферлі не зволив прийняти мене в п'ятницю. Протягом багатьох років він був чи то уявляв себе інвалідом і тому звелів переказати мені, що він не досить здоровий, щоб побачитися зі мною.

Першу з усієї родини я побачив міс Голкомб. Вона зустріла мене біля парадних дверей і познайомила з містером Гартрайтом, що якийсь час уже проживав у Ліммеріджі.

Міс Ферлі я побачив аж за обідом. Я засмутився, завваживши, що виглядає вона не так добре, як раніше. Вона чудова, мила дівчина, уважна й люб'язна до всіх довкола, схожа в цьому на свою матінку, але, як на мене, то вона більше вдалася в батька. Місіс Ферлі мала темні очі й чорні коси, і старша її дочка, міс Голкомб, мені дуже її нагадує. Міс Ферлі грала для нас того вечора на роялі, але мені здалося, що не так добре, як звичайно. Ми зіграли у віст, всього один робер, та це була чистісінька профанація такої благородної гри. Містер Гартрайт при нашому першому знайомстві справив на мене гарне враження, але незабаром я переконався, що й він не вільний від притаманних його віку вад. Теперішні молоді люди не тямлять трьох речей: посидіти за вином, зіграти у віст і зробити дамі комплімент. Містер Гартрайт не був винятком із загального правила. А втім, щодо всього іншого, то навіть тоді, в перший день нашого знайомства, він видався мені скромним і вельми порядним молодим чоловіком.

Так минула п'ятниця. Я не зачіпатиму тут поважніших питань, якими я займався того дня: анонімного листа до міс Ферлі, заходів, яких я вирішив ужити, коли мені розповіли про цю справу, і моєї цілковитої певності, що сер Персіваль Глайд готовий дати всі необхідні пояснення цього прикрого випадку. Все це вичерпно викладено, наскільки я розумію, в попередній оповіді.

В суботу містер Гартрайт поїхав раніше, ніж я зійшов униз до сніданку. Міс Ферлі цілий день не виходила зі своєї кімнати. Міс Голкомб начебто була не в настрої. Дім був уже не той, що за містера й місіс Ферлі. Після сніданку я пішов погуляти, глянути на ті місця, які вперше побачив літ тридцять тому, коли мене запросили в Ліммерідж стати повірником родини. Все виглядало вже не так, як колись.

О другій годині містер Ферлі переказав через слугу, що почуває себе досить добре, щоб мене прийняти. Хто-хто, а він ніскільки не змінився, відколи я його знаю. Як завжди, він говорив тільки про себе — про свої нерви, про свої чудові старовинні монети й про незрівнянні офорти Рембрандта. Ледве я заговорив про справу, заради якої приїхав, він заплющив очі й заявив, що я йому «дошкуляю». Але я все-таки продовжував дошкуляти йому, знов і знов повертаючись до головної теми нашої розмови. Я тільки впевнився, що на майбутній шлюб своєї небоги він дивиться як на вирішене питання: батько, помираючи, благословив дочку, й він, дядько, її благословляє. Це був вигідний шлюб, і містер Ферлі особисто був би тільки радий, коли б усі пов'язані з цим клопоти швидше зосталися позаду. Що ж до шлюбного контракту — я міг порадитися з його небогою, покопатись як завгодно глибоко в моїх знаннях про справи родини Ферлі. Власне, я мав сам підготувати шлюбний контракт, а його роль опікуна звести до мінімуму — сказати в потрібний момент «так». А взагалі він був ладен, не ворухнувши пальцем, самовіддано йти назустріч і мені, і всім іншим «із безконечною насолодою». А тим часом хіба я не бачу, що переді мною немічний страдник, навіки прикутий до своєї хвороби й своєї кімнати? Невже схоже на те, що він просить, щоб йому докучали? Ні. То навіщо ж йому докучати?

Коли б я не був досить добре обізнаний із справами родини, я б, може, подивувався такій цілковитій байдужості містера Ферлі до своїх обов'язків опікуна. Але я чудово пам'ятав, що містер Ферлі неодружений і лише пожиттєво зацікавлений у маєтку й прибутках з нього. Зважаючи на все це, мене ані здивували, ані засмутили наслідки цієї нашої зустрічі. Містер Ферлі просто виправдав мої сподівання, та й годі.

Неділя минула нецікаво. Мені надійшов лист від повірника сера Персіваля Глайда: колега підтверджував одержання пересланої йому копії анонімного листа й мого опису всіх супровідних обставин. Міс Ферлі вийшла до нас пополудні бліда й печальна, якась сама на себе не схожа. Я трохи поговорив з нею і спробував делікатно перевести розмову на сера Персіваля. Вона промовчала. Охоче підтримуючи розмову на інші теми, вона ухилилась від цієї. Я подумав, чи не шкодує вона про свої заручини, як це часто буває з молодими леді, коли вже пізно шкодувати.

Сер Персіваль Глайд прибув у понеділок.

Мені він здався вельми привабливим і зовнішністю, і манерами. Виглядав він трохи старішим, ніж я сподівався; рано полисіла спереду голова й ледь стомлене, змарніле обличчя старили його. Але він був жвавий та бадьорий, як молодик. Любо дивитися було, як він зустрівся з міс Голкомб, — щиро, невимушено. Коли йому відрекомендували мене, він прийняв мене так просто й люб'язно, немовби ми були давні друзі. Міс Ферлі не була з нами, коли його зустрічали. Вона увійшла до кімнати хвилин через десять опісля. Сер Персіваль підвівся і привітав її з надзвичайною вишуканістю. Очевидно, його стурбував нездоровий вигляд молодої леді, бо поводився з нею так ніжно та шанобливо, з такою скромністю, делікатністю і в тоні, і в голосі, і в манерах, що це робило честь як його вихованості, так і розуму. Тож я ніяк не міг збагнути, чому міс Ферлі в його присутності й далі була стримана та ніякова і скористалася першою нагодою, щоб піти з кімнати. Сер Персіваль начебто й не завважив ні її стриманості при зустрічі з ним, ні її раптової втечі від нашого товариства. Поки вона була з нами, він не нав'язував їй своєї уваги, а коли вона пішла, не збентежив міс Голкомб жодним натяком на дивну поведінку її сестри. За весь час, який мені довелося пробути разом із ним у Ліммеріджі, такт і вихованість ні разу не зрадили його.

Щойно міс Ферлі вийшла з кімнати, він сам заговорив про анонімного листа, позбавивши нас цієї прикрої необхідності. Він заїхав у Лондон по дорозі з Гемпшіру, побачився із своїм повірником, прочитав документи, які я надіслав, і поспішив до Камберленду, бажаючи якомога швидше дати нам найповніші та найзадовільніші пояснення. Почувши, як він висловлюється про цю справу, я запропонував йому прочитати оригінал листа, якого я зберіг для нього. Він подякував мені й відмовився глянути на листа, запевнивши мене, що йому було досить бачити копію і що він бажає, щоб оригінал зостався в наших руках.

Не зволікаючи, він зробив нам заяву — просту й логічну, саме таку, якої я сподівався від нього.

Місіс Катерік, повідомив він, у минулому зробила чимало послуг членам його родини та йому самому, й тому він вважав себе певним чином у боргу в неї. Вона була подвійно нещаслива, бо мала чоловіка, що покинув її, і дитину, чиї розумові здібності були в розладнаному стані з самого малечку. Хоча після весілля місіс Катерік переїхала в ту частину Гемпшіру, що знаходиться далеко від маєтку сера Персіваля, він не хотів губити її з виду. Його дружнє ставлення до тієї нещасної жінки, що колись була така віддана його родині, тільки зміцніло, коли він довідався, з яким терпінням і мужністю вона зносить усі лиха, що випали на її долю. З часом ознаки розумового розладу в її нещасної дочки стали такі явні, що необхідно було віддати її під належний медичний нагляд. Місіс Катерік сама визнала це необхідним, але водночас через упередження, притаманні шанованим людям, вона нізащо не хотіла, щоб її дочка попала, мов жебрачка, до громадської лікарні. Сер Персіваль із повагою поставився до цього її упередження, адже він взагалі поважає всякий чесний прояв незалежності в людях усіх класів суспільства, і вирішив на знак вдячності за відданість місіс Катерік його родині взяти на себе витрати на утримання її дочки в солідній приватній лікарні. На превеликий жаль її матері і його самого, бідолашка якимось чином довідалась, що він брав участь у її відданні в лікарню, і пройнялася до нього неприязню, яка переросла в люту ненависть. Одним із проявів ненависті й підозріливості, що набували у неї різних форм ще в притулку, став той анонімний лист, якого вона написала після втечі з лікарні. Якщо міс Голкомб і містер Гілмор, що пам'ятають зміст того документа, вважають його пояснення непереконливими чи недостатніми або ж захочуть знати якісь додаткові подробиці про ту лікарню (адресу він згадав, так само як і прізвища двох лікарів, на підставі чиїх висновків пацієнтку було прийнято в будинок для божевільних), він готовий відповісти на будь-яке запитання чи висвітлити будь-яку неясність. Він виконав свій обов'язок щодо нещасної молодої жінки, давши вказівку своєму повірникові знайти її, не шкодуючи витрат на пошуки, й знов віддати під медичний нагляд. І нині він мав єдине бажання: так само відкрито й чесно виконати свій обов'язок щодо міс Ферлі та її родини.

Я був перший, хто відповів йому. Моя лінія була мені цілком ясна. В тому й полягає краса юриспруденції, що вона може піддати сумніву будь-яку заяву будь-якої людини, хоч би за яких обставин і хоч би в якій формі вона була зроблена. Коли б мені офіційно запропонували порушити справу проти сера Персіваля Глайда на підставі його власної заяви, я зробив би це без будь-яких сумнівів. Але обов'язок мій полягав не в цьому — за даних обставин я мав бути строго безстороннім. Я повинен був зважити щойно вислухане нами пояснення, враховуючи високе суспільне становище та бездоганну репутацію джентльмена, який дав нам це пояснення. Я повинен був чесно вирішити, чи обставини, як їх висвітлив сер Персіваль, за нього, чи проти нього. Особисто я був глибоко переконаний, що вони неспростовно за нього, і відповідно до цього переконання заявив, що, на мою думку, його пояснення цілком задовільне й не викликає заперечень.

Міс Голкомб, пильно подивившись на мене, сказала від себе кілька слів у тому ж дусі, але якось невпевнено, що здалося мені не зовсім доречним і виправданим. Я не можу з певністю сказати, завважив це сер Персіваль чи ні. Гадаю, що завважив, бо він знов вернувся до теми нашої розмови, хоча з повним правом міг уже облишити її.

— Коли б я викладав усі ці факти лише перед містером Гілмором, — сказав він, — я вважав би за недоречне й згадувати надалі про цей прикрий випадок. Від містера Гілмора, як від джентльмена, я можу сподіватись, що він повірить мені на слово, тож, коли він віддав мені належне, на цьому б і закінчити всяке обговорення цієї теми. Але я не можу повестися так само з дамою і вважаю своїм обов'язком зробити для неї те, чого не зробив би для жодного чоловіка: дати їй докази, що підтвердять істинність моїх слів. Вам не випадає просити в мене таких доказів, міс Голкомб, тож мій обов'язок щодо вас і особливо щодо міс Ферлі — самому дати їх. Дуже прошу вас негайно написати місіс Катерік, матері тієї нещасної жінки, й попросити її підтвердити пояснення, яке я вам щойно дав.

Я побачив, що міс Голкомб перемінилась на обличчі, начебто зніяковіла. Пропозиція сера Персіваля, хоч як люб'язно він її висловив, здалася їй, напевне, як і мені, вельми тонким натяком, що він відчув вагання в її словах кілька хвилин тому.

— Сподіваюсь, сер Персіваль, ви не настільки несправедливі до мене, щоб запідозрити мене в недовірі до вас? — швидко мовила вона.

— Звісно, ні, міс Голкомб. Я запропонував вам це зробити лише на знак моєї поваги до вас. Чи пробачите ви мені таку впертість, коли я все ж наполягатиму на своєму?

Сказавши це, він підійшов до письмового стола, приставив до нього стільця й висунув шухляду з письмовим приладдям.

— Прошу вас, зробіть мені таку ласку, — сказав він, — напишіть коротеньку записку. Це забере у вас лише кілька хвилин. Поставте місіс Катерік тільки два запитання. Перше: чи її дочку віддано до будинку для божевільних з її відома і згоди? І друге: чи заслуговувала її вдячності моя участь у цій справі? У містера Гілмора не лишилось сумнівів щодо цього прикрого питання, у вас — теж, але благаю вас, заспокойте мої власні сумніви й напишіть цидулку!

— Ви змушуєте мене поступитись вашому проханню, сер Персіваль, хоч я воліла б відмовити вам. — Із цими словами міс Голкомб підвелася із свого місця й підійшла до письмового стола.

Сер Персіваль із словами подяки подав їй перо і відійшов до каміна. На килимку перед каміном лежала маленька левретка міс Ферлі. Він простяг до собачки руку й добродушно поманив її.

— Іди сюди, Ніно, — сказав він. — Адже ми з тобою пам'ятаємо одне одного, чи не так?

Собачка, боягузлива і вередлива, якими бувають ці пещені улюбленці, зиркнула на нього, відсахнулась від простягненої руки, заскавучала, затрусилась і сховалась під диваном. Хто б міг подумати, що така дрібничка, як прийом, показаний йому собачкою, може вивести його з рівноваги, одначе я спостеріг, що сер Персіваль зараз же швидко відійшов до вікна. Може, іноді він буває дратівливий. Що ж, я можу йому поспівчувати. Я теж буваю іноді дратівливий.

Міс Голкомб недовго писала записку. Дописавши, вона підвелась і подала списаний аркуш серові Персівалю. Він уклонився, взяв записку, тут-таки, не читаючи, склав її, запечатав, надписав адресу й мовчки повернув їй. Це було зроблено з великою чемністю й гідністю — нічого подібного я в житті не бачив!

— Ви наполягаєте, щоб я відіслала листа, сер Персіваль? — спитала міс Голкомб.

— Благаю вас це зробити, — відказав він. — А тепер, коли записку написано й запечатано, дозвольте поставити одне чи два останні запитання стосовно тієї нещасної жінки, про яку мова. Я прочитав повідомлення, що його містер Гілмор люб'язно послав моєму повірникові; там описано обставини, за яких була з'ясована особа автора анонімного листа. Але є подробиці, не згадані в тій заяві. Чи бачилась Анна Катерік із міс Ферлі?

— Звісно, ні, — відказала міс Голкомб.

— Аз вами?

— Ні.

— Отже, вона не бачила нікого з домашніх, крім такого собі містера Гартрайта, що випадково здибав її на тутешньому цвинтарі?

— Більш нікого.

— Містер Гартрайт перебував у Ліммеріджі, здається, як учитель малювання? Він член одного з художніх товариств?

— Гадаю, що так, — відповіла міс Голкомб.

Він помовчав хвилину, ніби обдумуючи у відповідь, а тоді додав:

— Ви дізналися, де жила Анна Катерік, коли була в цьому краї?

— Так. На фермі, яка називається Тоддів Кут.

— Знайти її — наш спільний обов'язок щодо бідолашної, — вів далі сер Персіваль. — Може, вона зронила на фермі якесь слово, що допоможе нам у розшуках. При нагоді я прогуляюсь туди й розпитаю Тоддів. А тим часом, оскільки мені самому нелегко було б говорити на цю болісну тему з міс Ферлі, чи смію я просити вас, міс Голкомб, щоб ви ласкаво передали міс Ферлі мої пояснення, звісно, коли дістанете відповідь від місіс Катерік?

Міс Голкомб пообіцяла виконати його прохання. Він подякував їй, мило вклонився і залишив нас, щоб відпочити у своїх покоях. Коли він відчинив двері, лиха собачка виткнула свій гострий писок з-під дивана й загавкала на нього.

— Ми добре потрудилися зранку, міс Голкомб, — сказав я, коли ми з нею лишились наодинці. — Добре, що клопітний день кінчився добре.

— Авжеж, — підтакнула вона, — безперечно. Я рада, що ваші побоювання розвіялись.

— Мої! А ваші, після того як ви написали оцього листа, що тримаєте в руках, хіба не розвіялись?

— О так, хіба може бути інакше? Я знаю, це неможливо, але мені так хотілося б, — провадила вона далі, розмовляючи більше сама з собою, ніж зі мною, — щоб Волтер Гартрайт був іще тут, щоб побув при цьому поясненні й почув, як мені пропонували написати цю записку...

Її останні слова мене трохи здивували й, може, навіть зачепили.

— Що правда, то правда, — сказав я, — надзвичайно цікаво склалися події навколо анонімного листа, які втягли містера Гартрайта, і я охоче визнаю, що в цілому він поводився вельми обачно й розумно. Але не можу збагнути, яким чином його присутність могла б змінити те враження, яке справили на нас із вами слова сера Персіваля?

— Просто мені уявилось... — відказала вона неуважливо. — Нема про що сперечатися, містере Гілмор. Вам краще знати. Ви маєте такий досвід, що кращого проводиря годі й бажати.

Мені не зовсім сподобалось, що вона так демонстративно перекладає всю відповідальність на мої плечі. Я не здивувався б, коли б так чинив містер Ферлі, але я ніяк не міг сподіватись, щоб розумна й рішуча міс Голкомб стала ухилятися від того, щоб висловити свою власну думку.

— Коли вас непокоять іще якісь сумніви, чом ви негайно не викладете їх мені? — спитав я. — Скажіть прямо: чи маєте ви причини не вірити серові Персівалю Глайду?

— Ніякісіньких причин.

— Чи в його поясненні щось вам здалося невірогідним чи суперечливим?

— Що я можу сказати після того, як він дав мені такий доказ правдивості своїх слів? Хіба в нього може бути кращий свідок, ніж мати цієї жінки, містере Гілмор?

— Звісно, кращого свідка й бути не може. Якщо відповідь на вашого листа буде задовільна, особисто я не розумію, яких іще пояснень могла б вимагати від сера Персіваля будь-яка людина, що зичить йому добра.

— В такому випадку відішлемо листа, — сказала вона, встаючи, щоб вийти з кімнати. — Не будемо більше говорити про це, поки не прийде відповідь. Не звертайте уваги на мої вагання. Я можу їх пояснити хіба тим, що надто тривожилась за Лору останнім часом, а тривога, містере Гілмор, може вивести з рівноваги і найдужчого з нас.

І вона швидко вийшла з кімнати. Її завжди такий впевнений голос затремтів на останніх словах. Чула, пристрасна, палка натура — жінка, яких мало стрічаєш у наш ниций, поверховий вік. Я знав її змалечку, вона росла у мене на очах, я бачив, як вона поводилася під час різних родинних потрясінь, і моє тривале знайомство з нею змусило мене зважити на її нинішню невпевненість, на що я, звісно, не звернув би уваги, коли б на її місці була інша жінка. Я не бачив ніяких підстав для сумнівів чи вагань, але стривожився і трохи засумнівався. Замолоду я гарячкував і сердився, коли мене дратував мій власний незбагненний настрій, але на старість я порозумнішав і позбувався таких настроїв по-філософськи — от і цього разу я пішов розвіятись на прогулянці.

II

Всі ми знов зустрілися за обідом.

Сер Персіваль був у такому нестримно веселому настрої, аж мені не вірилося, що це той самий чоловік, чий спокійний такт, вихованість і врівноважений розум справили на мене таке сильне враження при ранковому побаченні. Його колишні манери проглядали, як мені здалося, тільки в його відношенні до міс Ферлі. Один її погляд, одне слово — й він уривав свій найгучніший сміх, найдотепніший потік свого красномовства; вся його увага вмить була прикута до неї і тільки до неї. Хоч він ні разу не спробував відкрито втягти її до розмови, але не пропускав найменшої нагоди, яку вона йому давала, щоб зробити це ніби випадково, сказати їй потрібні слова в сприятливий момент, а не так, як чинив би чоловік із менш витонченим тактом, кажучи дамі слова в ту мить, коли вони спадуть йому на думку. Мене трохи дивувало, що, хоч міс Ферлі, очевидно, помічала його увагу до неї, та увага її не зворушувала. Час від часу вона трохи ніяковіла, коли він дивився на неї чи говорив до неї, але не показувала ніякої теплоти до нього, ні в погляді, ні в словах. Знатність, багатство, чудове виховання, хороша врода, глибока шана джентльмена й відданість закоханого, — все це було смиренно покладене їй до ніг, і, здавалося, зовсім марно.

Наступного дня, у вівторок, сер Персіваль, узявши собі за проводиря одного із слуг, пішов уранці на Тоддів Кут. Його розпитування, як я згодом довідався, нічого не дали. Повернувшись, він мав бесіду з містером Ферлі, а пополудні їздив кататися верхи з міс Голкомб. От і все, що сталося того дня. Вечір минув як звичайно. Ніякої переміни ні в сері Персівалі, ні в міс Ферлі.

У середу вранці сталась така подія — пошта принесла нам відповідь місіс Катерік. Я зняв копію з цього документа, і наводжу її тут. Ось що там було написано:

«Шановна пані!

Сповіщаю Вас, що я одержала листа, в якому Ви запитуєте, чи була моя дочка Анна віддана під медичний нагляд з мого відома і згоди й чи була участь сера Персіваля Глайда в цій справі така, щоб заслужити мою вдячність цьому джентльменові. Прошу Вас прийняти мою ствердну відповідь на обидва ці запитання. Лишаюсь Вашою покірною слугою

Джейн Анна Катерік».

Сухо, коротко і ясно. По формі — надто діловий лист як для жінки, а по суті — повне підтвердження слів сера Персіваля, кращого й бажати годі. Така була моя думка і, з деякими застереженнями, думка міс Голкомб. Сер Персіваль, коли йому показали того листа, нібито й не здивувався його сухості й стислості. Він сказав, що місіс Катерік небагатослівна жінка, пряма, з ясним розумом, але позбавлена всякої фантазії, тож листи вона пише так само коротко і ясно, як і говорить.

Тепер, коли ми дістали відповідь від матері Анни Катерік, належало ознайомити міс Ферлі з поясненням сера Персіваля. Міс Голкомб узяла цей обов'язок на себе і вже була вийшла з кімнати, щоб іти до сестри, але зненацька повернулась і сіла поруч мене. Я сидів у кріслі й читав газету. За хвилину до того сер Персіваль вийшов оглянути стайні, і в кімнаті, крім нас двох, нікого не було.

— Чи й справді ми зробили все, що могли? — сказала вона, крутячи в руках листа місіс Катерік.

— Ми зробили все й навіть більше, ніж було треба, якщо ми друзі сера Персіваля, що знають його і вірять йому, — відповів я, трохи сприкрений тим, що її побоювання знов вернулись. — Та якщо ми його вороги й підозрюємо його...

— Ні, ні, про таку думку не може бути й мови! — заперечила вона. — Ми друзі сера Персіваля, і, якщо благородство і стриманість заслуговують на повагу, нам би годилося просто захоплюватись сером Персівалем. Ви знаєте, що вчора він бачився з містером Ферлі, а потім їздив кататися верхи зі мною?

— Так, я бачив, як ви виїжджали разом.

— Нашу прогулянку ми почали з розмови про Анну Катерік та про незвичайну зустріч із нею містера Гартрайта. Але незабаром ми облишили цю тему, і сер Персіваль заговорив про свої заручини з Лорою, показавши себе при цьому зовсім безкорисливим. Він сказав, що помітив її поганий настрій і саме цим ладен пояснити переміну в її ставленні до нього, якщо йому не скажуть іншої причини. Але якщо є на те інші, поважніші причини, він благає, щоб ні я, ні містер Ферлі ні до чого її не змушували. В такому випадку він тільки просить востаннє нагадати їй, за яких обставин відбулись їхні заручини та як він ставився до неї протягом усього цього часу. Якщо, поміркувавши належно над цими двома обставинами, вона серйозно побажає, щоб він перестав плекати надію стати її чоловіком, якщо вона сама, своїми устами, скаже йому це чітко і ясно, він пожертвує собою, надавши їй повну волю взяти назад свою обіцянку.

— Жоден чоловік не зміг би сказати більше, міс Голкомб. Я з досвіду знаю, що небагато чоловіків учинили б так на його місці.

Після цих моїх слів вона помовчала, дивлячись на мене з дивним виразом — сумішшю збентеження і скорботи.

— Я нікого не звинувачую і нічого не підозрюю! — зненацька виголосила вона. — Але я не можу й не візьму на себе відповідальності умовляти Лору погодитися на цей шлюб.

— Саме про це й просив вас сер Персіваль Глайд, заперечив я вражено. — Він молив вас ні до чого її не змушувати.

— І водночас він зобов'язує мене зробити це, якщо я перекажу їй його слова.

— Яким таким чином?

— Ви ж самі знаєте Лорину вдачу, містере Гілмор. Коли я скажу їй, щоб вона згадала, за яких обставин відбулись її заручини, тим самим я звернуся до двох найсильніших її почуттів: до її любові до батька і до її несхитної правдивості. Ви знаєте, що ніколи в житті вона не порушила жодної обіцянки; знаєте, що вона вважає себе зарученою, відколи почалась батькова фатальна хвороба. Помираючи, батько Лори був щасливий надією на її одруження із сером Персівалем Глайдом.

Признаюсь, мене трохи вразив такий її погляд на речі.

— Чи не хочете ви сказати, що, коли сер Персіваль розмовляв із вами вчора, він розраховував саме на такі наслідки, на які ви натякаєте?

Її відкрите, безстрашне обличчя відповіло мені швидше за її слова.

— Невже ви гадаєте, що я зосталася б хоч на хвилину в присутності чоловіка, якого запідозрила б у такій ницості? — гнівно спитала вона.

Мені сподобалось, як вона виплеснула на мене цей щирий спалах обурення. Наш фах так часто має справу із злобою і так рідко — з обуренням!

— У такому разі, — сказав я, — даруйте, якщо я скажу вам нашою юридичною мовою: ви переступаєте межі дозволеного. Хоч би до чого це привело, а сер Персіваль має право сподіватись, що ваша сестра всебічно й розважливо поміркує над своїм зобов'язанням, перш ніж порушити його. Якщо її упередив проти нього той злощасний лист, негайно підіть і скажіть їй, що сер Персіваль цілком виправдався в моїх і ваших очах. Які ще в неї можуть бути заперечення проти шлюбу з ним? Чим може вона пояснити своє змінене ставлення до джентльмена, якого фактично назвала своїм чоловіком більш ніж два роки тому?

— З погляду закону і здорового глузду, містере Гілмор, нічим, напевне. Якщо вона досі вагається і я вагаюсь досі, то ви можете пояснити нашу дивну поведінку примхою, а ми вже якось знесемо таке звинувачення.

Сказавши це, вона підвелась і вийшла. Якщо розумна жінка ухиляється від прямої відповіді на поставлене їй пряме запитання, в дев'яносто дев'яти випадках із ста це означає, що вона щось приховує. Я знов зачитався газетою, так і не позбувшись серйозної підозри, що міс Голкомб і міс Ферлі мають якийсь секрет, який вони приховують від сера Персіваля й від мене. Це було негарно щодо мене й особливо — щодо сера Персіваля.

Пізніше, того самого дня, мої здогади, чи, краще сказати, моя впевненість, підтвердилися поведінкою міс Голкомб, коли ми знов зустрілися з нею. Підозріло коротко й стримано вона повідомила мене про свою розмову з міс Ферлі. Виходило, що міс Ферлі цілком спокійно сприйняла правильне пояснення історії з листом, та коли міс Голкомб заговорила про те, що сер Персіваль приїхав у Ліммерідж, аби просити її призначити день весілля, вона попросила більше не згадувати про це й дати їй час подумати. Якби сер Персіваль згодився дати їй нині спокій, вона обіцяла, що дасть йому свою остаточну відповідь до кінця року. Вона благала про цю відстрочку з таким запалом і хвилюванням, що міс Голкомб пообіцяла зробити все від неї залежне, щоб допомогти їй цього добитися. Цим, на наполегливе прохання міс Ферлі, й закінчилось подальше обговорення питання про весілля.

Ця тимчасова відстрочка, може, й непогано влаштовувала молоду леді, але авторові цих рядків вона трохи плутала справи. Вранці я дістав листа від свого компаньйона, який зобов'язував мене повернутися до міста наступного дня. Навряд чи до кінця року я зміг би ще раз побувати в Ліммеріджі. В такому разі, коли б міс Ферлі остаточно зважилась на заміжжя, нам із нею просто неможливо було б зустрічатись і радитись про умови шлюбного контракту, довелося б листовно обговорювати питання, які мають обговорюватися тільки усно при особистій зустрічі. Я нічого не сказав про ці труднощі, поки не порадяться з сером Персівалем із приводу бажаної для міс Ферлі відстрочки. А він був надто люб'язним джентльменом, щоб не піти назустріч побажанням міс Ферлі. Коли міс Голкомб повідомила мене про це, я сказав їй, що мені вкрай необхідно поговорити з її сестрою до мого від'їзду з Ліммеріджа. Домовилися, що я побачу міс Ферлі наступного ранку в її вітальні. Вона не зійшла вниз обідати, не прийшла до нас увечері у вітальню. Привід — нездоров'я. Мені здалося, що серові Персівалю це не дуже сподобалось.

Наступного ранку, зразу ж після снідання, я пішов нагору до вітальні міс Ферлі. Бідолашна дівчина була така бліда й сумна, та й зустріла мене так ласкаво й привітно, що я не зміг вичитати їй за примхи та нерішучість, хоч і склав подумки нотацію, поки йшов до неї. Я відвів її до крісла, з якого вона підвелась, а сам усівся навпроти. Її вередлива левретка була в кімнаті, і я гадав, що ось вона загавкає і кинеться на мене. Та, як не дивно, примхлива тваринка не виправдала моїх побоювань: щойно я сів у крісло, стрибнула мені на коліна й ткнула свій гостренький писок мені в руку.

— Коли ви були малим дитям, моя люба, ви часто сиділи у мене на колінах, — сказав я, — а тепер ваша собачка надумала, мабуть, наслідувати спустілий після вас трон... Цей чудовий малюнок — ваш? — Я показав на альбом, що лежав біля неї на столі, — його вона, певне, розглядала, коли я зайшов до кімнати.

На відкритій сторінці був зображений аквареллю якийсь пейзаж — дуже гарна робота. Малюнок і підказав мені, про що запитати. Дріб'язкове запитання. Не міг же я отак зразу повести мову про справи!

— Ні, — відказала вона, трохи збентежено відводячи погляд від малюнка. — Це не я малювала.

Я пам'ятав, що в неї ще змалку була звичка постійно щось крутити в руках, щось перебирати пальцями, коли хтось із нею розмовляв. Цього разу її рука потяглась до альбома й почала неуважливо перебирати краї аркушів. Печаль ще виразніше проступила на її обличчі. Вона не дивилася ні на альбом, ні на мене. Очі її ніяково блукали по кімнаті; очевидно, вона здогадувалась, про що я прийшов говорити з нею. Побачивши це, я вирішив приступити до справи без зволікання.

— Я хочу попрощатися з вами, моя люба. Це одна з причин, що привели мене до вас, — почав я. — Я мушу сьогодні ж повернутися до Лондона, але, перш ніж поїхати, я хочу поговорити з вами про ваші справи.

— Мені так шкода, що ви їдете, містере Гілмор, — мовила вона, ласкаво дивлячись на мене. — Коли ви тут, у пам'яті моїй оживають щасливі колишні дні.

— Сподіваюсь, що ще приїду й знов нагадаю вам про чудове минуле, — продовжував я. — Але з огляду на те, що є деяка непевність стосовно вашого майбутнього, мені доводиться скористатись нашим сьогоднішнім побаченням і поговорити з вами про справи. Я ваш давній друг і повірник і мушу нагадати вам, сподіваючись не завдати цим прикрості, про можливість вашого шлюбу з сером Персівалем Глайдом.

Вона відсмикнула руку від альбома, ніби раптом він став гарячий і обпік їй пальці. Вона стисла руки на колінах, опустила очі долу, й на обличчі її відбилось пригнічення, майже біль.

— Невже конче необхідно говорити про моє заміжжя? — тихо спитала вона.

— Необхідно торкнутися цього питання, щоб не розтягувати його надовго, — відповів я. — Давайте просто домовимося, що ви можете вийти заміж, а можете й не вийти заміж. У першому випадку я повинен заздалегідь підготувати ваш шлюбний контракт, і я не можу цього зробити, не порадившися з вами хоча б із чемності. Може, це у мене єдина нагода почути з ваших вуст, чого б ви хотіли. Тож дозвольте, припустивши, що ви виходите заміж, дозвольте мені викласти в кількох словах теперішній стан ваших справ та якими вони можуть стати в майбутньому

Я пояснив їй призначення шлюбного контракту й потім з абсолютною точністю розповів, які її перспективи: по перше, коли вона сягне повноліття, і, по-друге, після смерті її дядечка, — наголошуючи на різниці між маєтком, яким вона володітиме пожиттєво, і капіталом, яким вона зможе розпоряджатись самостійно. Вона уважно слухала — з тим самим пригніченим виразом, так само нервово стискаючи руки на колінах.

— А тепер, — закінчив я, — скажіть мені, що саме ви б хотіли обумовити в шлюбному контракті, — на той випадок, якщо він знадобиться. Звісно, якщо буде на те схвалення вашого опікуна, оскільки ви ще неповнолітня

Вона неспокійно ворухнулася в кріслі, а тоді раптом дуже серйозно глянула мені в обличчя.

— Якщо це станеться, — мовила вона слабким голо сом, — якщо я...

— Якщо ви вийдете заміж, — прийшов я їй на допомогу

— Зробіть так, щоб він не розлучив нас із Меріан! ви гукнула вона з раптовою пристрастю. — О містере Гілмор, нехай в контракті буде умова, що Меріан лишається жити зі мною!

За інших обставин мене б, може, розсмішило таке суто жіноче тлумачення цього ділового питання, після мого докладного пояснення, але її вигляд, тон, яким вона це сказала, мене дуже стурбували. Ці кілька її слів засвідчили, як відчайдушно вона чіплялася за минуле, — погана призвістка для майбутнього.

— Ви можете легко приватним чином домовитися, щоб міс Голкомб жила з вами, — сказав я. — Ви, здається, не зрозуміли мого запитання. Воно стосується до вашого капіталу, до того, як ви хочете розпорядитися вашими грошима. Припустімо, коли ви сягнете повноліття, ви захочете скласти заповіт. Кому б ви хотіли заповісти ваші гроші?

— Меріан була мені і сестрою, і матір'ю, — сказала добра, любляча дівчина, і її чудові блакитні очі засяяли при цих словах. — Чи можу я залишити їх Меріан, містере Гілмор?

— Авжеж, моє серденько, — відповів я. — Але згадайте, яка це велика сума. Ви хотіли б віддати усе міс Голкомб?

Вона завагалась, почервоніла, потім зблідла, і рука її знов потяглася до альбома.

— Не все, — мовила вона, — є ще хтось, окрім Меріан...— Вона замовкла, знов ще дужче зашарілася, і пальці її почали щось легко вистукувати на берегах альбома — чи не якусь улюблену мелодію.

— Ви маєте на увазі ще якогось родича, окрім міс Голкомб? — підказав я, бачачи, що їй нелегко висловитись до кінця.

Краска залила вже їй не лише щоки, а й чоло, і шию, пальці судомно стисли альбом.

— Є ще хтось, — сказала вона, не звернувши уваги на мої останні слова, хоч, напевне, чула їх, — є ще хтось, кому приємно було б одержати що-небудь на згадку, якщо... якщо я зможу щось дати. Не біда, якщо я помру перша...

Вона знов замовкла. Рум'янці як запалали раптово, так само раптово й погасли на її обличчі. Рука, що стискала альбом, ослабла, затремтіла й відсунула його. Вона мовчки подивилася на мене, тоді одвернулась і впустила на підлогу хустинку. Потім зненацька затулила обличчя руками.

Сумно! Пам'ятаючи її такою радісною, веселою дитиною, що сміялася цілими днями, як сумно було мені бачити її тепер, у розквіті юності й краси, такою розбитою і нещасною!

Опечалений до глибини душі, я забув про літа, що збігли, про те, що вона вже не мала дитина. Я присунув ближче своє крісло, підняв її хустинку й лагідно відвів її руки від обличчя.

— Не плачте, серденько, — сказав я, утираючи сльози, що стояли в її очах, от ніби вона була та маленька Лора Ферлі, яку я знав десять довгих років тому.

Якось інакше навряд чи я заспокоїв би її — цей спосіб виявився найкращий. Вона поклала голівку мені на плече й ледь усміхнулася крізь сльози.

— Пробачте, я не стрималася, — сказала вона просто. — Останнім часом мені щось нездоровиться, я ослабла, нервую, часто плачу без причини, коли буваю сама. Мені вже краще, і я зможу відповідати вам як слід, містере Гілмор, справді зможу.

— Ні, ні, моя люба, — заперечив я, — будемо вважати, що на сьогодні ми закінчили нашу розмову. Ви сказали досить, щоб я міг якомога краще подбати про ваші інтереси, а про подробиці поговоримо колись при іншій нагоді. Досить уже про справи — побалакаймо про щось інше.

І я перевів розмову на інші теми. Хвилин за десять вона повеселіла, і я підвівся, щоб іти.

— Приїжджайте знову, — сказала вона дуже серйозно. — Я постараюсь бути достойнішою вашого доброго ставлення до мене й до моїх інтересів, якщо тільки ви приїдете ще раз.

Знов вона чіплялась за минуле в моїй особі і в особі міс Голкомб! Так боляче й тривожно було бачити, що вона ще на початку свого життєвого шляху вже озирається назад, як я — наприкінці мого.

— Якщо я приїду знов, то, сподіваюсь, застану вас у кращому настрої, — сказав я, — веселішою і щасливішою. Хай Бог благословить вас, серденько!

На відповідь вона підставила мені щічку для поцілунку. Навіть у адвокатів є серце, і моє трохи щеміло, коли я попрощався з нею.

Наша зустріч тривала не більше півгодини, й за цей час вона хоч би словом прохопилася про свою таємницю: чим викликаний весь її очевидний відчай і жах перед заміжжям? І все ж, не знаю, чому і як, вона зуміла схилити мене на свій бік у питанні про її одруження. Я входив до її вітальні, вважаючи, що сер Персіваль має підстави нарікати на її нелюб'язне ставлення до нього. А вийшов звідтіля, бажаючи в глибині душі, щоб вона піймала його на слові і взяла назад свою обіцянку. Звісно, людині в моєму віці й з моїм досвідом не годилося б бути таким непослідовним. Я не хочу виправдовуватись, я можу тільки чесно признатися: отак воно й було.

Наближалась година мого від'їзду. Я послав сказати містерові Ферлі, що зайду попрощатися з ним, якщо буде на те його ласка, але зарані перепрошую, що мушу поспішати. Він відповів запискою — олівцем на клаптику паперу: «Щирий привіт і найкращі побажання, Гілморе. Всякий поспіх невимовно згубний для мене. Дбайте про своє здоров'я. До побачення».

Перш ніж рушити в дорогу, ми з міс Голкомб перемовилися наодинці.

— Ви сказали Лорі все, що хотіли? — спитала вона.

— Так, — відповів я. — Вона дуже слабка й нервова. Я радий, що ви біля неї, що про неї дбаєте.

Проникливі очі міс Голкомб уважно вивчали моє обличчя.

— Ви починаєте міняти свою думку про Лорину поведінку, — мовила вона. — Сьогодні ви поблажливіші до неї, ніж учора.

Жоден розумний чоловік без підготовки не стане до словесного герцю з жінкою. Я лише відповів:

— Дайте мені знати про все, що станеться. Я нічого не починатиму, поки не матиму від вас вістей.

Вона все ще пильно дивилася мені в вічі.

— Мені хотілося б, щоб з усім цим було покінчено. Покінчено раз і назавжди, містере Гілмор. І ви хотіли б того самого. — Сказавши це, вона пішла.

Сер Персіваль надзвичайно люб'язно наполіг, щоб провести мене аж до дверцят кабріолета.

— Якщо ви коли-небудь опинитеся поблизу мого маєтку, — сказав він, — то не забувайте, що я щиро хочу підтримувати наше з вами знайомство. Давній, вірний друг цієї родини завжди буде бажаним гостем у будь-якому з моїх володінь.

Справді невідпорний чоловік — люб'язний, уважний, чарівно простий і зовсім не пихатий, — джентльмен від голови до п'ят. По дорозі до станції я почував, що залюбки зробив би все заради інтересів сера Персіваля Глайда — все що завгодно, крім шлюбного контракту для його майбутньої дружини.

III

Минув тиждень після мого повернення в Лондон — без будь-яких вістей від міс Голкомб.

Восьмого дня на мій стіл, разом з іншими листами, ліг і лист, писаний її рукою.

Вона сповіщала мене, що пропозицію сера Персіваля Глайда прийнято остаточно і що весілля відбудеться, як він того й хотів, ще до Нового року. Найімовірніше, це буде в другій половині грудня. Двадцять один рік міс Ферлі виповниться наприкінці березня. Таким чином, вона ставала дружиною сера Персіваля за три місяці до свого повноліття.

Мені не слід було ні дивуватись, ні засмучуватись, і все ж я був і здивований, і засмучений. До цих почуттів домішалась досада на міс Голкомб за короткість листа. Все це призвело до того, що мій настрій зіпсувався на цілий день. У кількох рядках моя кореспондентка повідомляла мене, що сер Персіваль поїхав із Камберленду до себе додому, в Гемпшір, а наостанок писала, що Лора дуже потребує переміни обстановки, веселішого товариства, тож міс Голкомб надумала повезти сестру до якихось давніх друзів у Йоркшір. На цьому лист і кінчався, без будь-якого пояснення тих обставин, що змусили міс Ферлі погодитися на шлюб із сером Персівалем за ті сім днів, які проминули, відколи я бачив її востаннє.

Згодом мені докладно розповіли про причину цього раптового рішення. Але не буду абияк переказувати те, що сам почув із переказів. Свідком тих подій була міс Голкомб, тож, коли прийде її черга розповідати після мене, вона й опише з усіма подробицями, як усе насправді відбулось. А тим часом, перш ніж я покладу перо, скінчивши свою оповідь, мій прямий обов'язок — розповісти про важливу справу, яка була пов'язана з одруженням міс Ферлі і в якій я брав безпосередню участь, а саме: про складання її шлюбного контракту.

Неможливо пояснити як слід значення цього документа, не розібравши попередньо деяких подробиць, стосовних до матеріального становища нареченої. Я постараюсь викласти їх якомога ясніше й коротше, не вдаючись до різних технічних деталей та фахових термінів. А справа абсолютно важлива.

Я попереджую всіх, хто читає ці рядки, що питання про спадок міс Ферлі відігравало дуже серйозну роль в її історії, тож, коли читачі хочуть зрозуміти суть подальших оповідей, їм доведеться довіритись досвідові містера Гілмора й вислухати його пояснення.

Спадок, на який могла розраховувати міс Ферлі, складався з двох частин: нерухомої власності, тобто земель, що мали перейти до неї лише по смерті її дядечка, і грошового капіталу, яким вона могла вільно розпоряджатися, досягши повноліття.

Розгляньмо спочатку питання про землю.

В часи діда міс Ферлі по батькові (назвемо його містер Ферлі-старший) спадкоємцями Ліммеріджа — адже містер Ферлі-старший помер, лишивши трьох синів, — були: Філіп, Фредерік та Артур. Філіп, як старший син, успадкував маєток. Якби він помер, не лишивши по собі сина, маєток перейшов би до другого брата, Фредеріка. Якби Фредерік помер, також не лишивши по собі сина, маєток успадкував би третій брат, Артур.

Сталось так, що, коли містер Філіп Ферлі помер, по ньому лишилась єдина дочка, Лора, головна дійова особа цієї історії, — тож, згідно закону, маєток перейшов до його другого брата, Фредеріка, старого парубка. Третій брат, Артур, помер задовго до смерті Філіпа Ферлі, зоставивши по собі сина й дочку. Син у вісімнадцять літ утонув в Оксфорді. Після його смерті Лора, дочка Філіпа Ферлі, ставала можливою спадкоємицею маєтку, який дістався б їй лише в тому випадку, якби її дядечко Фредерік помер, не зоставивши дитини чоловічої статі.

Отже, якщо тільки містер Фредерік Ферлі не одружиться і не лишить спадкоємця (а цих двох речей годі було сподіватися від нього), його небога Лора мала отримати маєток після його смерті, але — це треба пам'ятати — тільки на пожиттєве володіння. Якби вона померла незаміжня чи бездітна, маєток перейшов би до її двоюрідної сестри Магдалени, дочки містера Артура Ферлі. Якби вона, тобто Лора Ферлі, вийшла заміж, забезпечивши себе належним шлюбним контрактом, — інакше кажучи, контрактом, якого я намірявся скласти для неї, — прибуток від маєтку (добрих три тисячі на рік) за життя був би в її розпорядженні. Якби вона померла раніше свого чоловіка, він, природно, міг сподіватися мати цей прибуток упродовж свого життя. Якби в неї народився син, той син став би спадкоємцем Ліммеріджа замість її двоюрідної сестри Магдалени. Таким чином, одруження з міс Ферлі обіцяло серові Персівалю після смерті містера Фредеріка Ферлі, по-перше, три тисячі фунтів на рік (за життя дружини з її дозволу, а по їх смерті — на законній підставі, якщо він її переживе) і, по-друге, перехід маєтку Ліммерідж у спадок до його сина, якщо такий народиться.

От і все стосовно нерухомого майна та прибутків з нього у випадку одруження міс Ферлі. Відносно цього пункту в шлюбному контракті не могло виникнути ніяких розходжень чи інших труднощів між повірником сера Персіваля і мною.

Тепер розглянемо питання про грошовий капітал, що був особистою власністю міс Ферлі. Його вона одержувала на своє повноліття. Ця частина її спадку сама собою складала чимале багатство. Капітал переходив до неї за батьківським заповітом і сягав суми в двадцять тисяч фунтів. Окрім того, вона ще мала пожиттєвий прибуток від іншої суми — в десять тисяч фунтів. У випадку її смерті ці десять тисяч фунтів повинні були перейти до її рідної тітки Елеонори, єдиної сестри її покійного батька. Аби допомогти читачеві розібратися в цих родинних справах, я затримаюсь на хвилинку, щоб пояснити, чому тітка могла успадкувати цю суму тільки після смерті небоги.

Містер Філіп Ферлі був у добрих стосунках зі своєю сестрою Елеонорою доти, доки вона була незаміжня жінка. Та коли, вже немолодою, вона вийшла заміж за одного італійського джентльмена, на прізвище Фоско, — правильніше сказати, за вельможного італійця, адже він мав титул графа, — містер Ферлі так несхвально поставився до її заміжжя, що порвав із нею всі стосунки й навіть викреслив її ім'я із свого заповіту. Решта членів родини сприйняли такий крайній вияв його обурення сестриним шлюбом як більш чи менш безпідставний. Адже граф Фоско, дарма що небагатий чоловік, усе ж не був жебрущим шукачем пригод. Він мав невеликий, але цілком достатній прибуток, багато років жив в Англії, посідав чудове становище у вищому світі. Одначе всі ці переваги нічого не значили для містера Ферлі. В багатьох своїх переконаннях він був англійцем старого вишколу й не любив чужоземців за одне те, що вони чужоземці. Згодом, уже на прохання міс Ферлі, він усе ж таки згодився вписати знову сестрине ім'я до свого заповіту, але за умови, що та вспадковує гроші тільки після смерті його дочки, а прибуток із цієї суми в десять тисяч фунтів буде в пожиттєвому користуванні його дочки, тобто Лори Ферлі. Сам капітал, якби тітка померла раніше небоги, переходив до двоюрідної сестри міс Ферлі — Магдалени. Беручи до уваги різницю у віці обох спадкоємиць, тітчині шанси отримати десять тисяч фунтів були надзвичайно сумнівні. Звісно, мадам Фоско обурилася вкрай такою братовою несправедливістю і не схотіла знатися з небогою, не бажаючи вірити, що лише завдяки втручанню міс Ферлі її ім'я поновлено в заповіті.

Така історія тих десяти тисяч. Із цього приводу теж не могло виникнути ніяких незгод із повірником сера Персіваля. Прибутки з цієї суми повинна була одержувати дружина сера Персіваля, і тільки після її смерті капітал переходив до її тітки чи двоюрідної сестри.

З'ясувавши попередньо всі ці обставини, я нарешті переходжу до справжнього вузла, навколо якого зав'язалася вся справа: до двадцяти тисяч фунтів.

Ця сума, коли міс Ферлі виповниться двадцять один рік, ставала її цілковитою власністю. Вона могла розпоряджатися нею залежно від тих умов, яких би мені вдалося добитись на її користь при складанні шлюбного контракту. Решта пунктів контракту були суто формальні, про них тут можна й не згадувати. Але пункт, що стосується до цих грошей, надто важливий, щоб не зупинитися на ньому. Коротко окреслю його.

Я гадав домовитися про двадцять тисяч фунтів ось так: капітал мав давати пожиттєвий прибуток самій леді, після її смерті цим прибутком мав пожиттєво користуватися сер Персіваль, а сам капітал успадковували діти від цього шлюбу. На випадок бездітності сама леді могла на свій розсуд розпорядитися цією сумою, і з огляду на це я лишав за нею право скласти заповіт. Ось короткий підсумок цих умов: якби леді Глайд померла бездітною, її зведена сестра міс Голкомб і ті з родичів та друзів, кого б вона бажала облагодіяти, могли успадкувати після смерті її чоловіка такі частини всієї суми, які вона б їм заповіла. Одначе, коли б після неї лишилися діти, — весь цей капітал, природно, переходив би до них. Отакі умови я вписав до проекту шлюбного контракту. Гадаю, читачі не зможуть не погодитися зі мною в тому, що умови ці справедливі для обох сторін.

Погляньмо ж, як поставилися до моїх пропозицій майбутній чоловік міс Ферлі та його повірник.

Я був як ніколи завантажений справами, коли дістав листа міс Голкомб. Але я викроїв час і склав шлюбний контракт. Менш ніж за тиждень після того, як міс Голкомб сповістила мене про майбутній шлюб, я надіслав шлюбний контракт на схвалення повірникові сера Персіваля.

Через два дні баронетів повірник переслав мені документи назад із помітками й зауваженнями. В цілому його заперечення були зовсім дріб'язкові чи суто технічні, поки він не дійшов до пункту про двадцять тисяч фунтів. Проти цього пункту стояли рядки, двічі підкреслені червоним чорнилом: «Неприйнятно. Капітал цілком переходить до сера Персіваля Глайда в тому випадку, якщо він переживе свою дружину і в них не буде дітей».

Це означало, що жоден гріш з усієї суми не дістанеться ні міс Голкомб, ні будь-кому з родичів чи друзів леді Глайд. Якщо вона помре бездітна, весь капітал опиниться в кишені її чоловіка.

На цю зухвалу пропозицію я відповів так різко й коротко, як тільки міг:

«Дорогий сер! Стосовно шлюбного контракту міс Ферлі. Я беззастережно наполягаю на пункті, проти якого ви заперечуєте. Щиро ваш...» Через чверть години я дістав відповідь: «Дорогий сер! Стосовно шлюбного контракту міс Ферлі. Беззастережно наполягаю на тому, що підкреслено червоним чорнилом і проти чого заперечуєте ви. Щиро ваш...»

Одне слово, ми зайшли в безвихідь, і нам не лишалося нічого іншого, як кожному порадитися із своїм клієнтом.

Як відомо читачеві, моїм клієнтом, оскільки міс Ферлі ще не виповнився двадцять один рік, був її опікун містер Ферлі. Я зараз же написав йому, змалювавши докладно, яке склалося становище, і не лише наполягав на тому, щоб він підтримав мою умову про двадцять тисяч фунтів, а й чітко пояснив йому ті корисливі мотиви, що ховались за запереченням проти мого формулювання.

Ознайомившись із справами сера Персіваля, я з'ясував, що борги по його власному маєтку були величезні, а його прибутки, хоч і значні самі собою, майже нічого не значили для людини в його становищі. Серові Персівалю, щоб якось утриматись, були вкрай необхідні готові гроші, й заперечення його повірника проти згаданої умови шлюбного контракту було нічим іншим, як відвертим та егоїстичним підтвердженням цього факту.

Відповідь містера Ферлі надійшла на другий день і виявилась гранично ухильною та невизначеною. В перекладі на зрозумілу мову відповідь означала щось таке: «Чи не був би любий Гілмор настільки люб'язним, щоб не морочити свого друга й клієнта такими дрібницями, як турбота про те, що може трапитися в майбутньому? Чи можливо, щоб молода жінка, якій двадцять один рік, померла раніше за сорокап'ятирічного чоловіка, та ще й не народивши дітей? А з другого боку, хіба можна в цьому жалюгідному світі переоцінити величезне значення миру й спокою? Якщо в обмін на таку нікчемну земну дурницю, як перспектива отримати чи втратити двадцять тисяч фунтів у далекому майбутньому, нам пропонують ці два божественні блага, мир і спокій, то хіба це не вигідна оборудка? Безперечно так. То чом не пристати на неї?»

Я обурено відкинув від себе цього листа. Він ще й не долетів до підлоги, як хтось постукав у двері, й до кімнати зайшов містер Меррімен. Серед нашого брата є чимало різновидів хитрющих юристів, але найтрудніше, я вважаю, мати діло з тими правниками, що ошукують вас під машкарою незмінної добродушності. Безнадійна справа змагатися з товстими, ситими ділками, що всякчас розпливаються в приязній усмішці. Містер Меррімен належав саме до таких.

— Як ведеться доброму містерові Гілмору? — почав він, весь аж сяючи теплотою та привітністю. — Радий бачити вас, сер, у такому чудовому здоров'ї. Я проходив мимо та й подумав, загляну до вас, на той випадок, якщо вам є що мені сказати. Давайте залагодимо цю нашу невеличку незгоду, спробуймо домовитися усно! Ви вже дістали відповідь від вашого клієнта?

— Так. А ви від вашого?

— Мій дорогий, любий сер! Хотів би я, щоб він хоч щось мені сказав, о, як би я хотів, щоб він зняв з моїх пліч усю відповідальність, але він такий впертий, ні, я сказав би, такий рішучий, що не бажає цього зробити! «Меррімене, — сказав він, — деталі я полишаю на вас. Чиніть як визнаєте за краще і вважайте, що особисто я усунувся від справи, аж поки все не скінчиться». Ось що сказав мені сер Персіваль два тижні тому. І я можу тільки змусити його повторити ці слова, не більше. Я поступливий чоловік, містере Гілмор, ви ж мене знаєте. Між нами кажучи, особисто я оце й зараз викреслив би своє зауваження. Але, якщо сер Персіваль не бажає сам подбати про свої інтереси, якщо він сліпо довіряється мені, то що ж мені лишається, як не захищати його інтереси? Мої руки зв'язані — ви ж це розумієте, мій любий сер? — мої руки зв'язані.

— Отже, ви наполягаєте на вашому застереженні? — спитав я.

— Так, хай йому чорт! Я не маю іншого виходу. — Він підійшов погрітися до каміна, наспівуючи собі якусь веселу пісеньку соковитим басом. — А що говорить ваша сторона? — вів він далі. — Скажіть, прошу вас, що говорить ваша сторона?

Мені соромно було сказати йому це. Я спробував виграти час. Ба, навіть гірше — мої ділові інстинкти взяли наді мною гору, і я спробував торгуватися з ним.

— Двадцять тисяч фунтів — надто велика сума, аби друзі нашої леді отак зразу й віддали її,— сказав я.

— Що правда, то правда, — відказав містер Меррімен, задумано розглядаючи свої черевики. — Добре сказано, сер, дуже добре сказано!

— Можливо, компроміс, який би враховував інтереси і жениха, і родини нареченої, не злякав би так дуже мого клієнта, — продовжував я. — Ну ж бо, не впирайтесь! Чом би нам і не домовитись? Який ваш мінімум?

— Наш мінімум, — сказав містер Меррімен, — дорівнює дев'ятнадцяти тисячам дев'ятсот дев'яносто дев'яти фунтам одинадцяти пенсам і трьом фартингам. Ха-ха-ха! Даруйте, містере Гілмор. Я просто не міг не дозволити собі невеличкий жарт.

— Дійсно невеличкий! — зауважив я. — Ваш жарт того фартинга варт, якого ви забули згадати.

Містер Меррімен був у захваті. Від його реготу задрижали стіни моєї контори. Та мені було не до жартів, і я знов заговорив про справи, аби закінчити цю нашу зустріч.

— Сьогодні п'ятниця, — сказав я. — Дайте нам час до вівторка для остаточної відповіді.

— А чого б не дати, — відповів містер Меррімен, — навіть більше можна, любий сер, якщо хочете. — Він був уже взяв свого капелюха, щоб іти, але знов звернувся до мене: — До речі, — сказав він, — ваші камберлендські клієнти більш нічого не чули про жінку, що написала анонімного листа?

— Ні, нічого, — відповів я. — А ви досі не натрапили на її слід?

— Ще ні, — сказав мій колега. — Але ми не впадаємо у відчай. Сер Персіваль підозрює, що хтось ховає її, і ми за тим Хтосем стежимо.

— Ви говорите про ту стару жінку, що була з нею в Камберленді? — спитав я.

— Ні, сер, про когось іншого, — відповів містер Меррімен. — Тієї старої ми ще не зловили. Наш Хтось — це чоловік. Ми стежимо тут, у Лондоні, за кожним його кроком. Маємо велику підозру, що саме він допоміг їй напочатку втекти з божевільні. Сер Персіваль хотів зразу ж допитати його, та я сказав: «Ні, ми тільки насторожимо його запитаннями — треба стежити й чекати. Побачимо, що буде далі». Небезпечно лишати таку жінку на волі, містере Гілмор, — хтозна, якого вона ще викине коника... Хай вам щастить, сер. Сподіваюсь, у вівторок я матиму втіху дістати від вас звістку. — Він люб'язно осміхнувся і вийшов.

Наприкінці нашої розмови я не дуже уважно дослухався до того, що розповідав мій колега. Мене так турбував шлюбний контракт, що я пустив повз вуха все інше. Зоставшись на самоті, я знов почав міркувати, що мені діяти далі.

Коли б ішлося про будь-кого іншого з моїх клієнтів, я склав би контракт відповідно до отриманих вказівок, хоч як би це було прикро мені особисто, і думати перестав би про ті двадцять тисяч фунтів. Але я не міг поставитися з такою діловою байдужістю до міс Ферлі. Я всім серцем прихилявся до неї, я вдячно згадував, що батько її для мене був не тільки найщедрішим клієнтом, а й близьким другом. Складаючи для неї шлюбний контракт, я мав до неї таке почуття, яке почував би до рідної дочки, коли б не був старим парубком. Тож я вирішив пожертвувати своїм спокоєм і вигодою, але будь-що захистити її інтереси. Писати містерові Ферлі повторно була марна праця — він тільки ще раз вислизнув би з моїх рук. Можливо, особисте побачення з ним, особисті перемовини більше дали б користі. Наступний день була субота. І я надумав купити квиток туди й назад і розім'яти свої старі кості — поїхати в Камберленд, щоб спробувати умовити містера Ферлі прийняти справедливе, розумне й чесне рішення. Безперечно, шансів на те, що поталанить, було мало, але так хоч сумління моє стало б чисте. Я зробив би все, що могла зробити людина в моєму становищі, для захисту інтересів єдиної дочки свого давнього друга.

Субота видалась чудова: сяяло сонце, дув західний вітерець. Останнім часом я знов відчував, ніби голову мою то розпирає зсередини, то ніби здавлює обруч, — вернулися головні болі, проти яких мене ще два роки тому настійно застерігав мій лікар, — тож я і вирішив пройтися трохи на вільному повітрі. Я відправив валізу на вокзал, а сам подався туди пішки. Коли я вийшов на Голборн, якийсь чоловік, що швидко проходив мимо, зупинився і заговорив до мене. То був Волтер Гартрайт.

Якби він не привітався до мене перший, я б, звісно, пройшов повз нього. Він так змінився, що я насилу його впізнав. З лиця він був блідий і худий, тримався якось непевно, неначе поспішав кудись. У Ліммеріджі він одягався охайно, як джентльмен. А нині він був так неохайно вдягнутий, що коли б хтось із моїх клерків з'явився в такому вигляді на роботу, мені було б за нього соромно.

— Чи давно ви повернулися з Камберленду? — спитав він. — Днями я дістав листа від міс Голкомб. Я знаю, що пояснення сера Персіваля визнано задовільним. Чи скоро буде весілля? Може, ви знаєте, містере Гілмор?

Він говорив так швидко, так чудно нагромаджував запитання на запитання, що я насилу його розумів. Хай він і пожив трохи як рівня коло родини Ферлі в Ліммеріджі, та я вважав, що це ще не давало йому права цікавитися їхніми особистими справами. Я вирішив якнайчемніше вказати йому на його місце.

— Поживемо — побачимо, містере Гартрайт, — сказав я. — Мабуть, ми правильно зробимо, коли стежитимемо в газетах за повідомленням про весілля. Даруйте, коли я зауважу, що, на жаль, виглядаєте ви гірше, ніж тоді, як ми з вами бачилися востаннє.

Легка судома перебігла біля його очей і вуст, і я вже й пошкодував, що так відштовхнув його своєю відповіддю.

— Я не маю права розпитувати про її весілля, — гірко мовив він. — Мені, як і всім іншим, доведеться прочитати про це в газетах... Так, — повів він далі, перш ніж я встиг вибачитись, — останнім часом я не вельми добре почуваюсь. Я їду в іншу країну, спробую перемінити обстановку й роботу. Міс Голкомб ласкаво допомогла мені зі своїми зв'язками, і рекомендації мої підійшли. Це далека країна, та мені байдуже, куди їхати, в який клімат чи скільки я там пробуду часу.

Кажучи це, він роззирався довкола, так дивно й підозріливо поглядав на перехожих, що минали нас обабіч, неначе боявся, чи хтось із них не вистежує його.

— Бажаю вам щасливої мандрівки та благополучного повернення, — сказав я і додав, щоб він не почувався таким зовсім відстороненим від справ родини Ферлі: — Я оце їду в Ліммерідж у справах. Міс Голкомб і міс Ферлі саме поїхали в гості до якихось знайомих у Йоркшір.

Очі його заблищали, він нібито хотів щось сказати, але обличчя його знов нервово пересмикнулось. Він схопив мою руку, міцно стис і щез у юрбі, так і не мовивши більше жодного слова. Мені він був майже чужа людина, та я постояв хвилину, задивившись йому вслід із почуттям, схожим на жаль. Завдяки моєму фахові я досить добре тямлю в молодих людях і можу зразу визначити за певними зовнішніми ознаками, коли вони починають збиватися з пуття. Коли я знов рушив далі до вокзалу, то, на жаль, вельми засумнівався в щасливій долі містера Гартрайта.

IV

Виїхавши рано-вранці з Лондона, я прибув у Ліммерідж на обід. Дім видався мені гнітюче порожнім і нудним. Я гадав, що за відсутності молодих леді місіс Везі складе мені товариство за столом. Та вона схопила нежить і не виходила з кімнати. Слуг мій приїзд застав зненацька, вони метушилися довкола і все робили не до ладу. Навіть мажордом, досить старий та бувалий, щоб розуміти, що робить, подав мені пляшку крижаного портвейну.

Вісті про здоров'я містера Ферлі були ті самі, що й завжди. Я послав слугу сповістити господаря про мій приїзд і дістав відповідь, що він залюбки мене прийме наступного ранку, бо на сьогоднішній вечір раптова звістка про моє прибуття позбавила його всяких сил, ще й викликала жахливе серцебиття. Цілу ніч моторошно завивав вітер, то тут, то там у порожньому домі щось рипіло й тріщало. Спалося мені препогано і встав я в прегидесному настрої, аби поснідати в цілковитій самотині.

О десятій годині мене відвели до покоїв містера Ферлі. Він був у тій самій своїй кімнаті, в тому самому кріслі й тому самому своєму нестерпному стані тіла й духу. Коли я увійшов, його камердинер стояв перед ним і тримав розкритою важезну теку з офортами, а тека була завбільшки із стільницю мого письмового стола. Нещасний француз принижено усміхався, згинаючись від утоми, а тим часом господар незворушно гортав офорти, виявляючи їхні приховані красоти з допомогою збільшувального скла.

— Ви, найкращий з усіх добрих, давніх друзів, — мовив містер Ферлі, ліниво відкидаючись у кріслі, щоб аж потім подивитися на мене. — Чи ж ви цілком здорові? Як це мило з вашого боку, що ви приїхали звеселити мою самотину, любий Гілморе!

Я сподівався, що при моїй появі камердинера відпустять, але де там! Він так і лишився стояти, тремтячи з натуги під вагою офортів, а містер Ферлі так і сидів собі, спокійнісінько крутячи збільшувальне скло в пещених пальцях.

— Я приїхав поговорити з вами про дуже важливу справу, — сказав я. — Тож даруйте мені, але я хотів би порозмовляти з вами наодинці.

Бідолашний камердинер вдячно глянув на мене. А містер Ферлі тільки повторив за мною слабким голосом, усім своїм виглядом показуючи, який він вражений:

— Наодинці...

Але я не мав настрою жартувати й твердо вирішив змусити його зрозуміти, про що я говорю.

— Зробіть мені ласку, дозвольте цьому чоловікові вийти, — сказав я, показуючи на камердинера.

Містер Ферлі підняв брови і склав губи в саркастичну посмішку.

— Чоловікові? — повторив він. — Ви, неможливий старий Гілморе, що ви тільки маєте на увазі, називаючи його чоловіком? Та ніякий він не чоловік. Він, може, був людиною ще півгодини тому, поки я не забажав подивитися офорти, і, може, знов стане людиною ще за півгодини, коли мені набридне їх розглядати. А нині він просто підпірка для зібрання офортів. Ну, хіба може підпірка завадити нам розмовляти? Навіщо, Гілморе, заперечувати проти якоїсь підпірки?

— Я заперечую. Втретє прошу вас, містере Ферлі. Я хочу говорити з вами віч-на-віч.

Мій тон і манера не лишали йому іншого виходу, як тільки поступитись моєму проханню. Він зиркнув на камердинера й роздратовано вказав на стілець біля себе.

— Покладіть офорти й забирайтеся геть, — наказав він. — Дивіться, не загубіть того місця, де я зупинився. Ви загубили чи не загубили те місце? Ви певні, що не загубили? Ви поставили дзвоник так близько, щоб мені зручно було подзвонити? Так? То не дратуйте мене. Якого дідька ви не йдете геть?

Камердинер вийшов. Містер Ферлі вигнувся в кріслі, витер збільшувальне скло своїм тонесеньким батистовим носовичком і почав збоку розглядати розкриту теку з офортами. Нелегко було мені стриматись за таких обставин, але я стримався.

— Особисто мені зовсім не випадало вирушати нині в дорогу, — сказав я, — але я приїхав сюди заради інтересів вашої родини й вашої небоги. Мені здається, що я заслужив на якусь невеличку увагу з вашого боку.

— Не страхайте мене! — вискнув містер Ферлі, безпомічно відкидаючись у кріслі й заплющуючи очі. — Благаю вас, не страхайте мене! Я слабкий, я цього не витримаю!

Заради Лори Ферлі я твердо вирішив, що не піддамся йому, не дозволю собі втратити терпець.

— Я приїхав умовити вас переглянути вашого листа, — вів я далі, — й не змушувати мене приносити в жертву законні права вашої небоги та всіх її рідних. Дозвольте мені ще раз і востаннє викласти вам суть справи.

Містер Ферлі жалібно похитав головою і тяжко зітхнув.

— У вас немає серця, Гілморе, ви зовсім безсердечна людина! — сказав він. — Та що вдієш — говоріть.

Я докладно перелічив йому всі пункти шлюбного контракту і так і сяк пояснив різні можливості. Поки я говорив, він весь час лежав, відкинувшись у кріслі, із заплющеними очима. Коли я закінчив свою доповідь, він знехотя розплющив очі, взяв зі столика посріблений флакон із нюхальною сіллю й почав млосно його нюхати.

— Добрий Гілморе, — примовляв він між понюхами, — як це мило з вашого боку! Через вас я ладен примиритися з людством.

— Дайте мені пряму відповідь на пряме запитання, містере Ферлі. Повторяю вам ще раз, що сер Персіваль Глайд не має анінайменшого права претендувати на більше, ніж на прибуток із капіталу. А сам капітал, якщо у вашої небоги не буде дітей, повинен лишитися в її руках і в випадку її смерті повернутись у вашу родину. Якщо ви наполяжете на цьому, серові Персівалю доведеться поступитись. Він муситиме поступитись, кажу я вам, якщо не хоче, щоб його запідозрили в такій підлості, нібито він жениться на міс Ферлі винятково з корисливою метою.

Містер Ферлі грайливо помахав на мене нюхальним флакончиком:

— Ах ви, любий старий Гілморе, як ви не любите титулів та знатних родів, еге ж? Як ви ненавидите Глайда за те, що він вродився баронетом! Який-бо ви радикал, о Господи, який ви радикал!

Я — радикал!!! Я стерпів би яку-завгодно провокацію, але я не міг стерпіти, щоб мене, хто протягом усього життя сповідував найнесхитніші принципи консерваторів, та обізвали радикалом. Кров моя закипіла, я скочив зі стільця, я онімів від обурення.

— Не струшуйте кімнати! — заволав містер Ферлі. — Ради Бога, не струшуйте кімнати! Найдостойніший з усіх можливих Гілморів, я не хотів вас образити! У мене самого погляди настільки ліберальні, аж іноді мені здається, ніби я й сам радикал. Так, ми з вами пара радикалів. Благаю вас, не сердьтесь. Мені несила сперечатись — я надто немічний. Облишмо цю тему, добре? Підійдіть сюди та погляньте на ці прекрасні офорти. Дозвольте, я навчу вас розуміти небесну перлистість оцих ліній. Ну ж бо, ну ж, добрий Гілморе з Гілморів!

Поки він отак воркував, мені, на щастя для моєї власної самоповаги, вдалося отямитись. Коли я заговорив знов, я вже настільки добре володів собою, що міг обійти його нахабний випад презирливим мовчанням, якого він і заслуговував.

— Ви глибоко помиляєтеся, сер, — сказав я, — гадаючи, нібито я маю якесь упередження супроти сера Персіваля Глайда. Я можу тільки пошкодувати, що в цій справі він цілковито поклався на свого повірника, чим унеможливив усяке звертання до нього особисто. Але сам я не маю ніякого упередження супроти нього. Те, що я сказав, могло б однаковою мірою стосуватися до будь-кого іншого, хоч би яке становище, високе чи низьке, він посідав. Я стою на загальновизнаних засадах. Зверніться до першого-ліпшого юриста, і він, стороння людина, скаже вам усе те саме, що говорю я, давній друг вашої родини. Він скаже вам, що вкрай нерозумно віддавати всі гроші, що належать леді, в цілковите володіння чоловікові, з яким вона одружується. Виходячи із звичайної, цілком законної обачності, він ні в якому разі не допустив би, щоб чоловік успадкував капітал у двадцять тисяч фунтів у випадку смерті дружини.

— І справді, Гілморе? — озвався містер Ферлі.— Та коли б він сказав щось хоч наполовину таке жахливе, запевняю вас, я б подзвонив моєму Луї й наказав би негайно вигнати його з дому.

— Вам не вдасться роздратувати мене, містере Ферлі! Заради вашої небоги та її покійного батька — вам не вдасться мене роздратувати! Перш ніж я вийду з цієї кімнати, вам доведеться взяти на себе всю відповідальність за цей ганебний шлюбний контракт.

— Не треба, благаю вас, не треба! — сказав містер Ферлі. — Згадайте, Гілморе, що ваш час — гроші, й не викидайте його на вітер. Коли б я міг, я б посперечався з вами, та я не можу — мені бракує життєвої снаги. Вам хочеться розтривожити мене, самого себе, Глайда, Лору, і — о небо! — все заради чогось такого, що взагалі навряд чи станеться! Ні, любий друже, в ім'я миру та спокою — категорично ні!

— Отже, я повинен вважати, що ви дотримуєтесь рішення, висловленого вами в листі?

— Так, прошу вас. Я дуже радий, що нарешті ми зрозуміли один одного. Сядьте, посидьте ще трохи!

Я зразу ж підійшов до дверей, і містерові Ферлі довелося подзвонити своїм дзвіночком. Перш ніж ступити за поріг, я звернувся до господаря дому востаннє:

— Хоч би що сталося в майбутньому, сер, — сказав я, — пам'ятайте, що я виконав свій обов'язок і попередив вас. Як відданий друг і повірник вашої родини, я кажу вам на прощання, що я ніколи не видав би заміж своєї дочки за таким шлюбним контрактом, який ви змушуєте скласти для міс Ферлі.

За моєю спиною відчинились двері, й на порозі став, чекаючи, камердинер.

— Луї, — мовив містер Ферлі, — проведіть містера Гілмора, а тоді вертайтеся тримати мої офорти. Змусьте, Гілморе, їх подати вам добрий сніданок. Змусьте моїх слуг, цих ледачих тварин, подати вам добрий сніданок.

Він був мені надто бридкий, щоб удостоїти його відповіддю. Я крутнувся на закаблуках і мовчки вийшов з кімнати. Зворотний поїзд вирушав о другій годині дня, цим поїздом я і повернувся в Лондон.

У вівторок я відіслав повірникові сера Персіваля Глайда виправлений шлюбний контракт, що практично позбавляв спадку тих осіб, яких хотіла згадати у своєму заповіті міс Ферлі. У мене не було іншого виходу. Якби я відмовився, інший юрист склав би замість мене подібний шлюбний контракт.

Обов'язок свій я виконав. Моя особиста участь у цій родинній історії на цьому кінчається. Інші люди опишуть ті дивні події, що скоїлися незабаром по весіллі. Із почуттям жалю й скорботи я кінчаю свої записи. Із почуттям жалю й скорботи повторяю тут слова, що їх сказав на прощання в Ліммеріджі: я ніколи не видав би заміж своєї дочки за таким шлюбним контрактом, який я був змушений скласти для Лори Ферлі.

Оповідь продовжує Меріан Голкомб (Уривки з її щоденника)

I

8 листопада. Ліммерідж.

Сьогодні вранці від нас поїхав містер Гілмор.

Розмова з Лорою, очевидно, вразила й засмутила його дужче, ніж він сам це показував. Він так дивився на мене й так квапився, прощаючись, що я навіть злякалась, чи Лора мимохіть не виказала справжньої причини своєї печалі й моєї тривоги. Від цієї підозри я так розхвилювалась, що відмовилась поїхати на кінну прогулянку з сером Персівалем і натомість швиденько пішла до Лори.

Від тієї хвилини, коли я збагнула, що недооцінила силу нещасної Лориної прихильності, я в цій непростій, прикрій справі перестала довіряти самій собі й своїм судженням. Я мала сама зрозуміти, що чулість, стриманість, благородство бідолашного Волтера Гартрайта, які так подобались мені в ньому й здобули мою щиру симпатію і повагу, були тими ж чеснотами, до яких Лора, така чула й великодушна з природи, повинна була невідворотно прихилитися. І все ж, поки вона сама не призналася мені в цьому, я й не підозрювала, яке глибоке коріння пустило це нове почуття в її серці. Спочатку я думала, що час і моя турбота допоможуть їй зцілитись. Тепер я боюсь, коли б це почуття не лишилося з нею навіки й не змінило всього її життя. Думка, що я могла так глибоко помилитись, змушує мене тепер у всьому сумніватись. Я не вірю серові Персівалю, попри всі його ясні й прості докази. Я навіть не зважуюся поговорити з Лорою. Ось і сьогодні вранці я трималася за ручку її дверей і не знала, питати чи не питати її про те, що я хотіла довідатись від неї.

Коли нарешті я увійшла, вона нетерпляче ходила туди-сюди по кімнаті, вся розпашіла, схвильована. Вона зразу ж підійшла до мене й заговорила сама, перш ніж я встигла розтулити рота.

— Я хотіла тебе бачити, — мовила вона. — Сядь зі мною ось тут на дивані. Меріан! Я більше так не можу — я повинна покінчити і я покінчу з цим!

Щоки її палали, рухи були надто поривчасті, а голос — незвично твердий. В руках вона тримала все той самий альбом із малюнками Гартрайта — вона годинами мріє над ним, коли буває сама. Для початку я забрала його тихенько в неї й поклала чимдалі на столик, щоб вона його не бачила.

— Люба, розкажи мені спокійно, що ти хочеш зробити, — попросила я. — Це містер Гілмор тобі щось порадив?

Вона похитала головою.

— Ні, того, що я думаю, він мені не радив. Містер Гілмор був дуже добрий і ласкавий зі мною. Меріан, мені соромно, що я розплакалась при ньому й налякала його. Я така безпомічна й нещасна, я просто не володію собою. Заради самої себе й заради всіх нас я мушу зібратися з духом і покінчити з цим раз і назавжди.

— Ти хочеш сказати: зібратися з духом і відмовити серові Персівалю?

— Ні, — відповіла вона, — сказати всю правду, люба!

Вона обвила мені руками шию і поклала голову мені на груди. Навпроти нас на стіні висів невеликий портрет Лориного батька. Я нахилилася до неї і побачила, що вона дивиться на той портрет.

— Я ніяк не можу розірвати ці заручини, — провадила вона далі. — Хоч би чим усе це кінчилось, мені все одно не бути щасливою. Аби не каратися в майбутньому, згадуючи, як я порушила свою обіцянку й забула передсмертну волю мого батька, мені лишається тільки одне, Меріан

— Що ж ти хочеш зробити? — спитала я.

— Відкрити серові Персівалю всю правду, — відповіла вона. — І тоді він сам звільнить мене від моєї обіцянки, якщо захоче: не тому, що я проситиму його про це, а тому, що він усе знатиме.

— Яку «всю правду», Лоро? Про що ти говориш? Тобі досить сказати йому, що ці заручини тобі немилі. Він сам сказав мені, що тоді поверне тобі твоє слово.

— Як же я скажу йому це, коли батько благословив нас із моєї згоди? І я дотримала б свого слова, не радіючи, мабуть, але й не нарікаючи...— Вона замовкла, присунулась до мене й притулилася щокою до моєї щоки. — Я б дотримала свого слова, Меріан, коли б у моїм серці не виросла інша любов, якої там не було, коли я погодилася стати дружиною сера Персіваля.

— Лоро! Невже ти принизишся перед ним — признаєшся йому про це?

— Я по-справжньому принижуся, якщо дістану волю ціною ошуканства, якщо приховаю від нього те, що він має право знати.

— Він не має ані найменшого права це знатні

— Ні, Меріан, ти помиляєшся! Я нікого не повинна ошукувати, а тим паче людину, котру мені призначив у чоловіки мій батько, котрій я сама дала слово. — Вона поцілувала мене. — Люба моя, — сказала вона тихо, — таж на моєму місці ти вчинила б точнісінько так само, як я, але ти так любиш мене і так пишаєшся мною, що забуваєш про це. Краще вже хай сер Персіваль осудить мене, як захоче, але я не можу бути настільки ницою, щоб спочатку обманути його подумки, а потім заради власної вигоди приховувати обман від нього!

Я вражено відсторонила її від себе. Це вперше в житті ми з нею помінялися місцями: вона була — вся рішучість, а я — вся вагання. Я подивилася на її бліде, юне обличчя, що світилося тихим самозреченням, побачила в її сповнених любові очах всю чистоту й невинність її серця, — й ті нікчемні застороги, розважливі заперечення, ладні злетіти з моїх вуст, завмерли й розтали, мов пустий, марнотний звук. Я мовчки похнюпилась. Коли б я була на її місці, дріб'язкове жіноче самолюбство, що стількох жінок штовхає до ошуканства, змусило б і мене приховати правду.

— Не сердься на мене, Меріан, — мовила вона, помилково зрозумівши моє мовчання.

Замість відповіді я тільки знов пригорнула її до себе. Я боялася заговорити, щоб не заплакати. Сльози мої течуть чомусь нелегко, десь так плачуть чоловіки, — ридання мовби розриває мене на частини, і всі довкола лякаються.

— Я думала над цим, люба, не один день, — вела вона далі, заплітаючи й розплітаючи мені коси з тією дитячою звичкою завжди щось крутити в пальцях, від якої досі так терпляче й марно старалась її відучити місіс Везі. — Я дуже серйозно думала над цим і знаю, що мені стане мужності, — адже сумління підказує мені, що я чиню правильно. Хай я поговорю з ним завтра — при тобі, Меріан. Я не скажу нічого зайвого, нічого такого, за що нам з тобою довелося б червоніти. Але на серці мені стане легше, адже я нарешті покінчу з цим жалюгідним обманом! Я тільки повинна знати й відчувати, що я нічого від нього не приховала, й тоді нехай він сам вирішує, як учинити, коли почує від мене всю правду.

Вона зітхнула й знов поклала мені голову на груди. Сумні передчуття, що така розмова ні до чого доброго не призведе, важким тягарем злягли мені на душу, але, все так само не довіряючи собі, я сказала їй, що все буде, як вона бажає. Вона подякувала мені, й мало-помалу ми заговорили про щось інше.

Обідала вона вже разом з усіма, й трималася з сером Персівалем невимушеніше, ніж досі. Згодом, увечері, вона сіла за рояль і заграла якусь нову — бучну, безмелодійну, бравурну — музику. Відколи поїхав сердешний Гартрайт, вона жодного разу не заграла чудових старих Моцартових мелодій, що їх він так любив. Ті ноти вже й на пюпітрі не стоять. Вона їх десь заховала, аби ніхто не назорив їх та не попросив її зіграти щось із Моцарта.

Протягом усього дня я не мала нагоди довідатися, чи не змінила вона своє ранкове рішення. Я зрозуміла, що воно зосталось незмінне, аж коли Лора, побажавши серові Персівалю на добраніч, тихо додала, що хоче поговорити з ним завтра після сніданку й просить його прийти до неї у вітальню, де ми обидві чекатимемо на нього. Від цих слів він зблід і, коли настала моя черга потиснути йому руку, я відчула, що його рука ледь тремтить. Завтра вирішувалось його майбутнє, і він, очевидно, усвідомлював це.

Наші з нею спальні суміжні, сполучені дверима, і я, як завжди, зайшла до Лори побажати їй на добраніч, поки вона ще не заснула. Нахилившись, щоб поцілувати її, я побачила, що той альбом із малюнками схований у неї під подушкою, де вона змалечку ховала свої улюблені іграшки. Мені не стало духу дорікнути їй за це, я лише показала на альбом і похитала головою. Вона взяла мої щоки у свої долоні, прихилила мою голову до себе й поцілувала в уста

— Лиши його тут на сьогодні,— прошепотіла вона.— Завтрашній день, можливо, жорстоко розлучить мене з ним навіки.

9-е

Перша ранкова подія була не з тих, що поліпшують настрій. Надійшов лист від сердеги Волтера Гартрайта — відповідь на мій, де я описувала йому, як сер Персіваль Глайд зняв із себе підозри, викликані листом Анни Катерік. Волтер досить стримано відгукується про це, зазначаючи з гіркотою, що не має права висловлювати свою думку про тих, хто стоїть вище нього. Це сумно, але його уривчаста розповідь про самого себе засмучує мене ще дужче. Він пише, що з кожним днем йому не легше, а дедалі тяжче призвичаюватись до свого колишнього життя, і він благає мене, якщо я йому співчуваю, допомогти йому знайти роботу далеко від Англії, серед нового оточення й нових людей. Я тим охочіше постараюсь виконати його прохання, що в його листі наприкінці є рядки, які просто стривожили мене.

Згадавши про те, що він більш нічого не чув про Анну Катерік, він раптом ні сіло ні впало таємниче так натякає, що, відколи він повернувся в Лондон, його вистежують, ходять за ним якісь невідомі люди. Він визнає, що нічим не може підтвердити своєї підозри, бо не може вказати на певних людей, але та дивна підозра переслідує його день і ніч. Я злякалася за нього: що, коли його постійна, невідступна думка про Лору стала непосильним тягарем для нього? Негайно ж напишу декому з давніх друзів моєї матері, у них зв'язки, й попрошу їх допомогти йому знайти таку роботу. Переміна місця й заняття — можливо, це єдиний для нього порятунок на цьому критичному відтинку його життя.

Великим полегшенням стало мені те, що сер Персіваль прислав слугу перепросити — мовляв, він не снідатиме з нами. Рано вранці він випив чашку кави й досі пише листи. Об одинадцятій годині, якщо нас влаштовує цей час, він матиме честь навідати міс Ферлі й міс Голкомб.

Поки слуга переказував нам доручення сера Персіваля, я дивилася на Лорине обличчя. Вранці, коли я зайшла до її кімнати, вона була незвичайно тиха й зосереджена і лишалася такою за сніданком. Навіть коли ми сіли на диван у її кімнаті й почали дожидати сера Персіваля, вона й далі зберігала цілковите самовладання.

— Не бійся за мене, Меріан, — оце й усе, що вона сказала. — Я можу забутися з таким давнім другом, як містер Гілмор, чи з кимось таким дорогим, як ти, моя люба сестро, але я триматимуся при зустрічі з сером Персівалем.

Я дивилася на неї і слухала з німим зачудуванням. Упродовж усіх цих літ, скільки ми з нею були так близько поруч, глибинна сила її характеру була схована від мене, ба навіть від неї самої, аж поки любов знайшла, а страждання покликало ту силу до життя.

Коли годинник на каміновій поличці вибив одинадцяту, почувся стук у двері, й до кімнати увійшов сер Персіваль. Кожна риса його обличчя бриніла тамованою тривогою і хвилюванням. Сухий, уривчастий кашель турбував його частіше, ніж звичайно. Він сів за стіл навпроти нас, а Лора лишилась сидіти поруч мене. Я уважно стежила за ними обома — він був блідіший за неї.

Він мовив кілька незначущих слів, із помітним зусиллям зберігаючи свою звичну невимушеність. Та голос раз у раз зраджував його, а очі бігали, виказуючи його внутрішню тривогу. Мабуть, і сам він це відчував, бо замовк посеред фрази й не намагався більше приховати своє збентеження.

Одну лише хвилину тривала мертва мовчанка, перш ніж заговорила Лора.

— Я хотіла поговорити з вами, сер Персіваль, — мовила вона, — про важливу для нас обох справу. Зі мною моя сестра, тому що її присутність допомагає мені, додає впевненості. З того, що я скажу вам, вона не підказала мені жодного слова. Я висловлю вам мої думки — не її. Перш ніж я перейду до подальшого, чи можу я бути певна, що ви такі люб'язні й розумієте це?

Сер Персіваль уклонився. Поки що вона трималася з великою гідністю й цілковитим спокоєм, зовнішнім принаймні. Вона глянула на нього, він глянув на неї. Скидалося на те, ніби з самого початку вони були готові розуміти одне одного до кінця.

— Я чула від Меріан, — вела вона далі, — що мені досить попросити вас вернути моє слово, і ви це зробите. Це було великодушно й шляхетно з вашого боку, сер Персіваль, що ви переказали мені такі слова. Віддам вам належне — подякую вам за це і сподіваюсь, ви віддасте мені належне, коли я скажу вам, що не можу цим скористатись.

Його напружене обличчя трохи зм'якшилось. Але я бачила, як він легко постукує та постукує ногою по килиму, — отже, тривога не облишила сера Персіваля.

— Я не забула, — провадила Лора, — що ви, перш ніж запропонувати мені руку й серце, попросили дозволу в мого батька. Можливо, ви зі свого боку теж не забули, що сказала я, коли давала тоді згоду на заручини з вами? Я тоді зважилася сказати вам, що даю свою згоду тільки під впливом і на пораду мого батька. Я послухалась батька тому, що завжди вбачала в ньому найправдивішого з усіх порадників, найкращого та найближчого захисника й друга. Тепер його немає зі мною. Мені зосталося любити лише пам'ять по ньому, але моя віра в дорогого мого покійного друга досі жива. Я і нині вірю, що він хотів зробити так, щоб мені було якнайкраще. Я і нині знаю, що його бажання й надії повинні бути й моїми бажаннями та надіями...

Вперше голос її затремтів. Її невпокійливі пальці скрадливо відшукали мою руку й міцно її стисли. З хвилину тривала мовчанка, а тоді озвався сер Персіваль.

— Чи можу я запитати вас, — сказав він, — невже я хоч чимось показав себе негідним довіри вашого батька — довіри, яка досі була найбільшою моєю гордістю і щастям?

— Я не можу закинути вам жодного докору, — відповіла Лора. — Ви завжди були чемні й стримані зі мною. Ви заслужили на мою довіру, але що для мене ще важливіше — вам довіряв батько. За весь цей час ви не дали мені жодного приводу для того, щоб я могла, навіть якби хотіла, забрати назад своє слово. Те, що я сказала вам досі, сказано з єдиним бажанням — цілком визнати мої зобов'язання перед вами. Шануючи ці зобов'язання, пам'ять мого батька і моє власне слово, я не маю права порушити свою обіцянку. Наші заручини мають бути розірвані за вашим бажанням. Не я — ви повинні це зробити, сер Персіваль.

Він перестав вистукувати ногою по килиму й нетерпляче похилився до неї через стіл.

— Я повинен це зробити? — перепитав він. — Але яка у мене може бути на те підстава?

Я почула, як почастішало її дихання, відчула, як похололи її пальці. Попри її вчорашні запевнення, я вже злякалася за неї. Але я помилилась.

— Є підстава, про яку мені дуже нелегко вам сказати, — мовила вона. — В мені відбулася переміна, сер Персіваль, така серйозна переміна, що вона може бути вам достатньою підставою для розриву.

Він так зблід, аж губи його втратили барву. Він підняв руку, що лежала на столі, повернувся трохи в кріслі й затулив долонею обличчя; тепер ми бачили тільки його профіль.

— Яка переміна? — спитав він.

Голос його, глухий і здавлений, неприємно вразив мене.

Вона тяжко зітхнула й трохи присунулась до мене. Я відчула, що вона тремтить, і хотіла заговорити замість неї, але вона застережливо стисла мені руку й знов звернулася до сера Персіваля — тепер вона не дивилася на нього.

— Я чула й вірю, — сказала вона, — що найбільша й найвірніша любов — це любов, яку дружина повинна плекати до свого чоловіка. На початку наших заручин я думала, що зможу дати вам таку любов, якщо ви зможете її здобути. Чи пробачите ви мені, сер Персіваль, якщо я признаюся вам, що більше так не думаю?

Сльози заблищали на її очах і повільно потекли по щоках, коли вона замовкла, чекаючи відповіді.

Він не зронив жодного слова, тільки затулив п'ятірнею все обличчя. З хвилину він не ворушився, тоді вп'явся пальцями у волосся над чолом. Що означав цей жест — прихований гнів чи відчай — нелегко було сказати. Нічого, геть нічого не виказувало його сокровенних думок цієї хвилини, коли вирішувались дві долі: його і її.

Я вирішила змусити його висловитись заради Лори.

— Сер Персіваль! — твердо сказала я. — Невже вам нічого відповісти моїй сестрі, коли вона сказала так багато? — Моя нещасна вдача взяла гору над моєю розважністю, і я додала: — Як на мене, то вона більше сказала, ніж міг би вимагати від неї будь-який чоловік на вашому місці.

Ця моя необачна фраза давала йому змогу ухилитися від прямої відповіді. Він не загаявся скористатися нею.

— Перепрошую, міс Голкомб, — сказав він, усе так само затуляючи обличчя рукою. — Даруйте, якщо я нагадаю вам, що я не претендував на таке право.

Я вже ладна була сказати кілька слів, одвертих, щирих, які змусили б його висловитись, та Лора перепинила мене.

— Я сподіваюсь, що недаремно зробила це нелегке для мене признання, — сказала вона. — Мені зосталось додати ще кілька слів, і, сподіваюсь, після всього сказаного ви не засумніваєтеся в їхній цілковитій правдивості?

— Звичайно, запевняю вас! — палко відповів він, знов поклавши руку на стіл та обернувшись до нас. Якщо попередньої миті на його обличчі й був якийсь вираз, то тепер на ньому не прочитати було нічого — крім нетерплячої, тривожної уваги.

— Хотіла б я, щоб ви зрозуміли: я це вам говорила не з егоїстичною метою, — сказала Лора. — Якщо після того, що ви почули від мене, сер Персіваль, ви залишите мене, то не на те, щоб я вийшла заміж за іншого, — ви тільки дасте мені змогу зостатися на все життя неодруженою. Моя вина перед вами почалася й закінчилась тільки в моїх думках. Жодного слова...— Вона замовкла, підшукуючи потрібний вираз, і так збентежилась, що боляче було дивитися на неї. — Жодного слова, — терпляче й рішуче повела вона далі, — не зронила ні я, ні чоловік, якого я згадую у вашій присутності вперше і востаннє. Жодного слова — ні про моє почуття до нього, ні про його почуття до мене, — і нічого ніколи не буде сказано. Навряд чи ми стрінемося з ним у цьому житті. Благаю вас, дозвольте мені більше не говорити про це, благаю просто повірити цим моїм словам. Ось та правда, сер Персіваль, яку мав право почути заповіданий мені муж, хоч би чого коштувало мені її відкрити. Я довіряюсь його великодушності, сподіваючись на його прощення, довіряюсь його честі, знаючи, що він збереже в таємниці моє зізнання.

— Ваші обидві довіри священні для мене, — мовив він, — і я їх свято берегтиму.

І замовк, дивлячись на неї, ніби хотів почути від неї ще більше.

— Я сказала все, що хотіла, — додала вона тихо, — я сказала більш ніж досить для того, щоб ви могли забрати назад своє слово.

— Ви сказали більш ніж досить! — підхопив він. — І найдорожче для мене тепер — дотримати свого слова!

Він підвівся і ступив кілька кроків до неї. Вона з жахом сахнулася від нього, і слабкий крик вирвався з її грудей. Кожне її слово невинно свідчило про її чистоту й правдивість, а цей чоловік добре розумів, який то неоціненний скарб — чиста й правдива жінка. Вона стільки надій покладала на своє благородство, а воно з самого початку стало її прихованим ворогом. І я з самого початку боялась саме цього. Якби вона дала мені хоч найменшу змогу, я б перешкодила цьому. Навіть тепер, коли було вже пізно, я вичікувала, чи не скаже сер Персіваль щось таке, що дозволило б мені поставити його в програшне становище.

— Ви запропонували мені, міс Ферлі, самому відмовитися від шлюбу з вами, — продовжував він. — Та я не такий безсердечний, щоб відмовитися від найблагороднішої з жінок!

Він промовляв із таким палким почуттям, із такою натхненною пристрастю і водночас із такою делікатністю, що Лора підвела голову, зашарілась і глянула на нього з несподіваною відвагою.

— Ні! — твердо мовила вона. — Від найнещаснішої з жінок, якщо я повинна віддати себе тому, кого не можу любити.

— Але невже ви не зможете полюбити в майбутньому, — спитав він, — якщо метою всього мого життя буде заслужити вашу любов?

— Ніколи! — відказала вона.— Якщо ви досі наполягаєте на нашому шлюбі, я буду вам вірною і відданою дружиною, сер Персіваль, але вашою люблячою дружиною, наскільки я себе знаю, — ніколи!

Кажучи ці сміливі слова, вона була така невідпорно прекрасна, що жоден чоловік на світі добровільно не відмовився б від неї. Я з усієї сили намагалась переконати себе, що сер Персіваль заслуговує на осуд, та попри все моїй жіночій душі було жаль його.

— Я вдячно приймаю вашу вірність і відданість, — сказав він. — Хоч як мало ви можете мені дати, жодна інша жінка на світі не може дати мені більше.

Її ліва рука досі стискала мою, права безживно повисла. Він лагідно взяв її, підніс до своїх вуст, не так поцілував, як просто торкнувся ними, вклонився, а тоді, з бездоганним тактом і стриманістю мовчки вийшов з кімнати.

Він пішов, а вона не поворухнулась, не зронила слова — сиділа поруч мене, холодна й заклякла, опустивши очі долу. Я розуміла, що говорити — безнадійно й даремно, і тільки мовчки обняла її, пригорнула до себе. Так ми з нею просиділи довго в тяжкій і печальній тиші, аж мені стало страшно, і я лагідно заговорила до неї, щоб розворушити її.

Від звуку мого голосу Лора мовби отямилась — зненацька відсунулась від мене і встала.

— Я мушу скоритися долі, Меріан, — мовила вона. — В новому житті у мене буде багато тяжких обов'язків; один із них треба виконати сьогодні.

Сказавши це, вона підійшла до столика біля вікна, де лежало її малювальне приладдя, дбайливо зібрала його й поклала в шухляду комода. Замкнувши шухляду, вона подала мені ключа.

— Я мушу розлучитися з усім, що нагадує мені про нього, — сказала вона. — Заховай цього ключа, бережи його де хочеш, — він мені більш ніколи не знадобиться.

Перш ніж я встигла хоч щось сказати, вона взяла з книжкової полички альбом із малюнками Волтера Гартрайта. На мить вона завагалась, любовно тримаючи в руках альбом, а тоді піднесла його до вуст і поцілувала.

— Ох, Лоро, Лоро! — тільки й мовила я, не сердито, без докору, але з сердечною печаллю, що перелилася в мій голос.

— Востаннє, Меріан! — заблагала вона. — Адже я прощаюся з ним назавжди.

Поклавши альбом на стіл, вона вийняла гребінь, що тримав її коси. В незрівнянній красі впали вони на її плечі й спину, окутали її довгими пасмами. Відділивши один довгий кучерик, вона відрізала його і пришпилила так, як він скрутився, кільцем до першої, чистої сторінки. Потім квапливо згорнула альбом, віддала мені в руки.

— Ви з ним листуєтеся, — сказала вона. — Поки я жива, коли він питатиме про мене, щоразу відповідай йому, ніби мені добре, але не кажи, що я нещаслива! Не засмучуй його, Меріан, заради мене — не засмучуй його ніколи!. Якщо я помру перша, обіцяй мені, що віддаси йому альбом із моїм кучериком. Коли я буду мертва, нікому не зашкодить, якщо ти віддаси йому альбом і скажеш, що я своїми руками вклала туди локон. І скажи... ох, Меріан, скажи за мене те, що я сама ніколи не зможу йому сказати: скажи, що я його любила!

Вона обвила мені шию руками й прошепотіла на вухо ці останні слова з такою пристрастю, що серце моє мало не порвалось від горя. Весь той довгий стрим, у який вона була сама себе закувала, був відкинутий цим її першим і останнім поривом почуття. З істеричною силою вона вирвалася з моїх обіймів і впала на диван, здригаючись від відчайних ридань.

Марно я втішала її та умовляла — ніщо вже не могло заспокоїти її. Такий був сумний, непередбачений для нас обох кінець того пам'ятного дня. Коли її ридання стихли, вона була надто змучена, щоб говорити. Згодом вона задрімала, а я тим часом заховала альбом, щоб вона його не побачила, коли прокинеться. Коли вона розплющила очі й подивилася на мене, моє обличчя було цілком спокійне, хоча Бог один знає, що діялося в моїм серці. Ми жодним словом не обмовилися про злощасну ранкову зустріч. До кінця того дня ми більше не розмовляли про сера Персіваля й не згадували про Волтера Гартрайта.

10-е

Сьогодні вранці вона була вже спокійна, схожа на саму себе, і я вернулась до прикрої вчорашньої розмови, благаючи її дозволити мені поговорити з сером Персівалем і містером Ферлі з приводу її невеселого заміжжя відвертіше й рішучіше, ніж могла говорити з ним вона. Ласкаво, але твердо Лора урвала мої умовляння.

— Для мене все вирішувалося вчора, — сказала вона. — І вчора все вирішилось. Відступати вже пізно.

Надвечір сер Персіваль розмовляв зі мною про те, що сталося вчора у Лориній кімнаті. Він запевняв мене, що її незрівнянна щирість пробудила в ньому таку зустрічну віру в її невинність і чистоту помислів, що він ні на хвилину не відчув недостойних ревнощів — ні під час розмови з Лорою, ні потім, коли залишив нас. Хоч як глибоко шкодував він про ту сумну прихильність, що завадила розвинутись у її серці високому почуттю до нього, він був твердо переконаний, що про це й справді ніколи не говорилося в минулому й ні за яких обставин про це не буде згадано в майбутньому. Це було його непохитне переконання, і на доказ того він навіть не цікавився, коли це сталося, давно чи недавно, чи хто був той, кого вона полюбила. Довіра його до міс Ферлі, мовляв, цілковита, і все, що вона порахувала за потрібне йому сказати, його повністю задовольняло; він навіть більше не почував ніяких сумнівів чи тривог із цього приводу.

Висловивши все це, він вичікувально подивився на мене. Мені було так незручно за моє нез'ясовне упередження супроти нього й за недостойну підозру, чи не розраховує він, що я погарячкую і враз відповім йому саме на ті запитання, які він, за його словами, зовсім не збирався ставити, аж я не змогла приховати свого збентеження й постаралась уникнути всяких подальших натяків на цю тему. Водночас я не хотіла втрачати ані найменшої нагоди виступити на захист Лориної справи й зухвало сказала йому, як я жалкую, що його великодушність була не така велика, щоб спонукати його взагалі розірвати заручини.

Тепер він знов обеззброїв мене тим, що не намагався захищатись. Він тільки благав мене зрозуміти велику різницю між тим, коли б міс Ферлі покинула його за власним бажанням, — тоді його згода на це означала б тільки, що він скорився долі, — й тим, коли б він сам змушував себе відмовитися від неї, бо так він прирік би на смерть свої надії. Її поведінка під час учорашньої зустрічі так зміцнила його незмінну любов, яку він плекав до неї останні два роки, що він, хоч би й хотів, не здолав би цього почуття. Якщо я вважаю, що він показує себе слабким, егоїстичним і жорстоким у ставленні до жінки, котру обожнює, то він постарається змиритися з такою моєю думкою. Він тільки питає: чи буде вона щасливіша, зостаючись самотньою й не сміючи ніколи відкрито заявити про свою любов, ніж коли вийде заміж за чоловіка, що благословляє землю, по якій вона ступає? В останньому випадку є хоч надія, що щастя прийде з часом, а в першому випадку, як вона сама сказала, такої надії немає.

Я щось відповіла йому, бо маю жіночий язик, який просто не може змовчати, але нічого переконливого я йому сказати не могла. Було цілком ясно, що він скористався перевагою, яку йому надавав шлях, вибраний Лорою напередодні. Я передчувала, що так буде, а нині тільки переконалася в цьому. Лишається одна-єдина надія: що його спонукає до цього, як він сам каже, його палке, непереборне почуття до Лори.

Перш ніж закрити свого щоденника, я повинна ще занотувати, що написала сьогодні про бідного Гартрайта до двох давніх друзів моєї покійної матері. Обидва вони — впливові люди в Лондоні. Якщо вони можуть щось зробити для нього, вони це зроблять, я певна. Я ще ніколи ні за кого так не тривожилася, як нині за Волтера, — окрім Лори, звичайно. Все, що сталося після того як він поїхав від нас, тільки зміцнило мою повагу й симпатію до нього. Сподіваюсь, що я правильно чиню, допомагаючи йому влаштуватися за кордоном. Я всім серцем сподіваюсь, що все це буде тільки на добро.

11-е

Сер Персіваль мав зустріч із містером Ферлі. По мене прислали, щоб я була присутня при їхній розмові.

Містер Ферлі аж ніяк не приховував свого великого задоволення з приводу того, що «родинне потрясіння» (як він зволить називати одруження своєї небоги) нарешті залагоджено. Досі я не вважала за потрібне висловлювати йому свою думку, та коли він заговорив далі у своїй відворотно млосній манері, що тепер, ідучи назустріч побажанням сера Персіваля, саме пора призначити день весілля, я зраділа нагоді подіяти містерові Ферлі на нерви й дуже палко запротестувала проти того, щоб Лору квапили з цим рішенням. Сер Персіваль негайно став запевняти, що він розуміє силу мого заперечення, та благати, аби я повірила, що пропозицію домовитися про день весілля зроблено без його відома.

Містер Ферлі відкинувся в кріслі, заплющив очі, сказав, що ми з сером Персівалем обоє робимо честь людській природі, а тоді знов незворушно заговорив про день одруження, так ніби ні сер Персіваль, ні я не сказали й слова проти. Кінчилося тим, що я категорично відмовилася нагадувати Лорі про день весілля, якщо тільки вона сама не спитає мене про це. Зробивши таку заяву, я рушила до Дверей. Сер Персіваль виглядав вельми збентеженим і засмученим. Містер Ферлі простяг ледачі ноги на своєму оксамитовому підніжку й мовив:

— Люба Меріан! Як я заздрю вашій міцній нервовій системі! Не грюкніть дверима!

Ідучи до Лориної кімнати, я довідалась, що вона питала про мене, а місіс Везі сказала їй про мій візит до містера Ферлі. Лора зразу ж спитала, навіщо мене туди кликали, і я розповіла їй, навіть не намагаючись приховати своєї досади й невдоволення. Не знаходжу слів, щоб передати, як вразила й засмутила мене її відповідь,—  я аж ніяк не сподівалася від неї чогось такого.

— Дядечко слушно каже, — зауважила вона. — Я і так завдала досить тривоги й клопоту і тобі, й усім довкола мене. Цього більше не слід робити, Меріан. Хай сер Персіваль усе вирішить сам.

Я почала її умовляти, але вона несхитно стояла на своєму.

— Я зв'язана словом, — відповіла вона. — Я вже порвала з минулим. Хоч би скільки я відкладала цей нещасливий день, він все одно настане. Ні, Меріан, ще раз кажу: дядечко має слушність. Задосить я завдала тривоги й клопоту всім вам, та більше цього не буде.

Досі вона була зразок слухняності, а нині стала пасивно-незрушна у своєму самозреченні, я б навіть сказала: у своєму відчаї. Хоч як дуже я її люблю, а мені було б не так боляче, якби вона була збуджена й розхвильована. Та холодна, байдужа до всього Лора, яку я бачу нині перед собою, так разюче не схожа на справжню Лору, на саму себе!

12-е

За сніданком сер Персіваль заговорив зі мною про Лору, й мені нічого іншого не лишалось, як переказати йому всі її слова.

В цей час вона сама зійшла вниз і приєдналася до нас. У присутності сера Персіваля вона була так само неприродно спокійна, як і зі мною. Коли закінчився сніданок, йому пощастило перемовитися з нею наодинці біля вікна. Разом вони побули дві чи три хвилини, а потім вона пішла з їдальні в супроводі місіс Везі; сер Персіваль підійшов до мене. Він сказав, що молив її саму призначити день весілля за її власним бажанням.

На відповідь вона тільки підтвердила свою згоду взагалі й попросила його висловити свої побажання міс Голкомб.

Мені так прикро, що не стає терпцю писати далі. Попри всі мої спроби хоч якось йому перешкодити, сер Персіваль і цього разу домігся свого та ще й з найбільшою вигодою для себе. Його бажання й наміри, звісно, і тепер ті самі, що й тоді, коли він до нас приїхав, а Лора, згодившись на заміжжя, як на жертовну необхідність, лишається безнадійно терпляча та байдужа. Розпрощавшися з усіма своїми забавами та дрібничками, що нагадували їй про Гартрайта, вона мовби розлучилася з усією своєю колишньою ніжністю і вразливістю.

Я пишу ці рядки о третій годині пополудні. Сер Персіваль уже поїхав, кваплячись, як щасливий жених, підготувати все в гемпшірському домі для прийому своєї майбутньої дружини. Якщо тільки не стане на заваді щось надзвичайне, вони поберуться саме тоді, коли він цього й хотів, — наприкінці року. У мене аж пальці горять, коли я пишу про це!

13-е

Безсонна ніч через думки про Лору. Над ранок я надумала спробувати, чи не звеселить її переміна місця. Заберу її геть із Ліммеріджа, оточу милими обличчями давніх друзів, то й минеться, напевне, оця теперішня її заціпенілість. Трохи поміркувала й вирішила написати Арнольдсам у Йоркшір. Вони прості, добродушні, гостинні люди, і вона їх знає ще змалечку. Вкинувши листа в мішок для кореспонденції, я розповіла їй про це. Мені було б легше, коли б вона показала характер, завпиралась, засперечалась. Та вона лише зронила: «З тобою я поїду куди завгодно, Меріан. Твоя правда, мені буде краще, як я десь поїду».

14-е

Я написала містерові Гілмору, що це нещасне весілля і справді відбудеться, й згадала про переміну місця, яку я задумала, щоб розважити Лору. Мені не хотілось розписувати подробиці. До кінця року на це ще буде час.

15-е

Мені три листи. Перший від Арнольдсів. Вони в захваті, що незабаром побачать Лору й мене. Другий — від одного з двох джентльменів, яким я писала про Волтера Гартрайта. Він повідомляє мене, що йому поталанило знайти таку змогу й виконати моє прохання. Третій — від самого Волтера. Сердега від щирого серця дякує мені за те, що з моєю поміччю невдовзі покине свою домівку, друзів, батьківщину. Нібито з Ліверпуля в Центральну Америку відпливає приватна експедиція на пошуки слідів давніх культур. Художник, що мав їхати з експедицією, мабуть, злякався в останню хвилину, і Волтер поїде замість нього. Він підписав контракт на півроку, лічачи від моменту прибуття експедиції в Гондурас. Контракт буде продовжено ще на рік, якщо розкопки будуть успішні та якщо вистачить припасів. Він закінчує листа обіцянкою написати мені прощальну записку з корабля, перед самим відплиттям. Мені лишається тільки молитись та сподіватись, що в цій справі ми обоє чинимо якнайкраще. Це ж такий серйозний крок! Мені стає страшно за Волтера, коли я думаю про його мандрівку. І все ж, як би я могла сподіватися чи бажати, аби він, у його нещасному становищі, лишався на батьківщині?

16-е

Коляса біля парадних дверей. Ми з Лорою вирушаємо на гостину до Арнольдсів.

23-е. Полсдін-Лодж у Йоркшірі

Ось уже тиждень, як ми на новому місці, серед цих щирих людей. Лорі стало краще, однак не настільки, як я сподівалась. Я вирішила побути тут іще хоч тиждень. Поки в цьому немає доконечної необхідності, нам нічого квапитися назад до Ліммеріджа.

24-е. Полсдін

Сумні новини з ранковою поштою. 21-го вирушила експедиція до Центральної Америки. Ми розлучилися з відданою людиною, втратили вірного друга. Волтер Гартрайт покинув Англію.

25-е. Полсдін

Сумні вісті вчора, лиховісні — сьогодні. Сер Персіваль Глайд написав містерові Ферлі, а містер Ферлі написав нам із Лорою, щоб ми негайно поверталися в Ліммерідж.

Що це має означати? Що день весілля призначено за нашої відсутності?

II

27-е. Ліммерідж

Мої лихі передчуття збулися. Весілля призначено на двадцять друге грудня. Нібито наступного дня, після того як ми поїхали в Йоркшір, сер Персіваль написав містерові Ферлі, що необхідний ремонт і переробки в його гемпшірському домі заберуть набагато більше часу, ніж він гадав. Скоро він матиме всі розрахунки, але йому значно легше буде домовитися з робітниками, якщо він знатиме, коли саме відбудеться весілля. Тоді б він міг розрахувати час, потрібний для ремонту, і сповістив би друзів, які збиралися погостювати у нього цієї зими, що не зможе прийняти їх, оскільки будинком порядкуватимуть робітники.

Містер Ферлі відповів на цей лист пропозицією, щоб сер Персіваль сам призначив день весілля, — а міс Ферлі ту дату схвалить, про це залюбки брався подбати він, її опікун. Сер Персіваль, не гаючись, відповів, що пропонує другу половину грудня (як йому й хотілося з самого початку), число двадцять друге, чи двадцять четверте, чи будь-яке, зручне самій леді нареченій та її опікунові. А. що леді нареченої не було вдома й вона не могла висловитися за себе, її опікун вирішив за неї, вибравши найближчу з названих дат: двадцять друге грудня, — й, відповідно, викликав нас у Ліммерідж.

Пояснивши мені все це при особистій зустрічі, містер Ферлі вельми люб'язно запропонував мені поговорити з Лорою сьогодні ж. Аби не опиратися даремно, я погодилась переказати сестрі доручення містера Ферлі, заявивши, що не добиватимусь від Лори, щоб вона дала згоду на цей день. Привітавши мене з моєю «чудовою сумлінністю», от ніби при зустрічі поздоровив мене з «чудовим виглядом», містер Ферлі начебто зостався цілком задоволений, просто переклавши на мої плечі ще один із своїх родинних обов'язків.

Сьогодні вранці я порозмовляла з Лорою, як обіцяла. її самовладання, вірніше, її заціпеніння, як вона з незбагненною рішучістю підтримувала в собі, відколи сер Персіваль поїхав від нас, не захистило її від грізної звістки, котру я мусила їй повідомити. Вона пополотніла і вся затремтіла.

— Не так скоро, Меріан! — заблагала вона. — Ох, не так скоро!

Мені було б досить і найменшого натяку. Я підвелася, щоб піти й заради неї примусити містера Ферлі відкласти день весілля.

Я вже була взялася за ручку дверей, коли вона схопила мене за сукню.

— Пусти! — сказала я. — Я аж палаю сказати твоєму дядечкові, що йому й серові Персівалю не завжди щаститиме все повертати на своє.

Вона гірко зітхнула, не випускаючи з рук моєї сукні.

— Ні, — тихо мовила вона. — Занадто пізно, Меріан, занадто пізно!

— Аж ніяк не пізно! — відрізала я. — Питання про день весілля вирішуємо ми, жінки. І повір мені, Лоро, я зумію скористатися нашим жіночим правом.

Доказуючи ці слова, я розчепила її пальці на моїй сукні, та вона обіруч ухопила мене за талію, так що мені було вже не вирватись.

— Все це тільки заплутає нас ще більше, принесе нові тривоги й прикрощі, — сказала вона. — І дядечко розгнівиться, і в сера Персіваля, коли він приїде, будуть нові підстави нарікати...

— Тим краще! — пристрасно вигукнула я. — Яке нам діло до його нарікань! Чи ти ладна розбити своє серце, аби йому догодити? Та жоден чоловік на світі не заслуговує на такі жертви від нас, жінок! Чоловіки! Це ж вороги нашої невинності й спокою — вони відривають нас від батьківської любові та сестринської дружби, вони цілком присвоюють нас, тіло й душу нашу, прив'язують нас, беззахисних, до себе, як ото собаку прив'язують ланцюгом до конури! Що дають нам натомість найкращі з них? Пусти мене, Лоро, я шаленію, коли про це подумаю!

Сльози, нікчемні жіночі сльози слабості, досади й гніву душили мене. Вона печально усміхнулась і закрила мені обличчя своєю хустинкою, щоб заховати від мене мою власну слабкість, — ту саму слабкість, яку, вона знала, я найдужче зневажаю в жінках.

— Ох, Меріан! — мовила вона. — Ти плачеш! Подумай, що б ти сказала, коли б ми з тобою помінялися місцями й ці твої сльози були моїми. Вся твоя любов, і мужність, і відданість не змінять того, що має статись, рано чи пізно. Хай буде так, як хоче дядечко. Я ладна піти на будь-які жертви, аби не бути більше причиною всіх цих тривог і страждань. Скажи лише, що ти зостанешся зі мною, коли я вийду заміж, Меріан, — і не кажи більш нічого.

Але я ще багато чого сказала. Я змусила висохнути жалюгідні свої сльози, що не приносили мені полегшення, а тільки засмучували її. Я благала, переконувала, намагаючись говорити спокійно. Та все намарне. Вона змусила мене двічі повторити мою обіцянку зостатися з нею після її заміжжя, а тоді раптом зронила запитання, яке спрямувало мою печаль, моє співчуття в нове річище.

— Коли ми були в Полсдіні, Меріан, — мовила вона, — тобі прийшов лист...

Із того, як змінився її голос, як вона раптом відвела очі й схилила голівку мені на плече, з нерішучості, що не дала їй договорити, мені стало цілком ясно, про кого це недоговорене запитання.

— Я думала, Лоро, що в нас із тобою не буде більше мови про нього, — лагідно сказала я.

— Ти одержала листа від нього? — наполягала вона.

— Так, — відповіла я, — коли вже тобі так хочеться знати.

— Ти йому ще писатимеш?

Я розгубилась. Я боялася сказати їй, що він виїхав з Англії та що я сама допомогла йому в цьому. Що я могла їй відповісти? Туди, куди він поїхав, листи добираються місяцями, коли не роками.

— Припустімо, я напишу йому ще раз, — сказала я нарешті. — Що тоді, Лоро?

Її щока обпікала мені плече, руки тремтіли, обіймаючи мене ще міцніше.

— Не пиши йому про двадцять друге, — шепнула вона. — Обіцяй мені, Меріан, обіцяй, що навіть імені мого не згадаєш, коли писатимеш йому знов.

Я пообіцяла. Словами не висловити печалі, з якою я давала їй ту обіцянку. А вона враз випустила мене з обіймів, одійшла до вікна й задивилася в нього, стоячи спиною до мене. За хвилину вона обізвалась, не обертаючись до мене, щоб я не могла розгледіти її обличчя.

— Ти підеш до дядечка? — спитала вона. — Ти скажеш йому, що я згодна на всі умови, які він вважає за найкращі? Не бійся, Меріан, що залишиш мене зараз саму. Мені краще побути трохи на самоті.

Я вийшла. Якби, піднявши свого мізинця, я могла перенести містера Ферлі й сера Персіваля на щонайдальший край землі, я б це зробила, не вагаючись ані миті. Хоч цього разу моя нещасна вдача допомогла мені. Гнів випалив мої сльози, а то б я, мабуть, не втрималась і зайшлася б нестримним риданням. Я тільки вдерлася до містера Ферлі, крикнула йому сердито: «Лора згодна на двадцять друге!» — й вискочила з його покою, не чекаючи на відповідь. Я так хряснула дверима за собою, що, сподіваюсь, нервова система містера Ферлі буде сьогодні розбита на весь день.

28-е

Вранці я знов перечитала листа бідолашного Гартрайта. З учорашнього дня мене мучать сумніви, чи правильно я чиню, приховуючи від Лори його від'їзд.

Порозважавши, я зосталася при думці, що чиню правильно. Те, як він описує приготування до цієї експедиції в Центральну Америку, свідчить, що організатори її усвідомлюють, наскільки вона небезпечна. Це тривожить мене, а що було б із нею, коли б вона про це довідалась? І так сумно — його від'їзд позбавив нас вірного друга, на відданість якого в потрібну хвилину ми могли цілком розраховувати, якби та хвилина колись настала й застала нас безпомічними. Але ще сумніше знати, що він поїхав, ризикуючи сам загинути в страшному кліматі, в тій дикій країні, серед войовничих племен. Говорити про це Лорі, коли в цьому немає нагальної, доконечної необхідності, було б, звісно, жорстокою щирістю.

Я навіть думаю, чи не піти ще далі — чи не спалити його листа зараз? Боюсь, коли б одного дня не попав цей лист до чужих рук. Тут Волтер не лише говорить про Лору в таких виразах, що повинні назавжди зостатися між ним і мною, а й про свою підозру — таку вперту, безпідставну, але таку тривожну, — що за ним постійно стежать, відколи він поїхав із Ліммеріджа. Він стверджує, що на пристані в Ліверпулі серед юрби, яка спостерігала за відплиттям корабля, він бачив тих самих двох незнайомців, котрі ходили скрізь за ним по лондонських вулицях. Він твердо впевнений, що чув ім'я Анни Катерік за своєю спиною, коли сходив на корабель. Ось його власні слова: «У цих подіях є якесь приховане значення, вони повинні призвести до якогось наслідку. Таємниця Анни Катерік досі ще не розкрита. Може бути, вона більш ніколи в житті не стрінеться мені, та, якщо коли-небудь вам, міс Голкомб, доведеться побачити її, постарайтеся краще, ніж зумів я, скористатися слушною нагодою. Це моє глибоке переконання, і я благаю вас пам'ятати мої слова». Оце таке він пише. Ні, я ніколи не забуду його слів, я й так надто часто міркую над усім, що Гартрайт говорив про Анну Катерік. Але зберігати його листа небезпечно. Найменша випадковість — і він може потрапити до чужих рук. Я можу захворіти, можу померти — краще спалити листа зразу, хай поменшає хоч на одну тривогу.

Листа спалено! Кілька чорних клаптиків попелу в каміні — все, що лишилося від його прощального листа, може, останнього в житті його листа до мене. Невже це такий сумний кінець цієї сумної історії? О, ні, ні, — звісно, це ще не кінець!

29-е

Почалися приготування до весілля. Приїхала кравчиня зняти мірку. Лора зовсім незворушна, зовсім байдужа до питань, що хвилюють кожну жінку. Все це вона склала на мене й на кравчиню. Коли б то бідний Гартрайт був баронетом і судженим, якого їй вибрав батько, чи ж так би вона поводилась? Як би вона вередувала та переживала, як нелегко було б щонайкращій кравчині догодити їй!

30-е

Що не день маємо звістку від сера Персіваля. Остання новина така: всі ті переробки в його домі заберуть місяців чотири, коли не шість. Якби художники, шпалерники та драпірувальники могли створити не тільки розкіш, а й щастя для Лори, о, як би я цікавилася опорядженням її майбутньої оселі! Але за нинішніх обставин єдине, що не лишило мене зовсім байдужою, — це те місце в його листі, де йдеться про весільну подорож. Оскільки зима обіцяла бути незвичайно суворою, а здоров'я Лорине таке тендітне, він пропонує повезти ЇЇ на зиму в Рим і перебути в Італії до літа. Якщо цей його план не буде схвалений, він ладен провести зиму в Лондоні, найнявши для цього щонайкращий будинок.

Не беручи до уваги моїх власних почуттів (це мій обов'язок, і я це роблю), особисто я не сумніваюсь, що треба згоджуватися на першу пропозицію. В обох випадках наша розлука з Лорою неминуча. Якщо вони поїдуть за кордон, розлука буде тривалішою, ніж коли вони зостануться на зиму в Лондоні. Але ми повинні менше думати про цю незручність, а більше про те, щоб Лорі було добре, адже їй корисно буде перебути зиму в м'якому кліматі, а головне — це перша в її житті подорож по найцікавішій у світі країні. Дорожні радощі та втіхи допоможуть Лорі змиритися з новим життям, розвіють її сумний настрій.

Вона з її вдачею не знайшла б утіхи в безтурботних світських розвагах лондонського життя. Тут її ще тяжче гнітило б це нещасливе заміжжя. Не можу висловити, як я боюсь цього початку її нового життя. Але я ще бачу якусь надію, коли вона поїде мандрувати; коли ж лишиться — то вже буде цілковита безнадія.

Дивно перечитувати цей мій останній запис у щоденнику, — я пишу про Лорине одруження та майбутню розлуку з нею, як пишуть про вирішені питання. Якими холодними й нечулими видаються оці мої жорстоко-спокійні міркування про майбутнє! Але як може бути інакше, коли все ближче й ближче день весілля? Не мине й місяця, як вона стане його Лорою, вже не моєю. Його Лорою! Ці два слова ніяк не вкладаються мені в голові, я така приголомшена і вбита ними — от ніби пишу не про заміжжя, а про її смерть.

1 грудня

Сумний, сумний день! День, про який мені не хочеться писати докладно. З нерішучості відклавши розмову про це вчора ввечері, я мусила сьогодні вранці сказати Лорі про весільну подорож, яку пропонує сер Персіваль.

Глибоко переконана, що я буду з нею, хоч би куди вони поїхали, бідолашна дитина, — адже вона ще дитина в багатьох відношеннях, — вона майже зраділа нагоді побачити на власні очі чудеса Флоренції, Рима й Неаполя. Серце моє мало не порвалось від болю, коли мені довелось розвіяти це оманливе уявлення і поставити її перед лицем суворої дійсності. Я мусила сказати їй, що жоден чоловік не стерпить, щоб суперник — чи суперниця — ділили з ним почуття його дружини в перші місяці шлюбу, хоч би що там сталося згодом. Мусила також застерегти її, що наше спільне проживання в майбутньому залежить від того, чи зумію я не викликати ревнощів і недовіри сера Персіваля, ставши на самому початку їхнього шлюбу найближчою порадницею його дружини. Краплину по краплині вливала я в це чисте серце і недосвідчений розум гірку життєву мудрість, бунтуючи кращою, шляхетнішою половиною душі проти цього невеселого завдання. Нині це вже позаду. Вона вивчила свій жорстокий, але неминучий урок. Щезли її чисті дівочі ілюзії — моя рука їх зруйнувала. Краще вже моя, ніж його рука, — оце така моя єдина втіха. Краще моя рука, ніж його.

Отже, прийнято першу пропозицію. Вони поїдуть в Італію. А я — якщо сер Персіваль погодиться — зустріну їх і лишуся жити з ними, коли вони повернуться до Англії. Іншими словами, це вперше у своєму житті я мушу просити особистої послуги в людини, якій я менше, ніж будь-кому, хотіла б бути зобов'язаною. Що ж! Думаю, що заради Лори я зважилася б і на більше.

2-е

Перечитуючи свої записи, я бачу, що завжди відгукуюсь про сера Персіваля у вельми несхвальних виразах. Але справи обернулися так, що я мушу викоренити — і викореню! — моє упередження супроти нього. Не знаю, коли воно й закралося в мою душу. Знаю тільки достеменно, що спочатку я того упередження не мала.

Чи то Лорине небажання виходити за нього заміж настановило мене супроти нього? Чи я мимохіть заразилася цілком зрозумілим упередженням Гартрайта? Чи, може, у моїй свідомості все ще дрімає майже забута підозра, пов'язана з листом Анни Катерік, не розвіяна остаточно поясненням сера Персіваля і підтвердженням його правдивості, яке я маю? Я сама не можу розібратись у своїх почуттях. Одне тільки я знаю напевне: я повинна, а надто нині, перестати кривдити сера Персіваля своєю несправедливою підозріливістю. Я вже звикла писати про нього несхвально, але я мушу покінчити з цією негідною звичкою. Навіть якщо заради цього мені доведеться перестати вести щоденника, поки вони не звінчаються! Я дуже незадоволена собою сьогодні, тож годі писати.

16-е

Минуло два тижні, і я жодного разу не розкривала цих сторінок. Я досить довго не чіпала свого щоденника, тож тепер повертаюся до нього, здається, з більш належними, кращими думками стосовно сера Персіваля.

За ці два тижні нема чого особливо й розповідати. Майже всі сукні готові, з Лондона прибули нові валізи для весільної подорожі. Бідолашка Лора цілими днями зі мною, а вчорашньої ночі, коли нам обом не спалось, вона прийшла в мою спальню і залізла до мене в постіль, щоб іще порозмовляти зі мною.

— Я так скоро з тобою розлучуся, Меріан, — сказала вона. — Поки можна, хоч набудуся з тобою.

Вони мають повінчатися в ліммеріджській церкві, й, хвалити Бога, нікого з наших сусідів не запрошено на весілля. Єдиним гостем буде наш давній друг містер Арнольдс. Він приїде з Полсдіна, щоб бути Лориним весільним батьком, бо дядечко її надто вже зманіжений і не посміє виткнутися надвір у таку холоднющу погоду, що стоїть нині. Коли б я не вирішила від сьогодні бачити все тільки в радісному світлі, цілковита відсутність родичів-чоловіків у Лори в найважливішу хвилину її життя могла б викликати в мене великі побоювання за її майбутнє. Але з похмурими настроями та підозрами покінчено, вірніше — я більше не відбиватиму нічого такого в моєму щоденнику.

Завтра має прибути сер Персіваль. Він запропонував — на випадок, коли б ми хотіли, щоб усе відбувалося за приписами строгого етикету, — написати нашому священикові й попросити в нього притулку на той короткий час, поки він, сер Персіваль, бутиме в Ліммеріджі до весілля. Але ми з містером Ферлі вирішили, що нам аж ніяк не потрібно клопотатися всякими дрібними церемоніями та ритуалами. Ми в нашому дикому вересовому закутні, в нашому великому порожньому домі сміливо можемо знехтувати докучні умовності, що заважають спокійно жити городянам. У своєму листі-відповіді я подякувала серові Персівалю за його чемну пропозицію і попросила його зайняти колишні його покої в нашому домі.

17-е

Він приїхав сьогодні — тривожний і стомлений з виду, як мені здалось, але все розмовляв та сміявся, неначе був у щонайліпшому настрої. Він привіз Лорі подарунки — по-справжньому чудові коштовності. Лора милостиво прийняла їх, зберігаючи, зовні принаймні, цілковите самовладання. Але той зовнішній спокій вона здобуває ціною душевної боротьби, єдину ознаку якої я добачаю в її небажанні лишатися на самоті. Замість вернутися до своєї кімнати після сніданку чи обіду, як звичайно, вона неначе боїться туди заходити. Коли сьогодні після сніданку я пішла нагору вдягтися для прогулянки, вона напросилася піти зі мною. А перед обідом вона відчинила двері зі своєї кімнати в мою, аби, перевдягаючись, ми могли розмовляти одна з одною.

— Не давай мені жодної вільної хвилини, — сказала вона. — Змушуй мене повсякчас бути на людях. Не дозволяй мені задумуватись — оце все, про що я прошу тебе, Меріан. Не дозволяй мені задумуватись!

Ця печальна переміна в ній тільки робить її ще привабливішою в очах сера Персіваля. Видно, він витлумачив її жвавість на свою користь. На її щоках гарячковий рум'янець, в очах гарячковий блиск, і він це вітає, вважаючи, що вона просто погарнішала й повеселіла. Сьогодні за обідом вона розмовляла з такою награною веселістю й недбалістю, які зовсім не в її вдачі, аж мені хотілось примусити її замовкнути та вивести з їдальні. Захвату й подиву сера Персіваля не описати. Де й поділася тривога, яку я завважила на його обличчі, коли він тільки приїхав, і навіть у моїх очах він мовби помолодшав років на десять.

Безперечно — хоч якась незбагненна примха заважає мені це бачити, — безперечно, Лорин суджений дуже вродливий чоловік. Всяка врода починається з правильних рис, а в нього вони правильні. Ясно-карі очі прикрашають чоловіка (чи й жінку), а в нього очі ясно-карі. Навіть лисина, коли вона тільки над чолом, як у нього, личить чоловікові: завдяки ній лоб видається ще вищим, а лице — ще розумнішим. Невимушена елегантність його манер, невтомна жвавість рухів, повсякчасна вишукана дотепність у розмові — все це безсумнівні переваги, і все це у нього є. Хіба можна дорікати містерові Гілмору, коли він, не здогадуючись про Лорине таємне закохання, дивується, що вона не рада своїм заручинам? На його місці будь-хто дивувався б, як і наш добрий давній друг. Коли б мене оце спитали, які я добачила вади в серові Персівалі, я могла б назвати лише дві. Перша — невгамовний неспокій і збудження, причиною якого може бути його надзвичайно енергійна вдача. Друга — його різка, дратівлива манера розмовляти із слугами, яка, зрештою, може бути просто поганою звичкою. Ні, я не можу й не стану заперечувати — сер Персіваль дуже вродливий і дуже приємний чоловік. Ось так! Нарешті я це написала і задоволена, що з цим покінчено.

18-е

Сьогодні вранці, почуваючись стомленою і пригніченою, я залишила Лору в товаристві місіс Везі й подалася на одну з моїх швидких денних прогулянок, які я зовсім занедбала останнім часом. Я звернула на суху, вітряну дорогу, що веде через вересовище на Тоддів Кут. Через півгодини я неабияк здивувалась, побачивши сера Персіваля, що йшов назустріч мені від ферми. Він ішов швидко, помахуючи своїм ціпком, з високо піднесеною, як завжди, головою, в мисливській куртці, що маяла на вітрі. Коли ми зустрілись, він не став чекати моїх запитань і тут-таки сказав мені, що ходив на ферму поспитати Тоддів, чи не мали вони якихось звісток про Анну Катерік відколи він востаннє був у Ліммеріджі.

— І вам, звісно, сказали, що вони все так само нічого не знають?

— Анічогісінько, — відповів він. — Я починаю серйозно побоюватись, що ми вже не знайдемо її. А ви часом не чули, — запитав він мене, пильно дивлячись мені в обличчя, — може, цей художник, містер Гартрайт, довідався ще щось про неї?

— Він про неї нічого не чув і не бачив її, відколи поїхав із Камберленду, — відповіла я.

— Дуже жаль, — мовив сер Персіваль розчаровано, в той час як на обличчі його — от дивина! — відбилося ніби полегшення. — Неможливо вгадати, які лиха можуть спіткати це нещасне створіння. Для мене це несказанна прикрість, що ні до чого не призвели всі мої зусилля знайти її і знов віддати до лікарні, під дбайливий нагляд, якого вона так потребує.

Цього разу видно було, що йому й справді прикро. Я висловила йому своє співчуття, і ми разом пішли додому, говорячи вже про інші речі. Хіба ця моя випадкова зустріч із ним серед вересовища не свідчить про ще одну привабливу рису його вдачі? Хіба не безкорисливо й не зворушливо з його боку напередодні свого весілля думати про Анну Катерік, ба навіть піти на Тоддів Кут, щоб розпитати про сердешну, коли він міг куди приємніше перебути час у Лориному товаристві? Беручи до уваги, що він учинив так із щирого милосердя, його поведінка в цьому випадку показує його велику добрість і заслуговує найбільшої похвали. Ну що ж! Я дуже його хвалю — та й досить про це.

19-е

Нове відкриття в невичерпному джерелі чеснот сера Персіваля.

Сьогодні в розмові з ним я обережно згадала про мій намір жити під одним дахом з його дружиною, коли він знов привезе її до Англії. Я ще тільки ледь натякнула на це, як він гаряче схопив мою руку й запевнив мене, що сам дуже хотів мені це запропонувати. Мовляв, з усіх жінок він вибрав би для своєї дружини саме таку подругу, як міс Голкомб. Він просив мене вірити, що я роблю йому величезну послугу на все життя, пропонуючи жити біля Лори після її заміжжя так само, як жила біля неї і раніше.

Коли я подякувала йому від імені нас обох за його люб'язну до нас увагу, мова зайшла про весільну подорож та про англійське світське товариство, з яким Лорі доведеться познайомитися в Римі. Він перелічив імена кількох друзів, з якими сподівається зустрітись цієї зими за кордоном. Наскільки я пам'ятаю, всі вони англійці, за одним винятком. Цей єдиний виняток — граф Фоско.

Це вперше Лорине одруження постає у виразно сприятливому світлі завдяки звістці про те, що молоде подружжя, напевне, зустрінеться на континенті з графом Фоско та його дружиною. Можливо, ця зустріч покладе край тривалій родинній сварі. Досі мадам Фоско воліла забувати про свої обов'язки Лориної тітки, а все через своє зло на покійного містера Ферлі за його вчинок із заповітом. Одначе віднині вона вже не зможе ставитися до Лори як до чужої. Сер Персіваль і граф Фоско — давні, випробувані друзі, і їхнім дружинам не лишиться нічого іншого, як зустрітися по-дружньому. В дні свого дівування мадам Фоско була чи не найбільша вітрогонка з тих, яких мені доводилось бачити, — вередлива, вимоглива і марнославна до дурості. Якщо її чоловікові пощастило перевиховати її, він заслуговує на подяку з боку всіх її родичів, і я перша йому подякую.

Мені вже нетерпеливиться зазнайомитися з графом. Він найближчий друг майбутнього Лориного чоловіка і викликає у мене найбільшу цікавість. Ні Лора, ні я ніколи його не бачили. Про нього я знаю тільки, що завдяки його випадковій появі на східцях церкви Трініта дель Монте в Римі сер Персіваль був порятований від грабунку й загибелі в ту критичну хвилину, коли сера Персіваля поранили в руку, а наступної миті, можливо, увігнали б йому ножа в серце. Я пам'ятаю також, що тоді, коли покійний містер Ферлі висував безглузді заперечення проти одруження його сестри, граф написав йому вельми стриманого й розумного листа, який, мушу визнати з соромом, залишився без відповіді. Оце і все, що я знаю про друга сера Персіваля. Цікаво, чи приїде він коли-небудь до Англії? Чи сподобається мені?

Моє перо залетіло у сферу чистого розумування. Пора вернутися до тверезих фактів. Безперечно, сер Персіваль поставився більш ніж люб'язно — з великою теплотою — до моєї ризикованої пропозиції жити біля його дружини. Я впевнена, що Лориному чоловікові не доведеться нарікати на мене, якщо й надалі я ставитимуся до нього так, як тепер. Я вже проголосила його вродливим, приємним, сповненим співчуття до нещасних і щирої приязні до мене. Справді, я насилу впізнаю сама себе в новій ролі найпалкішого друга сера Персіваля.

20-е

Я ненавиджу сера Персіваля! Я геть-чисто заперечую, що в нього приємний зовнішній вигляд. Я вважаю, що в нього дуже лиха вдача, що він неприємний і зовсім позбавлений доброти й співчуття. Учора ввечері нам надіслали візитні картки для молодого подружжя. Лора розпечатала пакет і вперше побачила своє майбутнє прізвище надрукованим. Сер Персіваль дозволив собі заглянути через її плече на свіжу візитну картку, що вже перетворила міс Ферлі на леді Глайд, і, посміхаючися з осоружним самовдоволенням, шепнув їй щось на вухо. Я не знаю, що саме, — Лора не захотіла сказати мені ,— та обличчя її враз стало мертвотно-бліде, аж я злякалась, коли б вона не зомліла. Сер Персіваль не звернув ані найменшої уваги на раптову Лорину блідість, от ніби й не завважив, що жорстоко завдав їй болю. В одну мить воскресла вся моя давня неприязнь до нього, і всі години, що проминули від тієї миті, не змогли її розвіяти. Я стала ще нерозважніша, ще несправедливіша, ніж була. В трьох словах, — як слухняно пише їх моє перо! — в трьох словах: я його ненавиджу!

21-е

Чи не зрушили трохи мою душевну рівновагу хвилювання цього тривожного часу? Протягом останніх кількох днів я писала в легковажному тоні, який — бачить небо! — такий далекий від того, що діється в моєму серці, аж мені неприємно перечитувати свого щоденника.

Може, за останній тиждень я заразилася Лориним гарячковим збудженням. Коли так, то цей напад у мене вже пройшов, лишивши мене в якомусь дивному стані. Від минулої ночі мене переслідує невідчепна думка: щось скоїться і весілля не буде. Звідкіля взялася, найшла на мене ця дивна мана? Може, цьому посприяли мої передчуття лихого Лориного майбутнього? Чи таке мимоволі навіяв мені сер Персіваль, який, що ближче день весілля, стає все збудженіший і дратівливіший? Не знаю. Одне тільки знаю: мене переслідує ця фантастична думка — за цих обставин найдикіша думка, що тільки може заблукати в голову жінці, — й хоч як я силкуюся, а не можу простежити, звідкіля вона взялась.

Цей останній передвесільний день минув у безладній, стомливій метушні. Як мені його описати? Адже я повинна це зробити. Все краще, ніж безнадія похмурих думок.

Добра місіс Везі, яку ми останнім часом усе забували та нехтували, зранку несамохіть примусила нас проливати сльози. Протягом кількох місяців вона таємно від усіх плела для своєї любої вихованки теплу шаль із шотландської вовни. Просто дивно, як жінка у її віці, з її звичками, могла зробити таку прегарну річ! Тож уранці вона й піднесла подарунок. І, коли любляча старша подруга її сирітського дитинства гордо накинула шаль на її плечі, бідолашна добросерда Лора зовсім розчулилась. Не встигла я заспокоїти обох чи втерти хоч свої сльози, як по мене прислав містер Ферлі, щоб ощасливити мене довжелезним переліком засторог, яких він вважає за необхідне вжити для збереження власного спокою в день весілля.

«Люба Лора» дістане від нього подарунок — поганенького перстеника, оздобленого волоссям її люблячого дядечка замість коштовного каменя, і з бездушним написом усередині по-французькому про споріднені душі та вічну дружбу. «Люба Лора» повинна була отримати з моїх рук цю ніжну данину негайно, аби встигнути оговтатися від хвилювання, завданого їй дядечковим подарунком, перш ніж постати перед самим дядечком. «Люба Лора» повинна зробити йому візит сьогодні ввечері, але бути такою ласковою, щоб не влаштовувати сцен. «Люба Лора» повинна прийти до нього ще й завтра вранці, вже у весільному вбранні, але знов же бути такою ласкавою, щоб не влаштовувати сцен. І втретє повинна прийти до нього «люба Лора» — перед самим від'їздом, але не ранячи йому серця згадкою, о котрій саме годині вона вирушає, та щоб без сліз! «Заради милосердя, люба Меріан, заради всього доброго, родинного, всього втішно й чарівно супокійного — без сліз!» Ця егоїстична нісенітниця в таку хвилину так обурила мене, що я б неодмінно приголомшила містера Ферлі одною з найжорстокіших істин, які йому будь-коли доводилося чути, коли б прибуття містера Арнольдса із Полсдіна не покликало мене виконувати обов'язки гостинності.

Годі описати, що коїлося далі того дня. Думаю, що жодна людина в домі не змогла б пригадати, що й за чим діялось. Всілякі дрібні події нагромаджувались одна на одну, всіх збивали з пантелику, скрізь панувало безладдя й метушня. Прибували сукні, про які забуто; пакувалися валізи, які потім треба було розпаковувати й упаковувати знов; надходили подарунки від друзів близьких і далеких, від людей вельможних і простих. Ми всі більш, ніж треба, метушилися, всі з хвилюванням чекали завтрашнього дня. Особливо нетерпеливився сер Персіваль — він не міг побути й п'яти хвилин на одному місці. Частіше, ніж будь-коли, його непокоїв той уривчастий, сухий кашель. Він знай вибігав із дому й раптом став такий допитливий та цікавий, що чіплявся із запитаннями до зовсім сторонніх людей, які прибували з різними дорученнями. І на додачу до всього цього нас із Лорою мучила одна невідчепна думка, що завтра нам доведеться розлучитись, та грізний, невідступний страх, про який ми обидві мовчали, хоч і не могли його позбутись, — страх, що цей плачевний шлюб може стати фатальною помилкою її життя і моїм невтішним горем. Уперше за всю нашу багаторічну щасливу дружбу ми уникали дивитись одна одній у вічі й весь вечір за обопільною мовчазною згодою утримувались від розмови наодинці. Мені несила писати про це далі. Хай там які завгодно лиха чигають на мене в майбутньому, я завжди згадуватиму двадцять перше грудня — переддень її весілля як найсумніший і найнещасливіший день у моєму житті.

Я пишу ці рядки в самоті моєї кімнати. Нині вже за північ. Я щойно ходила до Лори — глянути покрадьки, як вона спить у своєму гарненькому білому ліжечку, де спала змалку.

Вона лежала, не знаючи, що я дивлюсь на неї, тихо-тихо лежала, але не спала. При тьмяному світлі нічника я бачила її приплющені очі, сліди сліз блищали між вій. Мій подарунок — усього лиш невеличка брошка — лежав на її нічному столику разом із її молитовником і мініатюрним батьковим портретом, з яким вона ніколи не розлучається. З хвилину я стояла в головах у неї, дивлячись на неї згори вниз. Рука її спочивала на білій ковдрі; дихала вона так тихо, так рівно, що не колихалось мереживо її нічної сорочки. Я дивилася на неї, — на ту Лору, яку я бачила стільки разів і якої не побачу більш ніколи! — а тоді навшпиньках повернулася до своєї кімнати. Моя люба! З усією твоєю красою та багатством, яка ж ти самотня! Той, хто віддав би життя за тебе, нині далеко-далеко, люте море грається ним цієї непогожої ночі, кидає з хвилі на хвилю. Хто ще є в тебе? Ні батька, ні брата — нікого, крім безпомічної, слабкої жінки, що пише ці сумні рядки й пильнує коло тебе, дожидаючи ранку, в печалі, якої не вгамувати їй, в сумнівах, яких їй не збороти. О, який скарб довірено буде завтра рукам того чоловіка! Якщо він коли-небудь забуде про це, якщо хоч чимось її скривдить...

22-е

Сьома година.

Безладний, метушливий ранок. Вона щойно встала — спокійніша, стриманіша, ніж учора, — тепер, коли настала пора.

Десята година.

Вона вже вбрана. Ми обнялися, ми пообіцяли одна одній не падати духом. На хвилину я забігла до себе в кімнату. У вируванні, в плутанині своїх думок я розрізняю одну дику фантазію: щось іще скоїться таке, що перешкодить цьому шлюбові. Чи не спадає і йому таке на думку? У вікно мені видно, як він тривожно снує поміж колясами, що стоять біля дверей. І як я можу писати такі нісенітниці! Весілля — ось воно, вже на порозі. Менше ніж за півгодини ми вирушаємо до церкви.

Одинадцята година.

Все кінчено. Вони повінчались.

Третя година.

Вони поїхали! Я сліпну від сліз, я не можу більше писати...

На цьому кінчається перший період цієї оповіді.

ПЕРІОД ДРУГИЙ

Оповідь продовжує Меріан Голкомб

I

11 червня 1850 року

Минуло шість місяців, шість довгих, самотинних місяців, відколи ми з Лорою бачилися востаннє.

Скільки ж днів зосталося мені чекати? Лише один! Завтра, дванадцятого, мандрівники повертаються до Англії. Мені аж не віриться своєму щастю, не віриться, що через двадцять чотири години закінчиться останній день моєї розлуки з Лорою.

Вона і її чоловік перебули всю зиму в Італії, потім поїхали в Тіроль. Вертаються вони не самі, а з графом Фоско і його дружиною, які наміряються оселитись біля Лондона і, поки не виберуть собі постійної резиденції, запрошені на літо в Блеквотер-Парк. Якщо повертається Лора, мені байдуже, хто там іще їде з нею. Хай сер Персіваль, якщо йому так подобається, напаковує свій дім стосами гостей — за умови, що його дружина і я житимемо в цьому домі разом.

А тим часом я вже влаштувалася тут, у Блеквотер-Парку. Це «древній і цікавий замок (як послужливо повідомляє мене путівник по графству) сера Персіваля Глайда, баронета» і, посмію додати ще я сама, майбутня постійна оселя простолюдинки Меріан Голкомб, незаміжньої дівиці, що сидить собі нині в затишній віталеньці за чашкою чаю, посеред своїх земних надбань, втиснених у три валізи й один саквояж.

Учора я виїхала з Ліммеріджа, діставши напередодні чарівного листа від Лори з Парижа. Доти я вагалась, де мені їх краще зустріти: у Лондоні чи в Гемпшірі, але в цьому останньому листі Лора писала, що сер Персіваль хоче зійти на берег у Саутгемптонському порту й звідти їхати просто до свого маєтку. Він, мовляв, стільки потратив за кордоном, що в нього не лишилося грошей, щоб прожити до кінця сезону в Лондоні. З міркувань економії він вирішив скромно перебути літо й осінь у Блеквотері. Лорі набридли хвилювання світського життя та постійна переміна місць і її тішить перспектива сільської тиші й самоти, які їй розважливо надає її чоловік. Що ж до мене, то з нею я буду щаслива де завгодно. Тож для початку ми всі дуже задоволені — кожне по-своєму.

Вчора я ночувала в Лондоні, а вдень була так заклопотана всілякими візитами та дорученнями, що втрапила до Блеквотера вже аж як посутеніло.

Коли судити з мого першого невиразного враження, то Блеквотер — цілковита протилежність Ліммеріджу Будинок стоїть на рівнісінькій рівноті, зусебіч його замикають — майже душать, як на мій погляд північанки, звичної до простору, — дерева. Я ще не бачила тут нікого, крім слуги, що відчинив мені двері, та економки, дуже люб'язної особи, що показала мені мої кімнати й принесла мені чаю. Я маю гарненький будуарчик і спальню в кінці довгого коридору на другому поверсі. Кімнати слуг і декілька запасних спалень розташовані нагорі, на третьому поверсі. Всі інші кімнати, їдальня, вітальня — внизу. Я ще не бачила жодної з них і нічого не знаю про дім, крім того, що одне його крило існує вже п'ятсот років. Довкола нього колись був рів з водою. Назву свою «Блеквотер» — «Чорна вода» — він дістав від озера в парку.

Баштовий годинник моторошно і врочисто вибив одинадцяту. Башта височіє в самому центрі будинку— я розгледіла її, коли під'їжджала. Великий пес прокинувся, — чи не годинник розбудив, — і страшно так завиває та гавкає десь за рогом. Я чую, як відлунює чиясь хода в долішніх коридорах і гримлять засуви та замки біля вхідних дверей. Певне, слуги облягаються. Може, й мені наслідувати їхній приклад?

Ні, мені ще зовсім не спиться. Не спиться, сказала я? Мені здається, я вже ніколи не склеплю очей. Сама думка про те, що завтра я знов побачу дороге її обличчя, почую такий знайомий голос, тримає мене в постійному гарячковому збудженні. Мала б я переваги й права чоловіка — я б звеліла негайно засідлати найкращого коня із стаєнь сера Персіваля й поскакала б на схід, назустріч сонцю, шаленим, нескінченним, година за годиною, чвалом, як ото славетний розбійник мчав колись до Йорка[2]. Та, бувши всього тільки жінкою, пожиттєво приреченою на терпіння, доброзвичайність і криноліни, я мушу зважити на економчину думку про мене і спробувати заспокоїтись якимось невинним, суто жіночим способом.

Про читання не може бути й мови — я не можу зосередитися на книжці. Тож буду писати — либонь, допишуся до виснаження та й задрімаю.

Останнім часом я занедбала свого щоденника. Стоячи на порозі нового життя, кого я згадаю з людей, які переміни, події запам'яталися мені за ці півроку — за цей довгий, невеселий, порожній проміжок часу що сплинув від дня Лориного весілля?

Найчастіше я згадую Волтера Гартрайта. Він іде перший, очолюючи туманну процесію моїх відсутніх друзів. Я отримала кілька рядків од нього, написаних після того, як експедиція висадилася на берег у Гондурасі. Ці рядки були бадьоріші, живіші, ніж дотеперішні його листи. За місяць чи півтора я прочитала передруковане з американської газети повідомлення про від'їзд експедиції в глиб країни. Востаннє їх бачили, коли вони заходили в незайману тропічну пущу. В кожного з них були рушниця й мішок за плечима. Відтоді цивілізований світ загубив їхні сліди. Від Волтера я більше не отримала ні рядка; в газетах не з'являлося більше ніяких звісток про експедицію.

Такий самий густий, похмурий морок окутав долю Анни Катерік і її супутниці місіс Клементс. Про них не було аніякісінької звістки. Чи вони в Англії, чи виїхали за кордон, живі вони чи мертві, ніхто не знає. Навіть повірник сера Персіваля втратив надію розшукати їх і зрештою звелів припинити даремні пошуки.

Наш добрий давній друг містер Гілмор мусив урвати на час свою жваву адвокатську діяльність. Напровесні ми стурбувались, довідавшись, що його знайшли зомлілого за столом у конторі. З ним стався апоплексичний удар. Він іще раніше скаржився, що йому то розпирає, то стискає голову. Лікар попереджував його, що коли він і далі працюватиме з раннього ранку до пізнього вечора, наче замолоду, це матиме для нього погані наслідки. Йому категорично велено щонайменше рік не з'являтися в конторі й відпочивати, тілом і душею, цілком помінявши свій звичний спосіб життя. Усі справи він склав на свого компаньйона, а сам перебуває тепер в Німеччині у родичів, що займаютьсй там торгівлею. Таким чином, іще один вірний друг і надійний порадник утрачений для нас, але я вірю і сподіваюсь, що ненадовго.

Бідолашна місіс Везі доїхала зі мною до Лондона. Як можна було залишити її на самоті в Ліммеріджі, після того як і Лора, і я поїхали з дому? Тож було домовлено, що вона житиме у своєї неодруженої сестри, яка утримує школу в Клафамі. Восени місіс Везі має приїхати в гості до своєї вихованки, я б сказала — до прийомної дочки. Я щасливо довезла добру стареньку до місця призначення й лишила її на сестрин догляд, тихо щасливу тим, що через кілька місяців вона знов побачить Лору.

Що ж до містера Ферлі, то я, певно, не буду несправедлива, коли скажу, що він був невимовно радий від'їздові з дому нас, жінок. Було б просто безглуздям уявити, ніби він міг знудьгуватися за своєю небогою, — раніше він місяцями не робив ніяких спроб побачитися з нею. А його слова, сказані при нашому з місіс Везі від'їзді, буцім «серце йому розривається з горя», я вважаю признанням, що він тішиться в душі, бо нарешті позбувся нас. Остання його примха полягає в тому, що він найняв двох фотографів, аби вони безперервно робили дагеротипи рідкісних скарбів і диковинок, які є в його колекції. Один повний комплект таких дагеротипів містер Ферлі збирався пожертвувати Товариству механіків у Карлайлі. Дагеротипи будуть наклеєні на чудовий картон, а внизу багрянітимуть претензійні написи: «Мадонна з немовлям» Рафаеля. Із зібрання Фредеріка Ферлі, есквайра», «Мідна монета часів Тіглата Паласара. Із зібрання Фредеріка Ферлі, есквайра», «Унікальна гравюра Рембрандта, відома в Європі під назвою «Ляпка» — через граверову ляпку в кутку, якої немає на жодній іншій копії. Оцінена в 300 гіней. Із зібрання Фредеріка Ферлі, есквайра». Коли я збиралася їхати, готові були вже десятки копій з написами, а лишалося зробити ще сотні. Захопившись цією новою забавою, містер Ферлі буде щасливий протягом багатьох місяців, а двоє нещасних фотографів нестимуть терновий вінець соціального мучеництва, од якого досі страждав сам камердинер містера Ферлі.

От і все про людей та про події, що найглибше закарбувалися в моїй пам'яті. Що ж сказати наостанок про ту, котра посідає найчільніше місце в моєму серці? Скільки б і про кого б я не писала, думка про Лору ні на мить не покидала мене. Що діялося з нею протягом цих шести місяців? Що згадати про неї, перш ніж я закрию щоденника на ніч?

Я можу робити висновки лише з її листів — але в жодному з них немає відповіді на ті запитання, якими я її закидала. Головного я так і не довідалась.

Чи добре він до неї ставиться? Чи щасливіша вона тепер, ніж була тоді, коли ми з нею розлучилися в день її вінчання? У всіх моїх листах, прямо чи непрямо, то в такій, то в іншій формі, я ставила їй ці два запитання. І в усіх своїх листах Лора ухилялася од відповіді чи вдавала, ніби ті запитання стосуються лише до стану її здоров'я. Знов і знов повідомляла вона мене, що здорова; що їй подобається мандрувати; що вперше в житті вона жодного разу не застудилась за зиму, — але ніде жодним словом не прохопилася, не сказала просто, що їй добре, що вона змирилася із своїм заміжжям і може нині споминати день двадцять другого грудня без жалю і каяття. У своїх листах Лора згадує про чоловіка, от ніби мимохідь називає якогось там знайомого, що мандрує з ними разом і взяв на себе всі дорожні клопоти: «Сер Персіваль призначив наш від'їзд на таке ось число», «Сер Персіваль вирішив, що поїдемо тією дорогою». Дуже рідко, раз на десять випадків, вона його називає просто «Персіваль», а то все його титулує.

З листів не видно, щоб його погляди й звички хоч десь, у чомусь та вплинули на неї. Звичайне моральне переродження, яке мимоволі відбувається в юній, чистій, чулій жіночій душі після шлюбу, неначебто зовсім не торкнулося Лори. Вона пише про свої думки та враження серед усіх довколишніх чудес, і в тих думках та враженнях не знайти жодного сліду його присутності. Коли б замість її чоловіка з нею мандрувала я, вона б писала комусь іншому точнісінько такі самі листи. І жодного натяку хоч на якусь симпатію поміж ними. Коли вона перестає описувати своє подорожування й переходить до того, що чекає на неї в Англії, то пише тільки про мене та про своє майбутнє життя зі мною, її сестрою, і хоч би словом прохопилась про своє майбутнє в ролі дружини сера Персіваля. У всьому цьому я не вчуваю ніякого нарікання, ніякого натяку на те, що вона зовсім нещаслива у своєму заміжжі. Хвалити бога, її листи не наштовхують мене на такий невтішний висновок. Але, порівнюючи ту Лору, котру я знала просто як сестру, з тією, котра промовляє до мене із сторінок цих листів, я бачу в ній якусь печальну апатію, незмінну байдужість до свого нового становища дружини. Іншими словами — цілих півроку мені писала Лора Ферлі, в якій не було анічогісінького від леді Глайд.

Те саме дивне мовчання, яким вона обходить поведінку і вдачу сера Персіваля, вона зберігає і щодо свого враження про чоловікового найближчого друга, графа Фоско, згадуючи його кілька разів у своїх останніх листах.

З якоїсь нез'ясовної причини граф із дружиною несподівано передумали їхати в Рим, де сер Персіваль гадав побачитися з ними, а натомість подалися до Відня. Аж навесні вони з Відня поїхали в Тіроль, де й зустрілися з молодятами на їхньому зворотному шляху до Англії. Лора досить докладно пише про свою зустріч із мадам Фоско, запевняючи мене, що тітка, ставши графовою дружиною, настільки змінилася на краще, — і спокійніша зробилась, і розважливіша, — аж я навряд чи впізнаю її при зустрічі. Що ж до самого графа Фоско (який цікавить мене незрівнянно більше, ніж його дружина), то Лора підозріло обережно мовчить. Тільки зауважила раз, що граф для неї загадка й що вона нічого не хоче говорити про нього, поки я сама не складу про нього своєї думки.

Як на мене, це погана рекомендація для графа. Лора більше, ніж інші люди в її віці, зберегла тонку інтуїцію дитини, що інстинктивно угадує друга. Якщо я міркую слушно і її перше враження про графа було несприятливе, то ще й я, чого доброго, переймуся сумнівами та недовірою до цього знатного чужоземця, не бачивши його у вічі. Але треба мати терпіння — цим та й іншим сумнівам уже недовго тривати. Майбутнє, рано чи пізно, все поставить на своє місце, все з'ясує.

Годинник вибив дванадцяту. Опівніч. Перш ніж згорнути щоденника, я підійшла до вікна й виглянула надвір.

Ніч тиха, задушлива, безмісячна. Де-не-де мерехтять на небі тьмяні зорі. Дерева обступили будинок суцільною темною масою, мов височезний кам'яний мур. До мене долинає далеке, ледь чутне жаб'яче квакання та ще удари баштового годинника довго відлунюють у задушливій тиші. Цікаво, який той Блеквотер-Парк за дня? Вночі він мені щось не дуже подобається.

12-е

День обстежень і відкриттів. День у багатьох відношеннях набагато цікавіший, ніж я могла того сподіватися вчора.

Звісно ж, я почала обхід з оглядання будинку.

Центральна його частина була збудована за часів прославленої королеви Єлизавети. Внизу тягнуться паралельно одна одній дві величезні й довжелезні галереї з низькими стелями. Вони видаються ще темнішими й понурішими від бридких родинних портретів на стінах — якби моя воля, я б їх усі попалила. Покої над галереями досить добре збереглися, але користуються ними дуже рідко. Чемна економка, що водила мене по будинку, запропонувала мені оглянути їх, але розважливо попередила, що вони мені здадуться трохи занедбаними. Моя зацікавленість у цілості моїх спідниць і панчіх незмірно перевищує мою цікавість до всіх єлизаветинських спалень королівства, тож я рішуче відмовилась обстежувати пилюку і бруд тих покоїв, щоб не забруднити своєї одежі. Економка сказала: «Я поділяю вашу думку, міс» — і, мабуть, має мене тепер за найрозумнішу з усіх жінок, яких вона тільки знала в житті.

То й досить про головне приміщення. До нього ліворуч і праворуч прибудовані два крила. Напівзруйноване ліве крило (якщо стати обличчям до фронтону) було колись самостійним будинком, і збудували його в XIV сторіччі. Хтось із предків сера Персіваля по материнській лінії — не пам'ятаю та й не цікавлюсь, хто саме,— прибудував до нього головне приміщення в часи вищезгаданої королеви Єлизавети. Економка сказала, що знавці старовини вважають архітектуру та обличкування «старого крила» вельми своєрідними. Подальше обстеження показало, що ті знавці, котрі поціновували «старе крило», могли це зробити, тільки перемігши свій страх перед пацюками, пліснявою і мороком. За таких обставин я призналася без вагань, що я ніякий не знавець, і запропонувала поставитися до цього уламка старовини так само, як і до єлизаветинських спалень. Економка ще раз мовила: «Я поділяю вашу думку, міс» — і подивилася на мене, не приховуючи свого захвату моїм надзвичайним здоровим глуздом.

Далі ми попрямували до правого крила, прибудованого, аби довершити архітектурну мішанину Блеквотер-Парку, в часи Георга II.

Це придатна для проживання частина будинку, полагоджена та обличкована заради Лори. Мої дві кімнати й решта хороших спалень знаходяться на другому поверсі. А на нижньому розташовані вітальня, їдальня, мала вітальня, бібліотека й чудовий маленький будуар для Лори. Всі ці кімнати дуже мило обличковані, вбрані в яскравому сучасному стилі й чарівно обставлені елегантними сучасними меблями. Вони не такі просторі й світлі, як наші покої в Ліммеріджі, але в них приємно жити. Пам'ятаючи все, що я чула про Блеквотер-Парк, я страшенно боялася стомливих антикварних стільців, похмурих вітражів, ветхих, повних пилу драпіровок, і всього того древнього мотлоху, що його збирають довкола себе люди, позбавлені почуття затишку і байдужі до комфорту своїх гостей. Я з невимовним полегшенням переконалась, що дев'ятнадцяте сторіччя вторглося в цей чужий дім, який мав стати для мене домівкою, і вимело геть порохняві «давні, добрі часи» з обстави нашого повсякденного життя.

Так я перебула ранок — то в долішніх покоях, то перед замком на великому майдані, обрамленому з трьох боків самим будинком, а з четвертого — високими чавунними ґратами та ворітьми, що відгороджують його від світу спереду. В центрі майдану міститься великий круглий басейн для рибок, обмурований каменем, з алегоричним чудовиськом на дні. У ньому плаває повно золотих і срібних рибок, і він облямований широким поясом щонайм'якшого моріжку, по якому тільки ступала моя нога. Я досить приємно збавила там час до другого сніданку, а тоді взяла свого великого солом'яного бриля й пішла під теплим, погідним сонечком оглядати околиці.

Денне світло підтвердило те враження, яке склалось у мене вночі: у Блеквотері забагато дерев. Вони просто душать дім. Дерева здебільшого молоді й надто густо посаджені. Я підозрюю, що задовго до сера Персіваля хтось тут по-хижацькому повирубував старі дерева. А котрийсь із наступних власників, розсердившись на таке неподобство, постарався якомога швидше й густіше засадити поруб. Усе ще стоячи перед будинком, я роззирнулась і, побачивши ліворуч квітник, пішла туди — чи не набачу там щось цікаве.

Зблизька той квітник виявився невеликим, досить убогим і занедбаним. Я повернулася до нього спиною і, відчинивши хвіртку в огорожі, опинилася в ялиновій посадці. Гарна звивиста алея вела мене все далі поміж дерев, і скоро моє чуття північанки підказало мені, що я наближаюсь до піщаного вересовища. Через півмилі алея круто звернула вбік, ялини розступились, і я опинилася на краю широкого відкритого простору. Переді мною, в улоговині, лежало озеро Блеквотер, що його ім'ям названо й маєток.

До озера вів пологий піщаний схил, то тут, то там його одноманітність скрашали зелені пагорки. Саме озеро, очевидно, колись доходило до того місця, де я стояла нині. Воно поступово висихало й тепер було втричі менше, ніж колись. Його тихі, незрушні води лежали в западині за чверть милі від мене. Все воно розпадалося на ставочки й калюжі, оточені комишами та очеретами, серед яких подекуди випиналися горбочки землі. На протилежному від мене березі дерева знов здіймалися суцільною стіною, затуляючи обрій і відкидаючи чорну тінь на сонливе мілководдя. Зійшовши до самого озера, я роздивилася, що далекий берег вологий, багнистий, порослий буйною травою та сумними вербами. Вода, досить чиста й прозора з цього, відкритого, піщаного боку, на осонні, там, під тим берегом, де глибше, виглядала чорною та отруйною в густій прибережній тіні навислих кущів і переплетених дерев. Обходячи озеро, я підійшла ближче до заболоченого берега. Там квакали жаби, й водяні щури в затінку шугали то в воду, то з води, самі схожі на живі тіні. Ось із води наполовину виткнувся човен, перевернутий, зогнилий, і кволий промінчик сонця, пробившись крізь гущавину, спочивав на сухій носовій частині днища, а в тому промінчику, скрутившись клубком і підступно завмерши, грілася змія. Чи ближче глянеш, чи далі, все довкола справляло одне й те саме похмуре враження пустельності й тління, а ясна краса літнього неба над головою неначе тільки відтіняла, поглиблювала морок і печаль цієї пущі. Я обернулась і пішла назад до піщаного, порослого вересом узвишшя, прямуючи до старої, занедбаної повітки, що стояла на краю ялинової посадки. Спершу я тієї повітки й не завважила, захоплена дикою широчінню озера.

Підійшовши до повітки ближче, я роздивилась, що колись у ній зберігалися човни, а згодом її спробували перетворити на примітивну альтанку, поставивши всередині лаву з ялинових дощок, декілька стільців і стола. Я зайшла до повітки й сіла на лаву, щоб трохи передихнути.

Я не посиділа й хвилини, як почула вражено, що мій частий віддих дуже чудно відлунює внизу, піді мною. Прислухалась: хтось тихо, надривно сапав просто під лавою, на якій я сиділа. Нерви у мене досить міцні, я не жахаюся через марниці, але цього разу я злякано скочила на ноги, погукала — ніхто не обізвався, тоді зібрала всю свою хоробрість і зазирнула під лаву.

Там, забившись у найдальший кут, лежав мимовільний винуватець мого переляку — собачка, білий з чорними плямами спанієль. Бідолашка ледь чутно заскавучала, коли я покликала її, але не зворухнулась. Я відсунула лаву й придивилася ближче. Очі нещасної собачки швидко скліли, на білій лискучій шерсті проступали плями крові. Страждання слабких, безпомічних, безсловесних тварин — безперечно, одне з найсумніших видовищ на світі. Я обережно взяла поранену собачку на руки й, поклавши її в пелену спідниці, мовби в гамак, пішла назад до будинку так швидко, як тільки могла йти, щоб не завдавати їй болю.

Не знайшовши нікого в холі, я негайно піднялася у свій будуар, спорудила собачці ложе із моєї старої хустки й подзвонила. На дзвінок з'явилася служниця, щонайбільша та щонайгладкіша з усіх служниць, яких тільки знав світ. Її пухке, безформне обличчя розпливалося в такій безглуздо-веселій посмішці, що й святому терпець урвався б. Побачивши на підлозі поранену собаку, служниця заусміхалася ще ширше.

— І що ви тут побачили смішного? — накинулась я на неї так сердито, ніби це була моя служниця. — Ви знаєте, чия це собака?

— Ні, міс, так-таки й не знаю. — Вона нахилилась, подивилась на поранений бік собачки, вся просяяла від якоїсь нової думки й, захихотівши, показала на рану: — Це Бакстер зробив, ось хто!

Я так розсердилась, що ладна була нам'яти їй вуха.

— Бакстер? — перепитала я. — Хто цей жорстокий дурень, якого ви називаєте Бакстером?

Дівчина захихотіла ще веселіше.

— Та Господь з вами, міс! Бакстер — це лісник і, коли він побачить приблудну собаку, то й застрелить її. Такий його обов'язок, міс. А ця собака, мабуть, здохне. Ось куди він її влучив! Це Бакстер зробив, а хто ж іще? Бакстер її пристрелив, бо це його обов'язок.

Від обурення я вже ладна була побажати, щоб Бакстер був пристрелив цю служницю замість собаки. Бачачи, що від цієї позбавленої почуттів особи годі сподіватися хоч якоїсь допомоги для бідолашної тварини, що мучилася біля наших ніг, я звеліла їй запросити до мене економку. Служниця так і пішла, як прийшла, — з посмішкою від вуха до вуха. Коли за нею зачинилися двері, я почула, як вона бурчить сама до себе в коридорі: «Це Бакстер зробив і це Бакстерів обов'язок, ось так!»

Економка, жінка з деякою освітою і недурна, передбачливо прихопила з собою молока й теплої води. Побачивши собаку, вона сахнулась і пополотніла.

— Боже мій! — вигукнула вона. — Та це ж собака місіс Катерік!

— Чия? — перепитала я, вражена до краю.

— Собака місіс Катерік. Ви начебто знаєте цю жінку, міс Голкомб?

— Ні, не знаю особисто, але чула про неї. Вона живе тут? Чи довідалася вона що-небудь про свою дочку?

— Ні, міс Голкомб. Вона сама приходила сюда спитати, чи не маємо ми вістей.

— Коли ж вона приходила?

— Щойно вчора. Хтось їй нібито сказав, що в нашій околиці бачили жінку, схожу, за описом, на її дочку. Ми тут нічого такого не чули. І в селі, куди я, на прохання місіс Катерік, послала слугу розпитати людей, теж нічого такого не чули. І з нею, коли вона прийшла, була й ця собачка, я це добре пам'ятаю. Коли місіс Катерік виходила, я бачила, як ця собачка дріботіла за нею. Мабуть, забігла, дурненька, в парк, і там її підстрелили... Де ви знайшли її, міс Голкомб?

— У старій повітці над озером.

— Так, так, це там, де наша посадка. І нещасна тварина, певне, доповзла до альтанки й залізла в куточок, як роблять собаки перед смертю. Змочіть їй губи молоком, міс Голкомб, а я промию рану, очищу від шерсті. Боюсь, що вже ми їй нічим не допоможемо. Але хоч спробуймо.

Місіс Катерік! Це ім'я все лунало мені у вухах. Поки ми клопоталися коло собачки, мені на думку спали слова Волтера Гартрайта: «Якщо коли-небудь вам, міс Голкомб, доведеться побачити Анну Катерік, постарайтеся краще скористатися такою нагодою, ніж це вийшло в мене».

Завдяки тому, що я знайшла цього пораненого спанієля, я довідалася про візит місіс Катерік до Блеквотер-Парку, а це, своєю чергою, могло привести ще до якихось відкриттів. Я вирішила скористатися цією нагодою, що сама прийшла мені до рук, і якомога більше випитати про місіс Катерік.

— Ви, здається, сказали, що місіс Катерік живе десь тут поблизу? — спитала я.

— О ні, люба! — заперечила економка. — Вона живе у Велмінгамі, а це в зовсім іншому кутку графства — миль двадцять п'ять звідсіля.

— Ви, мабуть, давно знаєте місіс Катерік?

— Та ні, міс Голкомб. До вчорашнього дня я її жодного разу не бачила. Я, звісно, чула про неї, бо чула про добрість сера Персіваля, що допоміг улаштувати її дочку в лікарню. У місіс Катерік трохи дивні манери, але з усього видно, що вона дуже шанована жінка. Вона, здається, була прикро розчарована, коли довідалася, що нема ніякої підстави, — ані найменшої, наскільки нам відомо, гадати, нібито її дочка переховується десь у нашій околиці.

— Місіс Катерік мене цікавить, — сказала я, щоб розтягти якомога довше цю розмову. — Як жаль, що вчора я не приїхала раніше, а то була б її застала! Довго вона тут пробула?

— Так, — відповіла економка, — довгенько. І ще й довше побула б, коли б мене не покликали до одного незнайомого джентльмена, що заходив спитати, коли повернеться сер Персіваль. Щойно місіс Катерік почула слова покоївки про те, чого прийшов незнайомець, вона за раз же встала й пішла геть. Прощаючись, вона просила мене не казати серові Персівалю про її візит. Я ще подумала, що досить дивно звертатися з таким проханням до особи, котра посідає настільки відповідальне становище в домі, як я.

І мені це прохання видалося дивним. Адже сер Персіваль таки зумів переконати мене в Ліммеріджі, що між ним і місіс Катерік існує цілковита довіра. Коли це справді так, то чому їй не хотілося, щоб він довідався про її візит у Блеквотер?

— Напевне, — сказала я, бачачи, що економка сподівається, що я висловлю свою думку про дивне прохання місіс Катерік, — напевне, вона не хотіла, щоб звістка про її відвідини роздосадувала його, нагадавши йому зайвий раз, що дочка її ще не знайшлася. Багато вона говорила про дочку?

— Дуже мало, — відказала економка. — Здебільшого вона говорила про сера Персіваля: все розпитувала, де він мандрує і що за жінка та леді, з якою він одружився. Вона нібито не так засмутилась, як розсердилась, почувши, що не знайдено ніяких слідів перебування її дочки в наших місцях. «Я відмовляюся від пошуків, — ось що, пригадую, вона сказала наостанок, — Я відмовляюся від пошуків, мем, вона для мене загубилася навіки». І зараз же почала розпитувати про леді Глайд: чи ж красива, чи люб'язна, чи мила, чи здорова, чи молода... Ох, лишенько! Я так і знала! Погляньте, міс Голкомб. Нарешті бідолашка відмучилась!

Собачка вже була мертва. Саме як економка проказувала слова: «...чи мила, чи здорова, чи молода»,— бідолашне створіння ледь чутно вискнуло і корчі перебігли по його тільцю. Фатальна переміна сталася так жахливо раптово: одна мить — і собачка вже лежала мертва біля наших ніг.

Восьма година.

Я щойно повернулася знизу, пообідавши в цілковитій самоті. З вікна я бачу, як червоно палає заграва на верховіттях паркової глушини, а я все пишу й пишу в щоденнику, аби погамувати нетерпіння, з яким дожидаю повернення наших мандрівників. За моїми розрахунками, вони вже досі мали прибути. В будинку так самотньо й тоскно в цій сонливій вечоровій тиші! Леле! Скільки ще промине хвилин, поки я почую стукіт коліс і побіжу вниз, аби опинитися в Лориних обіймах?

Бідолашна собачка! Хотіла б я, щоб мій перший день у Блеквотері не був отьмарений смертю — хоч би й смертю приблудної собаки.

Велмінгам... Переглядаючи свої записи, я бачу, що це назва містечка, де живе місіс Катерік. Її записка все ще у мене — та її відповідь на мій запит про її нещасну дочку, написаний на наполегливе прохання сера Персіваля. Десь цими днями, коли мені випаде нагода, я візьму записку з собою замість візитної картки й, познайомившися з місіс Катерік, постараюсь випитати в неї все, що зможу. Я не розумію, чому вона хотіла приховати від сера Персіваля свої відвідини, і я зовсім не певна, — як начебто впевнена в цьому економка, — що її дочка Анна не ховається десь у цих околицях. Що сказав би Волтер Гартрайт у цьому складному становищі? Бідний, дорогий Гартрайт! Я вже відчуваю, як бракує мені його щирих порад і дружньої допомоги... Я щось почула! Що за біганина внизу? Авжеж! Я чую цокіт копит, чую рипіння коліс по жорстві!..

II

15 червня

Метушня, що зчинилася, коли вони повернулись, досі уже вщухла. Минуло два дні, відколи мандрівники приїхали, і цього часу вистачило, щоб наше нове життя у Блеквотер-Парку потекло у своєму звичному річищі. І я вже можу знову взятися за свого щоденника, щоб по змозі спокійно, як завжди, робити записи.

Почну, мабуть, із незвичайного спостереження, з того, що мені кинулося в вічі, відколи повернулася Лора.

Коли двоє рідних людей чи двоє близьких друзів розлучилися: одне поїхало за кордон, а друге зосталося вдома, — то повернення з мандрів родича чи друга щоразу начебто ставить того, хто лишався вдома, в якесь незручне становище. Тоді раптово стикаються нові думки, враження, нові звички, що їх жадібно вбирав мандрівник, із давніми думками, уявленнями, звичками, що їх пасивно зберігав посидючий домонтар. Від того зразу начебто порушується давня обопільна прихильність між найближчими родичами, між найщирішими друзями й поміж них зненацька заходить відчуженість — несподівано й мимовільно для обох. Після того як минули перші щасливі хвилини нашої зустрічі з Лорою і ми посідали рядочком, побравшись за руки, щоб віддихатись і вгамуватись для спокійної розмови, я зразу ж відчула цю відчуженість і по ній побачила, що й вона це відчула. Нині, коли ми помалу вернулися до більш чи менш звичного для нас способу життя, ця відчуженість потроху розвіюється і, може, її скоро й зовсім не стане. Але, звісно, саме це відчуття забарвило те перше враження, яке справила на мене Лора, і тільки тому я про нього й згадую тут.

Вона дійшла висновку, що я та сама, колишня Меріан, а я виснувала, що Лора змінилась.

Змінився її зовнішній вигляд, а в чомусь і вдача змінилася. Я не можу сказати, ніби вона стала не така вродлива взагалі, — можу тільки сказати, що вона стала не така вродлива для мене.

Ті, хто не бачив її моїми очима, хто не має про неї моїх спогадів, скажуть, напевне, що вона погарнішала. Обличчя покругліло й порожевіло, риси стали виразніші й рішучіші, постава зміцніла, рухи зробилися впевненіші й вільніші, ніж у часи її дівування. Але щоразу, як я гляну на неї, все мені в ній чогось бракує. Чогось такого, що було в радісній, невинній Лорі Ферлі, й чого я не знаходжу в леді Глайд. Колись у її обличчі була юна, м'яка свіжість, завжди мінлива, але незмінно чарівна, ніжна краса, що її неможливо було ні висловити словами, ні змалювати барвами, як часто говорив сердешний Волтер Гартрайт. Ці чари щезли. Легенький відбиток їх неначебто промайнув на її обличчі, коли вона зблідла від хвилювання, забачивши мене у вечір свого приїзду, але більше вони так і не з'являлись. Жоден з її листів не підготував мене до такої в ній переміни. Навпаки, мені здавалося, що бодай зовнішній вигляд не змінився у ній від заміжжя. Може, я неправильно прочитувала її листи, а нині так само неправильно читаю по її обличчю? Та все це дарма! Чи то вона стала ще вродливіша, чи то втратила колишню вроду за останні півроку, але завдяки цій розлуці Лора зробилася для мене ще дорожча. Хоч у цьому та є якесь добро від її заміжжя!

Друга переміна — та, що зачепила її вдачу, — не здивувала мене, бо до неї мене підготувала інтонація її листів. От вона вже і вдома, і знов коло мене, а як уникала обговорювати зі мною подробиці свого заміжнього життя упродовж нашої всієї розлуки, коли ми могли спілкуватися лише листовно, так і тепер не бажає про це розмовляти. При першій моїй спробі торкнутися цієї забороненої теми вона закрила мені рота рукою, глянувши на мене таким поглядом, що зворушливо, майже болісно нагадав мені ті часи, коли між нами не було ніяких таємниць.

— Скільки ми буватимемо з тобою наодинці, Меріан, — сказала вона, — нам обом буде радісніше й легше спілкуватися одній з одною, якщо ми прийматимемо заміжнє моє життя таким, яким воно є, і скількимога менше говоритимемо й думатимемо про це. Я б ділилася з тобою всім, люба моя, — вела вона далі, нервово розстібаючи й застібаючи мого пояса, — коли б я могла говорити лише про себе. Але річ у тім, що я б не змогла обмежитися тільки собою — мені довелося б розповідати й про мого чоловіка; а нині, коли я замужем, я думаю, краще цього не робити: заради нього, заради тебе й заради мене. Я не хочу цим сказати, що моя відвертість засмутила б тебе чи й мене разом з тобою, — ні, ні, я нізащо в світі не хочу, щоб ти так думала. Але мені так хочеться почуватися зовсім щасливою тепер, коли ти знов зі мною, і так хочеться, щоб і ти була цілком щаслива... — Вона зненацька замовкла й роззирнулася по моїй маленькій вітальні, де ми сиділи. — Ах! — вигукнула вона, сплеснувши руками й радісно усміхаючись. — От іще один давній друг знайшовся! Твоя книжкова шафа, Меріан, твоя старенька-дорогенька червоного дерева шафа з Ліммеріджа! Яка я рада, що ти привезла її! І цю жахливу, недоладну чоловічу парасолю — ти її завжди брала, коли йшла на прогулянку в дощову погоду! Та найперше і найголовніше — це твоє смаглявеньке, розумнюще обличчя, циганочко моя люба, яке дивиться на мене, як і колись дивилось! У цій кімнаті я наче знову дома. Що б його ще зробити, аби тут було ще більше по-домашньому? Я перевішу батьків портрет із моєї кімнати в твою, і зберігатиму тут усі свої маленькі скарби з Ліммеріджа. Щодня ми з тобою довго-довго сидітимемо тут, у цих дружніх стінах. Ох, Меріан! — мовила вона, сідаючи раптом на підніжок біля моїх колін і задумано дивлячись мені в обличчя. — Пообіцяй мені, що ти ніколи не вийдеш заміж і не покинеш мене! Звісно, це егоїстично з мого боку так говорити, але тобі й самій настільки краще було б лишатись одинокою, якщо тільки... якщо тільки ти не полюбиш дуже-дуже свого майбутнього чоловіка. Але ж ти ніколи й нікого не полюбиш дуже сильно, крім мене, правда? — Вона змовкла, схрестила мої руки у мене на колінах і лягла на них головою. — Ти багато писала й отримувала листів останнім часом? — спитала вона раптово зміненим, глухим голосом. Я зрозуміла, про кого вона питає, але подумала, що не повинна заохочувати її до розмов на цю тему, й промовчала. — Що чути від нього? — зважилась вона на пряме запитання, цілуючи мені руки, щоб я пробачила такий її переступ. — Він здоровий і щасливий, справується з роботою? Чи ж перемігся і... забув мене?

Вона не повинна була ставити таких запитань. Вона повинна була б пам'ятати, що сама вирішила того ранку, коли сер Персіваль змусив її не розривати заручин і коли вона назавжди передала в мої руки альбом із малюнками Гартрайта. Але гай-гай! Де та бездоганна людина, що ніколи не зраджує своїх добрих намірів, а йде, без вагань, без відступів, раз і назавжди обраним шляхом? Де та жінка, що справді змогла вирвати із свого серця образ того, кого щиро полюбила колись? Книжки нам розказують, що такі довершені люди існують, ну, а що відповідає книжкам наш людський досвід?

Я не намагалася напучувати її — може, тому, що душею оцінила безстрашну її правдивість, яка відкрила мені те, чим інші жінки на її місці не поділилися б навіть із найближчими друзями; а може, тому, що, була б я в її становищі, я б так само не забула коханого і так само допитувалася про нього. Я могла тільки чесно відповісти їй, що останнім часом не писала йому й не мала від нього листів, а тоді повернула розмову на щось не таке небезпечне.

Багато чим засмутила мене ця наша розмова — моя перша відверта розмова з нею від дня її приїзду. Переміна яку її заміжжя внесло в наші стосунки, розділивши нас уперше в нашому житті забороненою темою; печальна впевненість у відсутності всякого теплого почуття, всякої душевної близькості між нею і її чоловіком, у чому переконало мене її небажання про це говорити; невеселе відкриття, що та нещасна прихильність усе ще живе глибоко в її серці (хоч як безвинно, хоч як безгрішно), — всього цього вистачило б, аби засмутити будь-яку жінку, котра б любила її і співчувала їй так палко, як я.

Є тільки одна втіха супроти цих печалей — вона повинна мене розрадити й таки розраджує по-справжньому. Приваба й лагідність її вдачі, її здатність щиро, палко любити, ті милі, ніжні жіночі чари, що робили її улюбленицею і відрадою кожного, хто до неї наближався, — все це було і зосталося з нею. Що ж до решти моїх вражень, то я трохи схильна сумніватися в них. А в цьому враженні, найкращому, найрадіснішому, я переконуюся дедалі більше з кожною годиною.

А зараз повернімося до її супутників. Перший, кому я приділю увагу, буде її чоловік. Що ж запримітила я такого в серові Персівалі, щоб покращала моя думка про нього?

Що тут сказати? Схоже, що зразу, як він повернувся, його обсіли дрібні прикрощі та докуки, і не всяк зумів би показати себе з найкращого боку за таких обставин. Як на мене, то він за час своїх мандрів схуд. Його виснажливий кашель і неприємна метушливість іще дужче посилились. Його манери — принаймні його поводження зі мною — по-різкішали. Того вечора, коли вони повернулись, він повітався зі мною зовсім не так люб'язно та церемонно, як раніше, — ні чемного «ласкаво прошу», ні якогось особливого вияву радості, що бачить мене, — нічого подібного, тільки швидко потис мені руку й кинув: «Доброго здоров'я, міс Голкомб, радий вас бачити». Так, ніби сприйняв мене за одну з необхідних приналежностей Блеквотер-Парку: переконався, що я на місці, то більше можна й не звертати на мене уваги.

Вдача у більшості чоловіків найповніше виявляється вдома, тут вони частіше розкриваються в тих рисах, які приховують на людях. Сер Персіваль уже встиг показати, що він одержимий манією ладу й чистоти, — раніше я цього в ньому не помічала. Якщо я взяла книжку в бібліотеці й залишила її на столі, він іде слідком за мною, бере книжку й ставить її назад на поличку Якщо я встала із стільця й залишила його стояти там, де я сиділа, він дбайливо ставить стільця на місце під стіною. Злетять на килим кілька квіткових пелюсток — він їх підніме й так розбурчиться, ніби то були гарячі жарини й вони пропекли дірки в килимі. Він нападається на слуг, коли добачить зморшку на скатертині чи коли в сервіровці бракує ножа на належному місці, — так люто їм вичитує, наче вони завдали йому особистої образи.

Я вже згадувала про всякі клопоти, що, очевидно, посипалися на нього, відколи він приїхав. Може, саме через ті докучні клопоти й сталася в ньому прикра зміна, яку я запримітила. Я намагаюсь умовити себе, що це так, бо дуже мені не хочеться впадати в безнадію, втрачати віру в майбутнє. Звісно, кому не буде прикро, коли тільки ступиш на рідний поріг, наблукавшись по закордонах, а тебе стрічає неприємність. Саме щось таке й спіткало сера Персіваля у мене на очах.

Того вечора, коли вони приїхали, економка пішла за мною в хол, щоб зустріти господаря з господинею та їхніх гостей. Побачивши її, сер Персіваль зараз же спитав, чи не приходив хто останнім часом. Економка сказала йому, як і мені напередодні, про візит незнайомого джентльмена, що цікавився, коли повернеться її хазяїн. Сер Персіваль зразу ж запитав, як звали того незнайомця. Джентльмен не назвався. А в якій справі? Той не пояснив цього. А як він виглядав? Економка спробувала описати його зовнішність, але в тому описові її хазяїн не знайшов жодної прикмети, за якою міг би розпізнати безіменного візитера. Сер Персіваль насупився, сердито тупнув ногою і пройшов у дім, не звертаючи уваги ні на кого з присутніх. Просто не уявляю, чому його так збентежила якась дрібничка, — тільки знаю, що він був справді неабияк збентежений.

Тож, мабуть, я краще не поспішатиму складати остаточну думку про його манери, мову та поведінку в його власному домі, поки не розвіються його тривоги, хоч би які вони були. Адже нині він, безсумнівно, карається ними тайкома. Ось я перегорну сторінку й на якийсь час облишу Лориного чоловіка в спокої.

Далі в моєму списку йдуть двоє гостей — граф і графиня Фоско. Спочатку я опишу графиню, аби чимшвидше відбути її. Лора й справді не перебільшила, коли написала мені, що я навряд чи впізнаю її тітку, коли знов стрінуся з нею. Досі я ще ніколи не бачила, щоб подружнє життя так змінило жінку, як змінило воно мадам Фоско.

Бувши ще Елеонорою Ферлі, у свої тридцять сім літ вона все молола вченопорожню нісенітницю і дошкуляла нещасним чоловікам тими дріб'язковими примхами та вимогами, якими пусті й марнославні жінки вміють мучити многотерпеливу чоловічу половину людства. Бувши нині графинею Фоско, сорока трьох років, вона мовчить годинами, сидячи на одному місці в якомусь дивному замороженому заціпенінні. Відворотно кумедні кучері, що було звисали (для приваби) по обидва боки її обличчя, перетворилися тепер на рядочки дрібних, коротеньких кучериків, от ніби на голові в неї старовинна перука. На всьому тому височіє поважний чіпець матрони, й завдяки йому вона вперше в житті, скільки я її пам'ятаю, виглядає порядною жінкою. Ніхто (крім, звісно, її власного мужа) не бачить нині того, що колись могли споглядати всі, — я мовлю про будову жіночого скелета, зокрема про її ключиці та лопатки. Вбрана в строгу чорну чи сіру сукню з високим коміром, що закриває шию (раніше вона б таке вбрання засміяла чи гнівно засудила, залежно від миттєвого настрою), вона безмовно сидить собі як не в цьому, то в тому куточку, а її сухі, білі руки — такі вже сухі та білі, мовби з крейди, — безнастанно зайняті чи монотонним вишиванням, чи скручуванням незліченних маленьких самокруточок для графового куріння. В ті рідкісні хвилини, коли її холодні голубі очі відриваються від рукоділля, звичайно вони спрямовуються на чоловіка з таким виразом німої запитливої покори, який можна побачити в очах відданої собаки. Єдиний проблиск хоч якогось внутрішнього тепла, що його я зуміла розгледіти під її крижаним панцирем, блимнув раз чи двічі у вигляді притлумлених ревнощів тигриці. Вона здатна ревнувати чоловіка до будь-якої жінки в домі (до покоївок теж), до котрої він заговорить чи на котру гляне бодай із найменшим натяком на якусь цікавість чи увагу. За винятком таких випадків вона завжди, хай то вранці, вдень чи ввечері, в покоях чи надворі, сонячного дня чи в негоду, буває холодна, мов статуя, і непроникна, як мармур, що з нього ту статую зроблено. З погляду громадської користі ця надзвичайна зміна, що в ній відбулася, є, поза всякими сумнівами, зміною на краще, адже вона її перетворила на ввічливу, мовчазну, ненабридливу жінку, яка ніколи нікому не заважає. А яка вона стала насправді, краща чи й гірша в глибині свого єства, — це вже інше питання. Кілька разів я помічала, як її міцно стулені губи кривилися таким несподіваним виразом, а в безпристрасному голосі проривалися такі несподівані інтонації, аж мені подумалось, чи тим своїм стримом вона не загнала досередини щось небезпечне, що раніше, коли вона була сама собі господиня, вільно знаходило вихід, не завдаючи нікому шкоди. Цілком може бути, що я помиляюсь, що все якраз навпаки. Та я думаю, що моє спостереження слушне. Поживемо — побачимо.

А чарівник, що вичарував це дивовижне перетворення, — чоловік-чужоземець, який приборкав цю свавільну колись англійку до такої міри, що навіть її найближчі родичі ледве впізнають її, — а сам граф?

Скажу коротко: він виглядає, як чоловік, котрий міг би приборкати будь-кого. Коли б замість жінки він оженився на тигриці, то приборкав би тигрицю. Коли б він оженився на мені, я б крутила йому самокруточки, достоту як його дружина, і тримала б язика за зубами, як вона тримає свого, тільки-но він зиркне на неї.

Мені аж страшнувато признаватися в цьому навіть тут, на цих потаємних сторінках. Цей чоловік зацікавив мене, привабив до себе, змусив мене вподобати його. За два короткі дні він просто взяв і здобув мою прихильність, а як він сотворив це чудо, я й сама не можу сказати.

Мене дуже лякає, що цієї миті, коли я думаю про нього, я так виразно бачу його перед собою! Набагато виразніше, ніж сера Персіваля, чи містера Ферлі, чи Волтера Гартрайта, чи будь-кого з відсутніх, кого тільки згадаю, за винятком хіба що Лори! Голос його лунає мені у вухах, от ніби він цієї хвилини розмовляє зі мною. Те, що він говорив учора, я ніби чую нині. Як мені описати його? В його зовнішньому вигляді, в його звичках, розвагах є особливості, які я сміло засудила б чи безжально висміяла в будь-кому іншому. Що ж не дає мені засудити чи висміяти це в ньому?

Приміром, він надзвичайно гладкий. Досі мені особливо не подобались якраз тілисті представники роду людського. Я завжди вважала поширену думку про неодмінну добродушність гладунів так само помилковою, як і припущення, буцім тільки приязні люди можуть стати товстими. Так ніби нарощені фунти зайвої ваги мають безпосередній благотворний вплив на вдачу людини! Я незмінно сперечалася з цим безглуздим твердженням, наводячи приклади гладких людей, що були підлі, лихі й жорстокі, як і найхудіші й найхирлявіші з їхніх сучасників. Я питала: чи можна вважати добродушним Генріха VIII? Чи папу Олександра VI — хорошою людиною? Хіба подружжя-вбивці Маннінги не були надзвичайно товсті? А хіба не товстухи в переважній своїй більшості наймані нянечки, про чию жорстокість у нас в Англії складають приказки? І так далі, й тому подібне. Десятки прикладів — сучасних і давніх, серед співвітчизників і чужоземців, серед знаті й простолюду. Дотримуючись таких твердих переконань, я, сама собі на превеликий подив, мушу признатись, що ось цей граф Фоско, гладкий, мов сам Генріх VIII, сподобився моєї приязні за один день, попри всю свою осоружну огрядність. Просто диво дивне!

Може, його обличчя так прихиляє до себе?

Можливо. Він дивовижно схожий на славетного Наполеона, тільки у збільшених розмірах. У нього величаві, правильні наполеонівські риси обличчя. Своїм благородним спокоєм і несхитною силою воно нагадує обличчя Великого Войовника. Звісно, спочатку мене вразила ця непересічна схожість, але, окрім цього, є в ньому ще щось, що подіяло на мене ще дужче. Я намагаюся додуматись: що ж це? звідкіля? чи не в очах воно? Це найбездонніші сірі очі, які я будь-коли бачила. Часом вони мерехтять холодним, чистим, чудовим блиском, що невідпорно притягує, змушує подивитися в ті очі й воднораз викликає в мені відчуття, якого я воліла б не зазнавати. Його обличчя й голова мають деякі дивні особливості. Шкіра в нього бліда, з жовтавим відтінком, і разюче дисгармонує з темно-каштановим кольором його волосся. Маю підозру, що то в нього не своя шевелюра, а перука. На його чисто виголеному обличчі менше зморщок, ніж на моєму, хоча, за словами сера Персіваля, йому десь під шістдесят років. Але не це, як на мій погляд, вирізняє його з-поміж решти чоловіків, яких я тільки зустрічала. Найпомітніша особливість, яка виділяє його з маси звичайних людей, таїться, наскільки я можу судити про це нині, в незвичайній виразності й надзвичайній силі його очей.

Його вишукані манери й прекрасне володіння англійською мовою теж, можливо, певною мірою допомогли йому здобути моє добре ставлення. Коли він слухає жінку, то весь промениться спокійною шанобливістю, якоюсь зичливою, зацікавленою увагою. Коли ж він звертається до жінки, в голосі його бринить така притамована ніжність, супроти якої, хоч би що ми говорили, жодній з нас годі встояти. В цьому йому ще ж неабияк сприяє і його надзвичайно гарна англійська мова. Мені часто доводилося чувати про неймовірну здібність, яку появляють італійці, вивчаючи нашу сильну, жорстку північну мову; але до знайомства із графом Фоско мені й не вірилося ніколи, щоб будь-хто з чужоземців міг так блискуче розмовляти англійською, як розмовляє нею він. Часом трудно повірити, що він не наш співвітчизник, настільки невловний у його вимові чужоземний акцент; що ж до швидкості й легкості мовлення, то мало знайдеться справжніх англійців, котрі б так рідко затиналися й повторялися, розмовляючи рідною англійщиною, як цей італійський граф. Хіба що в побудові речення іноді промайне щось ледь чужоземне, але я ще жодного разу не чула, щоб він ужив неправильний вираз чи зробив хоч миттєву паузу, щоб дібрати потрібне слово.

Всі щонайдрібніші прояви цього дивовижного чоловіка мають у собі щось разючо самобутнє й приголомшливо суперечливе. Попри свою огрядність і поважний вік, рухається він напрочуд легко й вільно. Хода в нього нечутна, як у мало кого з жінок. До того ж, з усією своєю непомильною твердістю й силою розуму, він такий чутливий, мов найнервовіша з нас. Від кожного різкого звуку він мимоволі здригається, як і Лора. Він так здригнувся і сахнувся вчора, коли сер Персіваль ударив одну з собак, що мені стало соромно за свою надмірну, порівняно з графовою чутливістю, холоднокровність і нечулість.

До речі, цей випадок нагадав мені про одну з найцікавіших рис його вдачі — про його надзвичайну любов до ручних тварин.

Декого із своїх улюбленців він лишив на континенті, а з собою привіз у Блеквотер одного какаду, двох канарок і цілий виводок білих мишей. Він і годує, і доглядає своїх дрібненьких вихованців, а вони за те так уже навчилися його любити, так до нього призвичаїлися, — просто диво! Какаду, до чого лихий та підступний з усіма іншими мешканцями дому, любить винятково тільки його. Коли граф випускає його з клітки, какаду вистрибує йому на коліна, видряпується, чіпляючись дзьобом за одежу, вгору по могутньому торсу господаря і дзьобом треться об те бліде подвійне підборіддя так ласкаво, що ласкавіше бути не може. А тільки-но граф одчинить дверцята клітки канарок та покличе їх, як гарненькі, розумні, видресировані пташечки безстрашно посідають йому на руку, і, коли він, розчепіривши свої товстелезні пальці, скомандує їм: «Нагору по сходах!» — канарки скачуть із пальця на палець, а, добравшись до великого, заливаються з таким захватом, мовби от-от луснуть від співу. Його білі миші живуть у пістряво розмальованій, сплетеній з дроту невеличкій пагоді, яку граф сам придумав і змайстрував. Миші майже такі самі ручні, як і канарки, і теж постійно бігають на волі. Вони лазять по всьому його тілу, витикаються тут і там з-під його камізельки й сидять білосніжними парочками на його широких плечах. Мабуть, із усіх своїх улюбленців він найбільше любить мишей: і всміхається їм, і цілує їх, і називає всілякими пестливими іменами. Уявити тільки, щоб у якогось англійця та були такі дитячі нахили й забави! Він би, звісно, соромився їх і виправдовувався перед усіма. Але граф, очевидно, не вбачає нічого кумедного в разючому контрасті між колосальністю своєї постаті й крихітністю своїх ручних звіряток. Коли б графові довелось опинитися в гурті англійських лисицеловів, він би так само незворушно цілувався зі своїми білими мишами й щебетав з канарками і, хоч би як реготали з нього ті мисливці, тільки щиро жалів би їх, маючи за несвідомих варварів.

Те, що я зараз напишу, може здатися неймовірним, але це чистісінька правда: граф, залюблений у свого какаду, мов стара діва, і вправний зі своїми білими мишами, неначе хлопчик-катеринщик, іноді, коли яке-небудь питання збудить його цікавість, здатний висловлювати такі сміливі й незалежні думки, демонструючи знання різних літератур і вищого товариства всіх європейських столиць, що міг би бути видатною постаттю в будь-якому осередку нашого цивілізованого світу. Цей дресирувальник канарок і будівник пагод для білих мишей є водночас, як сказав мені сам сер Персіваль, одним із найпередовіших сучасних хіміків-експериментаторів. Серед багатьох дивовижних відкриттів, які він зробив, є, наприклад, таке: він винайшов засіб перетворювати тіло померлої людини на камінь, аби воно, тверде, як мармур, зберігалося вічно.

Цей гладкий, лінивий, літній чоловік, чиї нерви такі вразливі, що він здригається від кожного різкого звуку й сахається, побачивши, як шмагають собаку, наступного ранку після свого прибуття пішов на стаєнний двір і поклав руку на голову цеповому псові — такому лютому, що навіть конюх, котрий дає йому їсти, не підступається до нього близько. Графиня і я були присутні при цьому. Я не скоро забуду цю коротку сценку.

— Стережіться того пса, сер, — сказав конюх, — він на всіх накидається!

— Тому й накидається, мій друже, — спокійно відказав граф, — що всі його бояться. Ану погляньмо, чи накинеться він на мене, — І він поклав свою товсту жовтаво-білу руку, на якій за десять хвилин до того сиділи канарки, на величезну голову чудовиська, дивлячись йому просто в вічі. — Ви, великі пси, всі боягузи, — сказав він зневажливо, наблизивши майже впритул своє обличчя до собачої морди. — Ти залюбки загризеш бідолашного кота, підлий боягузе. Ти залюбки накинешся на голодного жебрака, підлий боягузе. Ти накидаєшся на всіх, кого можеш захопити зненацька, на всіх, хто боїться твого великого тіла, твоїх лихих білих ікол, твоєї слинявої, кровожерної пащеки! Ти міг би задушити мене вмить, ти, жалюгідний, нікчемний задирако, але не смієш навіть глянути мені в обличчя, бо я тебе не боюсь. А може, ти схаменешся і спробуєш вгородити свої іклища в мою гладку шию? Гай-гай! Де тобі! — Й він повернувся спиною до пса, сміючись із подиву конюхів, що зібралися довкола, а страховисько, опустивши хвоста, смиренно поповзло у свою конуру. — Ах, моя чудова камізелечка! — патетично вигукнув граф. — І навіщо тільки я приходив сюди? Та тварюка заслинила мені мою гарненьку, чистесеньку камізельку!

У цих словах відбилося ще одне з його незбагненних дивацтв. Він любить гарну одежу із пристрастю найзавзятішого чепуруна й за два дні свого перебування в Блеквотер-Парку показувався уже в чотирьох пречудових камізелях — пишних, яскравих і занадто просторих навіть на нього.

Його такт і винахідливість у дрібницях впадають в око не менше, ніж дивна непослідовність вдачі та дитяча наївність деяких його смаків і нахилів.

Я уже впевнилася, що він хоче налагодити якнайліпші стосунки з усіма нами на час свого перебування в цьому домі. Очевидно, він здогадався, що Лора в глибині душі його не любить (як вона сама мені в цьому зізналась), але він також завважив, що вона дуже любить квіти. Що не день він підносить їй букетика, власноруч зібраного й дібраного, і, на превеликий мій подив, щоразу примудряється мати в запасі ще одного, точнісінько такого самого, для своєї крижаної та ревнивої дружини, аби втішити її, перш ніж вона встигне образитись. А який він церемонний зі своєю графинею на людях! На це варто подивитись. Він їй низенько кланяється, він її називає не інакше, як «мій ангел», він підносить їй на пальцях своїх канарок, щоб вони зробили їй візит і заспівали для неї; коли дружина подає йому самокруточки, він цілує їй руки та ще й пригощає марципанами, грайливо кладучи просто їй в рот, а беручи з бонбоньєрки, яку завжди носить у кишені. Сталевий канчук, із допомогою якого він тримає її в покорі, ніколи не з'являється при свідках, — то канчук домашній і зберігається він нагорі, в їхніх покоях.

Зі мною, аби прихилити мене до себе, він поводиться зовсім інакше. Він лестить моєму самолюбству, розмовляючи зі мною так поважно й глибокодумно, ніби я чоловік. Так! Я розумію всі його хитрощі, коли його немає поруч. Коли я думаю про нього тут, на самоті у своїй кімнаті, я знаю, що він цілком свідомо лестить мені. Але тільки я зійду вниз і опинюся в його товаристві, як він знов засліпить мене, і я прийматиму його лестощі, ніби й не бачила його наскрізь до того. Він уміє правувати мною, так само, як правує своєю дружиною та Лорою, як уговкав лютого пса на стаєнному дворі, як щогодинно протягом дня приборкує самого сера Персіваля. «Мій любий Персівалю! Як мені подобається ваш грубий англійський гумор!» — або: «Мій любий Персівалю! Як тішить мене ваш здоровий англійський глузд!» Отаким способом він відбиває найзухваліші напади сера Персіваля на його зніжені-зманіжені смаки та розваги — завжди називаючи баронета лише на ім'я, усміхаючись йому з незворушним почуттям власної переваги, панібратськи поплескуючи його по плечу й зичливо-поблажливо ставлячись до нього, як добродушний батько до синка-вітрогона.

Цей дивовижно оригінальний чоловік так мене заінтригував, що я надумала розпитати сера Персіваля про графове минуле.

Сер Персіваль чи то мало знає, чи не хоче розказувати мені багато про свого друга. Чимало років тому він познайомився з графом у Римі за небезпечних обставин, що про них я вже якось згадувала. Відтоді вони постійно бачилися то в Лондоні, то в Парижі, то у Відні, але більш ніколи не зустрічалися в Італії. Хоч як це дивно, а граф ось уже стільки літ не перетинав кордону своєї вітчизни. Може, він став жертвою якогось політичного переслідування? Так чи так, а він нібито намагається з патріотичних міркувань не втрачати з поля зору тих своїх співвітчизників, яких доля заносить до Англії. Першого ж вечора, коли він приїхав, він поцікавився, чи далеко звідси до найближчого міста й чи не знаємо ми, чи не живе там, часом, хтось із родовитих італійців.

Він листується з багатьма людьми на континенті, адже на адресованих йому конвертах — найрозмаїтіші марки. І сьогодні вранці в їдальні, біля його прибору, я бачила конверта з великою, схожою на державну, печаткою. Може, він підтримує листування із своїм урядом? Якщо так, то це не узгоджується з моїм першим припущенням про те, що він може бути політичним емігрантом.

Он скільки я вже написала про графа Фоско! А підсумок який? — спитав би мене з незворушно діловитим виглядом наш бідолашний, дорогий містер Гілмор. Тут я можу тільки повторити, що навіть за час цього короткого знайомства я відчула якусь напівсвідому, напівмимовільну, нез'ясовну симпатію до графа. Так, ніби він здобув наді мною владу — чи не таку, яку, з усього видно, має над сером Персівалем? Хоч які вільнощі, ба навіть грубощі дозволяє собі часом баронет щодо свого гладкого друга, а все ж він боїться, я добре бачу, скривдити графа по-справжньому. Може, і я його побоююсь? Я таки ще ніколи не здибалася з людиною, котрої так не хотіла б мати за ворога, як графа. А чому? Невже тому, що він мені подобається? Чи тому, що я його боюсь? Chi sa? — як сказав би граф Фоско своєю рідною мовою. Хто знає?

16 червня

Сьогодні я маю що записати, окрім власних думок та вражень. Приїхав гість — зовсім не знайомий ні Лорі, ні мені й, очевидно, ніяк не сподіваний для сера Персіваля.

Ми всі сиділи за сніданком у кімнаті з новими французькими вікнами, що відчиняються, мов двері, на веранду. Граф, що пожирав тістечка з апетитом, який я досі бачила хіба в школярок пансіонів, тільки-но насмішив нас, вельми поважно попросивши передати йому вже четверте тістечко, коли увійшов слуга й доповів:

— Містер Меррімен приїхав, сер Персіваль, і хоче бачити вас негайно.

Сер Персіваль здригнувся, насупився і стривожено подивився на слугу.

— Містер Меррімен? — перепитав він, мовби не вірячи своїм вухам.

— Так, сер Персіваль, — містер Меррімен, із Лондона.

— Де він?

— У бібліотеці, сер Персіваль.

Слуга ще й не договорив, як наш господар підвівся з-за столу й швидко вийшов, не сказавши нам ні слова.

— Хто такий цей містер Меррімен? — спитала Лора, звертаючись до мене.

— Не маю уявлення, — оце все, що я могла їй відповісти.

Граф докінчив своє четверте тістечко й відійшов до столика біля вікна — глянути, як там його злостивий какаду. Із птахом на плечі він обернувся до нас.

— Містер Меррімен — повірник сера Персіваля, — мовив він спокійно.

Повірник сера Персіваля... Це була цілком пряма відповідь на Лорине запитання, і все ж, за цих обставин, нас вона зовсім не задовольняла. Коли б містер Меррімен з'явився на запрошення свого клієнта, в тому не було б нічого дивного: покликали задля якоїсь справи, то й поїхав з міста. Та коли повірник приїжджає в Гемпшір з Лондона без виклику й коли його поява серйозно збентежує його клієнта, то можна не сумніватися, що юрист привіз дуже важливі й несподівані вісті, — може, добрі, може, лихі, але безперечно такі, що не кожного дня трапляються.

Ми з Лорою посиділи мовчки за столом ще з чверть години, стурбовано гадаючи, що б воно могло трапитись, і дожидаючи: може, сер Персіваль незабаром повернеться? Але не схоже було, що він уже повернеться доснідувати, то ми підвелися, щоб вийти з їдальні.

Граф, незмінно уважливий, поспішив до дверей із кутка, де годував свого какаду, що все так само сидів у нього на плечі, й відчинив дамам двері. Лора й мадам Фоско вийшли перші. Я тільки хотіла вийти слідом за ними, коли він зробив мені знак постривати й якось чудно заговорив до мене.

— Так, — сказав він, спокійно підтверджуючи думку, що саме крутилася мені в голові, ніби я висловила її вголос, — так, міс Голкомб, щось справді сталося!

Я хотіла була сказати: «Я нічого такого не говорила», — та лихий какаду настовбурчив свої підрізані крила й верескнув до того пронизливо, аж мої нерви не витримали і я радо вийшла мерщій з кімнати.

Біля східців я наздогнала Лору. І їй думалась та сама думка, що й мені, думка, яку розгадав у мені граф Фоско, тож коли вона заговорила, її слова були немовби луною його слів. Вона тихенько шепнула мені, що, мабуть, щось сталось.

III

16 червня

Перш ніж лягти спати, допишу ще кілька рядків про сьогоднішній день.

Години через дві після того, як сер Персіваль урвав свій сніданок, щоб прийняти свого повірника містера Меррімена в бібліотеці, я вийшла із своєї кімнати, надумавши погуляти в парку самотою. Я тільки підійшла до східців, коли двері бібліотеки розчинились, і звідти вийшли гість із господарем. Щоб не заважати їм своєю появою, я вирішила зачекати й не спускатися вниз, аж поки вони перейдуть через хол. Дарма що обидва розмовляли притамованими голосами, слова вони вимовляли досить виразно, і я все чула.

— Ви не тривожтеся, сер Персіваль, — почула я адвокатів голос. — Усе залежить від леді Глайд.

Я вже хотіла вернутися на кілька хвилин до своєї кімнати, але, почувши Лорине ім'я в устах чужого чоловіка, стала мов укопана.

Звісно, підслуховувати і негарно, й ганебно, але де та жінка, бодай одна-єдина з усіх нас, котра б керувалася завжди абстрактними принципами честі, коли ті принципи показують в один бік, а її прихильність і зацікавленість, що виростає з прихильності, — в бік протилежний?

Так! Я підслуховувала і, коли б іще склалися подібні обставини, знов би підслуховувала, навіть приклала б вухо до замкової щілини, якби не могла добути інакше потрібні відомості.

— Ви все як слід зрозуміли, сер Персіваль? — вів далі повірник. — Леді Глайд повинна підписатися в присутності свідка чи двох свідків, коли ви хочете особливо застерегтися. Потім вона повинна прикласти руку до печатки й сказати вголос: «Це моя свідома дія, і я стверджую її своїм підписом». Якщо це буде зроблено на цьому тижні, все чудово залагодиться, і всі тривоги минуться. Якщо ж ні...

— Що ви хочете сказати цим «якщо ж ні»? — сердито перепинив його сер Персіваль. — Якщо це необхідно зробити, це буде зроблено. Я вам обіцяю, Меррімене.

— Авжеж, сер Персіваль, саме так. Але кожна справа має два можливі вирішення, і ми, юристи, щоразу повинні мужньо розглядати обидва варіанти. Якщо через якусь непередбачену випадковість не вдасться зробити те, про що ми з вами домовились, я, можливо, зумію умовити їх не подавати вексель ще місяців три. Але де взяти грошей, коли й цей строк скінчиться?..

— К дідьку векселі та строки! Гроші можна дістати єдиним шляхом, і повторяю вам — саме цим шляхом я їх і дістану. Випийте склянку вина на дорогу, Меррімене.

— Красно дякую, сер Персіваль, але я боюся спізнитись на поїзд і не можу втрачати ні хвилини. Ви повідомите мене, як тільки залагодите цю справу? І не забудете про застороги, які я вам радив?..

— Звісно, ні!.. Ось і бричка чекає на вас біля дверей. Мій конюх умить приставить вас на станцію. Швиденько сідайте... Бенджаміне, женіть щодуху! Якщо містер Меррімен спізниться на поїзд, ви у мене більше не служите... Міцніше тримайтеся, Меррімене, а коли перекинетеся, то будьте певні, диявол порятує свого родича!

Поблагословивши отак на прощання свого повірника, баронет крутнувся на закаблуках і пішов назад до бібліотеки.

Я почула небагато, але й тих кількох фраз, що долетіли до моїх вух, вистачило, щоб стривожити мене. Таки «щось сталося» — ясніше ясного було, що сера Персіваля спіткали серйозні грошові труднощі. І тільки Лора могла визволити з тих труднощів свого чоловіка. Я жахнулась, що її хочуть утягти до чоловікових якихось таємних махінацій. Може, я все перебільшую, бо не знаю обставин справи та ще ця моя постійна недовіра до сера Персіваля... Замість піти на прогулянку, я поспішила до Лори, щоб розповісти їй усе почуте.

Мене дуже вразило, як спокійно вона вислухала мої прикрі вісті. Напевне, вона знає більше, ніж я гадала досі, про чоловікову вдачу та про його справи й труднощі.

— Я боялася чогось такого, — сказала вона, — коли почула про того незнайомця, що приходив сюди перед нашим приїздом і відмовився назватись.

— І хто ж то був, як ти гадаєш? — спитала я.

— Хтось такий, хто має вагомі претензії до сера Персіваля, — відповіла вона. — Він же, певне, спричинився і до сьогоднішнього візиту містера Меррімена.

— А ти знаєш, що то за претензії?

— Ні, я не знаю ніяких подробиць.

— Ти нічого не підпишеш, Лоро, не прочитавши спочатку?

— Звісно, ні, Меріан. Я зроблю все, що зможу, аби чесно й не завдаючи цим нікому шкоди, виручити його. Зроблю це для того, люба моя, щоб нам із тобою жилося по змозі легко й спокійно. Але я не зроблю нічого такого, якщо не розумітиму суті справи, — нічого такого, за що колись одного дня нам з тобою довелося б червоніти. А зараз досить говорити про це. Ти в капелюшку — то ходімо помріємо в саду?

Вийшовши з будинку, ми попрямували до найближчого затінку.

Переходячи відкритий простір між дерев, що нависали над чолом будинку, ми побачили віддалік графа Фоско, який звільна прогулювався під палючим промінням червневого сонця. На голові у нього був крислатий солом'яний бриль, облямований бузковою стрічкою. Голуба блуза, вигадливо гаптована на грудях білими нитками, облягала його розкішне тіло, й там, де в нього колись була талія, її оперізував широкий червоний сап'яновий пояс. Іще на ньому були шаровари з таким самим, як на блузі, гаптуванням біля кісточок та багряні капці-сап'янці. Він виспівував славетну арію Фігаро з «Севільського цирульника», виводячи такі переливисті рулади, які спроможна видавати хіба горлянка італійця, ще й акомпанував собі на концертіно, натхненно змахуючи руками та граційно поводячи головою, схожий на гладку святу Цецілію, що задля маскараду вбралася в чоловічу одіж. «Фігаро тут! Фігаро там!» — заливався граф, весело підкидаючи концертіно й вітаючи нас із легкою грацією та зграбністю двадцятилітнього Фігаро.

— Повір мені, Лоро, цей чоловік дещо знає про труднощі сера Персіваля, — сказала я, коли ми з безпечної відстані відповідали на графове вітання.

— Чому ти так думаєш? — спитала вона.

— А звідкіля йому відомо, що містер Меррімен — повірник сера Персіваля? — запитанням на запитання відповіла я. — До того ж, коли я виходила слідом за тобою з їдальні, граф сам сказав мені, хоч я його ні про що не питала, що щось сталося. Будь певна, він знає більше, ніж ми.

— Хай навіть так — тим паче не питай його ні про що! Не впускай його в довіру!

— Здається, ти його по-справжньому не любиш, Лоро. Що він сказав чи зробив, щоб заслужити цю твою нелюбов?

— Анічогісінько, Меріан. Навпаки, він був сама увага й люб'язність, коли ми подорожували додому, й кілька разів навіть стримував спалахи роздратування сера Персіваля, показуючи всіляко, що робить це заради мене. Може, він мені не подобається тому, що має куди більшу владу, ніж я, над моїм чоловіком. Може, моя гордість страждає від того, що я повинна бути вдячна його заступництву. Одне знаю: він мені й справді зовсім не подобається.

Решта дня й вечір проминули досить тихо й мирно. Ми з графом грали в шахи. Він чемно дав мені виграти перші дві партії, але в третій, зрозумівши, що я його розгадала, спочатку перепросив мене, а тоді розгромив за десять хвилин. Сер Персіваль за весь вечір жодним словом не обмовився про візит свого повірника. Але чи цей візит, чи щось інше незвичайно змінили його на краще. Він був такий увічливий та люб'язний до всіх нас, мов у ті дні в Ліммеріджі, коли вирішувалася його доля. А що вже був ласкавий та запопадливий з дружиною — навіть крижана мадам Фоско зворушилась і глянула на нього з суворим подивом.

І що б це означало?

Я начебто розумію, в чім тут річ, і Лора, мабуть, здогадується, а от граф, я певна, не просто здогадується, а достеменно знає. Не раз за вечір я завважувала, як сер Персіваль поглядом шукав його схвалення.

17 червня

День подій. Палко надіюсь, що не день бід до того ж.

За сніданком, так само, як і напередодні ввечері, сер Персіваль ні слова не зронив про таємничу справу, що про неї говорив повірник, справу, що грізно нависла над нашими головами. Проте через годину він раптом увійшов до кімнати, де ми з його дружиною, в капелюшках, чекали на мадам Фоско, щоб разом вирушити на прогулянку, і спитав, де граф.

— Скоро він тут буде, — сказала я.

— Річ у тім, — заговорив сер Персіваль, нервово походжаючи по кімнаті, — що Фоско та його дружина потрібні мені для однієї дріб'язкової формальності. І вас, Лоро, я теж прошу зайти на хвилину до бібліотеки. — Він зупинився і ніби тільки тепер завважив, що ми вбрані для прогулянки. — Ви допіру повернулись, — спитав він, — чи тільки збираєтеся йти?

— Ми всі надумали прогулятися до озера, — відповіла Лора. — Та якщо ви маєте якусь іншу пропозицію...

— Ні, ні, — квапливо заперечив він, — мої справи можуть почекати. Їх можна залагодити й після прогулянки. То що, всі йдуть на озеро? Чудова думка. Пробайдикуємо ранок — я теж іду з вами.

Навіть якби повірити його словам — нібито він ладен, всупереч своїм звичкам, поступитися бажанням інших, — його манери й вираз обличчя виказували його. Очевидно, він був радий зачепитись за перший-ліпший привід, аби відкласти виконання тієї «дріб'язкової формальності», про яку сам щойно заговорив. Серце моє впало, коли я дійшла цього неминучого висновку.

Цієї хвилини до нас приєдналися граф із дружиною. В руках у графині був чоловіків вишитий кисет із тютюном і чимало цигаркового паперу, щоб крутити нескінченні самокруточки. А граф, убраний, як завжди, в блузу й солом'яний бриль, ніс барвисту клітку-пагоду з його улюбленими білими мишами і всміхався їм і нам так уже ласкаво та невідпорно-добродушно.

— З вашого люб'язного дозволу, — мовив граф, — я прихоплю і цю сімейку — моїх маленьких, миленьких, гарненьких мишок, — нехай провітряться разом з нами. В домі повно собак, то хіба ж я залишу моїх бідолашних білих діточок собакам на поталу? Ах, нізащо!

В парку сер Персіваль відійшов геть від нас. Мабуть, це в його неспокійній вдачі — щоразу під час таких прогулянок полишати своїх супутників і на самоті вистругувати собі свіжого ціпка. Начебто його тішить сама дія — аби що-небудь вирізувати та вистругувати. Він уже закидав весь дім ціпками власного виробу, і хоч би раз використав котрого двічі. Погуляє з новеньким ціпком і втратить до нього всякий інтерес, тоді йде і вирізує собі знов.

До нас він приєднався уже в альтанці, колишній повітці для човнів. Коли ми повсідалися, потекла розмова, яку я хочу навести тут дослівно. Для мене це була важлива розмова, бо після неї я почала серйозно побоюватися впливу графа Фоско на мої думки й почуття і твердо вирішила надалі щосили боротися з тим впливом.

В альтанці було задосить місця для всіх нас, але сер Персіваль примостився за порогом, щоб стругати там свого нового ціпка. Ми, троє жінок, вигідно розташувалися на широкій лаві. Лора взялася за своє вишивання, а мадам Фоско почала крутити самокруточки. Мені, як завжди, нічого було робити. Такі вже мої руки — були й вічно будуть незграбні, мов чоловічі. Граф добродушно сів на стільчик, надто малий для нього, і, щоб утримувати рівновагу, сперся спиною на стіну альтанки, яка заскрипіла-застогнала під тягарем його тіла. Пагоду-клітку він поставив собі на коліна й випустив, як звичайно, своїх мишок, щоб лазили по ньому. Це гарненькі, невинні з вигляду звірятка, одначе мені неприємно бачити, як вони бігають по людському тілу. Від цього видовища мені самій починає здаватись, ніби й по мені щось лазить, і в голові постають страшні картини тюрем, де помирають в'язні, а їх безборонно терзають усякі повзучі створіння.

Ранок був хмарний, вітряний, і від безнастанної зміни світла й тіні на пустельному плесі озеро виглядало особливо диким і фатально-похмурим.

— Дехто називає оце мальовничим краєвидом, — заговорив сер Персіваль, окреслюючи широку просторінь своїм недоструганим ціпком. — А про мене, то це пляма на дворянському маєтку. За часів мого прадіда озеро доходило аж до цього місця. А гляньте на нього тепер! Та в ньому ніде немає і чотирьох футів глибини, все воно розпадається на калюжі та ковбані. Мав би я досить коштів, то осушив би його та засадив геть усе лісом. Мій доглядач, забобонний дурень, певен, що над цим озером тяжіє прокляття, мов над мертвим морем. А ви що скажете з цього приводу, Фоско? Підходяще місце для вбивства, чи не так?

— Мій добрий Персівалю, — докірливо заперечив граф, — де подівся ваш англійський здоровий глузд? Тут надто мілко, щоб вода сховала тіло, і скрізь довкола пісок — злочинець неодмінно залишить на ньому сліди. Отже, в цілому, це найменш підходяще місце для вбивства, яке будь-коли потрапляло мені на очі.

— Дурниці! — кинув сер Персіваль, люто відтинаючи скіпки від палиці. — Ви ж знаєте, що я маю на увазі. Похмурий краєвид, безлюддя. Якщо ви захочете, то зрозумієте мене, а якщо ні — то я й не стану трудитись, роз'яснювати вам свою думку.

— А що тут розуміти? — відгукнувся граф. — Таж вашу думку будь-хто пояснить двома словами. Якби вбивство задумав дурень, він убивав би тільки на вашому озері. Якби вбивство замислив мудрець, він убивав би де завгодно, тільки не на вашому озері. Чи правильно я зрозумів вашу думку? Якщо правильно, то ось вам готовеньке пояснення. Беріть його, Персівалю, разом із благословенням вашого добряги Фоско.

Лора підвела очі на графа. На її обличчі виразно відбилася неприязнь до нього. Та він був настільки заклопотаний своїми мишами, що не помітив її погляду.

— Мені прикро чути, що вигляд озера наштовхує на страшну думку про вбивство, — сказала вона. — І коли вже графові Фоско довелося ділити вбивць на види, то, здається мені, йому вельми не поталанило з добором виразів. Називати вбивць просто дурнями — це ніби ставитися до них із поблажливістю, на яку вони не заслуговують. І величати їх мудрецями, як на мене, не можна, бо в поєднанні слів «мудрий вбивця» є глибоке протиріччя. Я завжди чула: воістину мудрі люди — це добрі люди, і їм ненависний злочин.

— Моя люба леді, — мовив граф, — це чудові сентенції, і я бачив такі заголовки в шкільних підручниках. — Він підняв одну з білих мишей на долоні й заговорив до неї кумедним голосом. — Моя гарненька гладенька біла шельмочко! — сказав граф. — Ось вам урок моралі. Воістину мудра мишка — це добра мишка. Так і перекажіть, будьте ласкаві, вашим подружкам і до кінця ваших днів не смійте більше гризти прути вашої клітки!

— Можна що завгодно обернути на смішки, — не здавалась Лора, — але вам, графе Фоско, нелегко буде навести мені приклад, коли мудрець був би великим лиходієм.

Граф здвигнув своїми широчезними плечима і якнайприязніше усміхнувся Лорі.

— Свята правда! — сказав він. — Злочин дурня завжди розкривається, а лиходійство мудреця лишається навіки нерозкрите. Хоч би який приклад я вам навів, це буде злочин, що його скоїв не мудрець. Люба леді Глайд, мені не подужати вашого англійського здорового глузду. Цього разу мені шах і мат, еге ж, міс Голкомб?

— Стійте до кінця, Лоро! — піддражнив сер Персіваль, що прислухався біля порога. — Скажіть йому ще, що всякий злочин дає ключа, щоб його розкрили. Ось вам, Фоско, ще одна мораль із дитячого підручника. Злочин дає ключа, щоб його розкрили. Що за диявольська нісенітниця!

— Я вірю в це, — спокійно мовила Лора.

Сер Персіваль зайшовся таким шаленим, злостивим реготом, аж усі ми налякалися, а найдужче — граф Фоско.

— І я в це вірю, — сказала я, прийшовши Лорі на поміч.

Сер Персіваль, спочатку так нез'ясовно розвеселившись від слів своєї дружини, тепер так само непоясненно розсердився від моїх слів. Він люто вдарив своїм новим ціпком по піску й швидко пішов від нас геть.

— Бідолаха Персіваль! — вигукнув граф Фоско, з усмішкою дивлячись йому вслід. — Він жертва англійського спліну. Але, любі мої міс Голкомб і леді Глайд, невже ви й справді вірите, що злочини неухильно ведуть до свого викриття? А ви, мій ангеле, — обернувся він до своєї дружини, що досі не промовила й слова, — ви теж так думаєте?

— Я чекаю, поки мені пояснять, — відказала графиня тоном, у якому звучав крижаний докір Лорі й мені. — І вже тоді я можу зважитись висловити свою думку в присутності таких високоосвічених чоловіків.

— Справді, графине? — сказала я. — Я пам'ятаю, як ви колись боролись за права жінок, а свобода жіночої думки була ж одним із тих прав!

— Яка ваша думка про це, графе? — вела далі графиня Фоско, спокійно крутячи самокрутки й не звертаючи на мене аніякісінької уваги.

Граф задумано гладив одну із своїх білих мишок пухким мізинцем і не поспішав відповідати.

— Просто дивовижно, — заговорив він нарешті, — як легко суспільство приховує саме від себе найгірші свої вади з допомогою пустопорожнього базікання. Механізм, що його воно створило для розкриття злочинів, украй жалюгідний та недійовий, і все ж досить проголосити, ніби цей механізм працює чудово, і всі вмить осліпнуть, заплющать очі на його грубі промахи. Кажете, злочини завжди дають ключ до свого розкриття? І вбивця щоразу буває покараний, чи не так? Пусті моральні сентенції! Запитайте слідчих, що працюють у великих містах, чи це так, леді Глайд. Запитайте голів страхових товариств, чи це правда, міс Голкомб. Почитайте ваші газети. З-поміж тих небагатьох випадків, що потрапляють до газет, — невже немає таких, коли знайдено вбитих, а вбивць так і не виявлено? Помножте злочини, про які пишуть, на злочини, про які не пишуть, і знайдені трупи на незнайдені трупи, — і якого висновку ви дійдете? А ось якого: є дурні злочинці — їх ловлять, і є мудрі злочинці — вони невловні. Що таке нерозкритий і розкритий злочин? Змагання в спритності між поліцією, з одного боку, й окремою особистістю з другого. Коли злочинець — грубий, нетямущий дурень, поліція в дев'яти випадках із десяти виграє. Коли злочинець — холоднокровна, високоосвічена, розумна людина, тоді поліція в дев'яти випадках із десяти програє. Коли поліція виграла змагання, ви, як правило, про це дізнаєтеся. Коли ж поліція програла, ви взагалі нічого не почуєте. І ось на цьому хисткому підмурівку ви вибудовуєте ваше зручне високоморальне правило, що злочини самі ведуть до свого розкриття! Так — якщо говорити про відомі вам злочини. А якщо зважити на решту?

— Достобіса правильно — і добре сказано! — вигукнув голос біля дверей альтанки. Сер Персіваль знову здобув свою душевну рівновагу й повернувся до нас, поки ми слухали графа.

— Дещо, може, й правильно, — зауважила я, — і, може, й непогано сказано. Але мені незрозуміло, чому граф Фоско з таким захватом славить перемогу злочинця над суспільством і чому ви, сер Персіваль, так гучно йому за це плещете в долоні?

— Ви чуєте, Фоско? — спитав сер Персіваль. — Послухайте моєї ради та мерщій погодьтеся з вашими слухачками. Скажіть їм, що доброчесність — чудова річ! Запевняю вас, їм це сподобається.

Граф безгучно зареготав, трясучись усім тілом, і дві білі миші, що сиділи на його камізельці, перелякавшись тих могутніх коливань під собою, прожогом кинулися вниз, позалазили до своєї клітки.

— Нехай самі леді, мій добрий Персівалю, розкажуть мені про доброчесність, — сказав він. — У цьому питанні вони авторитет, не я. Вони знають, що таке доброчесність, а я — ні.

— Ви чуєте? — спитав сер Персіваль. — Чи це не жахливо?

— Це правда, — спокійно мовив граф. — Я громадянин світу, й свого часу мені довелося здибатися з такою кількістю найрізноманітніших доброчесностей, що на старість мені вже й нелегко визнати, котра з них істинна, а котра — ні. Тут, в Англії, доброчесне одне, а там, у Китаї, доброчесне зовсім інше. Джон-англієць заявляє, що його доброчесність істинна, а Ян-китаєць запевняє, нібито істинна його, китайська доброчесність. Я кажу «так» одному й «ні» другому, а насправді зовсім не знаю, за ким із них правда: за Джоном Булем у чоботях чи за Яном-китайцем із кіскою... Ах ти, мила, маленька мишко! Іди, поцілуй мене! А ти як думаєш, хто істинно доброчесна людина, моя лю-лю-любесенька? Та, що тримає тебе в теплі й добре годує? Авжеж, правильна думка, бо принаймні всім зрозуміла.

— Стривайте хвилинку, графе, — втрутилась я. — Щодо того прикладу, яким ви проілюстрували вашу думку. Погодьтеся, у нас в Англії є одне безперечне достоїнство, якого немає в Китаї. Китайські власті страчують безневинних людей тисячами під всілякими надуманими приводами. А ми в Англії не чинимо масових страт, ми не причетні до такого жахливого злочину — ми всім серцем ненавидимо безглузде кровопролиття.

— Правильно, Меріан! — підтримала мене Лора. — Хороша думка, й ти добре її висловила.

— Прошу вас, дозвольте графові висловити його думку до кінця, — мовила з суворою чемністю графиня Фоско. — І ви, молоді леді, збагнете, що він ніколи нічого не говорить, не маючи на те вагомих підстав.

— Дякую вам, ангеле мій, — відгукнувся граф. — Хочете цукерочку? — Він дістав із кишені красиву інкрустовану коробочку, відкрив її і поставив на стіл.— Шоколад a la vanille! — вигукнув цей непроникний чоловік, весело потрушуючи бонбоньєрку і кланяючись на всі боки. — Данина Фоско товариству чарівних дам.

— Будьте ласкаві, говоріть далі, графе! — сказала його дружина, зиркнувши на мене лихим оком.— Зробіть мені послугу — дайте відповідь міс Голкомб.

— Відповісти міс Голкомб запереченням неможливо, — відказав чемний італієць. — Тобто, неможливо в межах її суджень. Так! Я згоден з нею. Джонові Булю осоружні злочини Яна-китайця. З усіх на землі сущих цей старий джентльмен найшвидше добачить негаразди в господарстві своїх сусідів і, мов сліпий, не бачить неподобств у себе вдома. Чи ж він із своїми звичаями набагато кращий за ті народи, які він картає за їхні звичаї? Англійське суспільство, міс Голкомб, так само часто буває співучасником злочину, як і його ворогом. Так, так! Злочин і в цій країні є тим самим, що й десь-інде. Він і тут приносить так само часто користь, як і шкоду, — і окремій людині, й суспільству. Великий шахрай, наприклад, годує дружину й діточок. Коли його спіткає невдача, ви дуже співчуваєте його сім'ї. Безсовісний марнотратник, що тільки позичає та тринькає гроші, випросить їх у своїх друзів куди більше, ніж бездоганно чесна людина, котра зважиться попросити позичку раз у житті, коли придають нужда. У першому випадку ніхто з друзів не подивує, і всі дадуть грошей. У другому випадку всі вельми здивуються і ще й подумають, чи позичати. Хіба в'язниця, куди наприкінці своєї кар'єри потрапляє містер Негідник, гірша за робітний дім, де доживає свої дні містер Чесний? Коли містер Благодійник бажає полегшити злидні, він шукає їх по тюрмах, де в біді злочин, а не по хатинах і халупах, де в біді доброчесність. А цей англійський поет, що здобув усезагальну любов та симпатію і став найлегшою темою для сльозливих писань і зворушливих картин, — хто він? Цей милий молодик розпочав свою кар'єру з підробки й закінчив життя самогубством. Я говорю про вашого дорогого, романтичного, загадкового Чаттертона. Як ви гадаєте, котра з двох бідних, голодних швачок доб'ється успіху в житті: та, що не піддається спокусі й лишається чесною, чи та, що спокусилась легкою наживою і почала красти? Ви всі знатимете, що друга розбагатіла, обкрадаючи клієнтів,— це буде відомо всій добрій, веселій Англії, — але вона житиме в достатку, порушивши заповідь, а коли б не порушила, то померла б голодною смертю... Ходи-но сюди, моя славненька мишко! Ану, біжка! Ось я на хвилинку перетворю тебе на шановну даму. Сядь отут, дорогесенька, на моїй здоровенній долоні й слухай! Уявімо, що ти, мишко, вийшла заміж за бідняка, якого любиш, — і половина твоїх друзів жаліє тебе, а друга половина засуджує. А тепер навпаки: ти продала себе за золото чоловікові, якого не любиш, — і всі твої друзі в захваті! Священик освячує цю найпідлішу й найжахливішу з усіх людських оборудок і потім добродушно тобі усміхається за твоїм столом, якщо ти зволиш запросити його до себе на сніданок. Гей, тепер тікай швиденько! Будь знову мишкою і пищи собі. А то ще, як побудеш довше доброчесною дамою, заявиш мені, що суспільство ненавидить злочин, і тоді, мишко, я засумніваюсь, чи добре тобі служать твої очка та вушка... Ах, лихий я чоловік, леді Глайд, еге ж? У мене на язику те, що в інших на умі, й, коли всі на світі змовилися вважати машкару за справжнє обличчя, моя рука безжально зриває розмальований картон, аби всі побачили голий, страшний череп. Либонь, щоб не впасти зовсім у ваших милих очах, устану я на свої слонячі ноги та піду трохи прогуляюсь. Любі дами, як сказав ваш славний Шерідан «я йду й лишаю вам репутацію свою на згадку»[3].

Він підвівся, поставив клітку-пагоду на стіл і почав лічи ти мишей, що в ній сиділи.

— Одна, дві, три, чотири... Ох! — вигукнув він нажахано. — А де ж, господи, п'ята — найменшенька, найбіліша, наймиліша з усіх, перлина моїх мишей?!

Цієї хвилини ні я, ні Лора не були схильні до веселощів. Графів розв'язний цинізм розкрив перед нами нову сторону його вдачі, яка нас жахнула. Але неможливо було дивитися без сміху на кумедний відчай такого величезного чолов'яги через втрату такої малесенької мишки. Мимоволі ми розсміялись. Тоді мадам Фоско підвелась і вийшла, показуючи й нам приклад, з альтанки, аби дати змогу своєму чоловікові обшукати всі куточки та знайти неоціненну згубу. Ми теж вийшли слідом за нею.

Ми ще не ступили й трьох кроків, як зіркі графові очі назорили ту мишу під лавою, на якій ми досі сиділи. Він відсунув лаву, взяв маленьке звірятко в руку — й закляк навколішках, втупившись у щось на підлозі просто перед себе.

Коли він знов підвівся на ноги, руки його так тремтіли, що він насилу спромігся покласти мишу в клітку; обличчя його було мертвотно-бліде.

— Персівалю! — пошепки покликав він. — Персівалю, ходіть-но сюди!

Останні десять хвилин сер Персіваль не звертав на нас ніякої уваги. Він був увесь поглинутий тим, що своїм новим ціпком малював на піску якісь цифри, а тоді стирав їх.

— Ну, що там таке? — недбало кинув він, звільна підійшовши до альтанки.

— Ви тут нічого не бачите? — спитав граф, нервово схопивши його за комір однією рукою, а другою показуючи туди, де щойно знайшов свою мишу.

— Бачу тільки сухий пісок, — відказав сер Персіваль, — а посередині брудна пляма.

— Це не бруд, — прошепотів граф, зненацька вхопивши сера Персіваля й другою рукою за комір і не помічаючи від хвилювання, що трусить його. — Це кров!

Хоч як тихо вимовив він це слово, а Лора, що стояла досить близько, розчула його і з жахом глянула на мене.

— Дрібниці, люба, — сказала я. — Тут нічого лякатись. Це просто кров однієї приблудної собаки.

Всі вражено обернулись і втупилися в Мене з німим запитанням.

— Звідкіля ви це знаєте? — перший спитав сер Персіваль.

— Того дня, коли ви прибували з-за кордону, я знайшла тут собаку. Бідолашка заблукала, і ваш лісник її підстрелив.

— Чия це була собака? — допитувався сер Персіваль. — Чи не одна з моїх?

— Ти спробувала врятувати собачку? — стривожено спитала Лора. — Правда, ти хотіла врятувати її, Меріан?

— Так, — відповіла я. — Ми з економкою зробили все, що могли, але рана була смертельна, й собачка здохла на наших очах.

— Чия ж то була собака? — з легким роздратуванням перепитав мене сер Персіваль. — Одна з моїх?

— Ні, не з ваших.

— Тоді чия ж? Економка впізнала собаку?

Цієї хвилини я згадала економчині слова, що місіс Катерік не хотіла, щоб сер Персіваль довідався про її відвідини Блеквотер-Парку, й завагалася: чи не краще змовчати? Але, поспішивши розвіяти загальну тривогу, я сказала вже забагато — відступати було пізно. Аби не будити зайвих підозр та не наробити гіршого, я мусила тільки відповідати, не думаючи про наслідки.

— Так, — сказала я. — Економка впізнала собаку. Вона сказала мені, що то собачка місіс Катерік.

До цієї хвилини сер Персіваль стояв посеред альтанки, разом із графом Фоско, а я відповідала йому з порога. Ледве з моїх уст злетіло ім'я місіс Катерік, як він грубо відштовхнув графа й став переді мною віч-на-віч за порогом альтанки.

— Як довідалася економка, що то була собака місіс Катерік? — спитав він, дивлячись на мене спідлоба, та так пильно й понуро, аж я здивувалась і розсердилась.

— Вона впізнала її, — спокійно відповіла я. — Місіс Катерік приводила собачку з собою.

— Приводила з собою? Куди приводила?

— Сюди, до цього дому.

— Якого дідька треба було місіс Катерік у цьому домі?

Тон, яким він поставив це запитання, був навіть образливіший, ніж самі слова. Я мовчки відвернулася від нього, даючи йому наздогад, що засуджую його нечемність.

Цієї ж миті важка графова рука заспокійливо лягла на плече серові Персівалю, і медоточивий графів голос благально мовив:

— Мій любий Персівалю! Тихіше! Тихіше!

Сер Персіваль дуже сердито озирнувся. Граф тільки усміхнувся йому й повторив заспокійливе:

— Тихіше, мій добрий друже, тихіше!

Сер Персіваль трохи повагався, а тоді ступив кілька кроків до мене й, на мій превеликий подив, попросив у мене пробачення.

— Я перепрошую, міс Голкомб, — сказав він. — Останнім часом щось у мене негаразд із нервами; боюсь, що я став трохи дратівливий. Але я хотів би знати, чого місіс Катерік заманулося прийти сюди. Коли це було? Хто ще, крім економки, бачив її?

— Думаю, більш ніхто, — відповіла я.

Граф знову втрутився.

— То чи не краще розпитати про це саму економку? — порадив він. — Чом би вам, Персівалю, не звернутися негайно до першоджерела інформації?

— Ай справді! — погодився сер Персіваль. — Звісно ж, треба було спочатку розпитати саме її. Який-бо я телепень, що сам не додумався до цього!

Сказавши так, він зараз же рушив додому, не чекаючи на нас.

Щойно сер Персіваль повернувся до нас спиною, я зрозуміла причину графового втручання, якої спочатку не могла збагнути. Він просто засипав мене запитаннями про місіс Катерік та про мету її відвідин Блеквотер-Парку, чого не зміг би зробити в присутності свого друга. Я відповідала йому так коротко, як тільки дозволяла мені ввічливість, бо твердо вирішила тримати його на відстані й не заходити з ним у відверті розмови. Одначе Лора мимохіть допомогла йому вивідати у мене все, що я знала, — вона сама почала мене розпитувати. Довелося відповідати їй, щоб не опинитися в незавидному й фальшивому становищі хранительки таємниць сера Персіваля. Тож за десять хвилин граф знав про місіс Катерік усе, що й я знала; довідався він також і про ті події, що так дивно пов'язали нас із її дочкою Анною після того, як Гартрайт був здибався з нею.

Видно було, мої відомості справили на нього незвичайне враження.

Дарма, що він близький друг сера Персіваля і начебто добре загалом обізнаний з його справами, та досі він, схоже на те, нічого не знав про Анну Катерік і про її історію. Тепер, коли я переконалася, що сер Персіваль приховав цю таємницю навіть від свого найкращого друга, історія Анни Катерік видалася мені ще підозрілішою. Граф жадібно спивав кожне слово, що злітало з моїх уст; його вигляд, жести — все виказувало ненаситну цікавість. Різна буває цікавість, але ні з чим не переплутаєш цікавості, що йде від щирого подиву, — і саме таке непідробне почуття я чи не вперше в житті побачила на графовому обличчі.

Отак обмінюючись запитаннями та відповідями, ми неквапом верталися разом додому через ялинову посадку. Перше, що ми побачили, підійшовши до будинку, була двоколка сера Персіваля перед парадними дверима. Кінь був уже впряжений, і конюх у робочій куртці чекав поруч. Якщо судити з цієї несподіваної переміни, допит економки дав якісь важливі наслідки.

— Чудовий кінь, друже мій! — якомога приязніше, по-панібратськи заговорив граф до конюха. — Це ви правитимете ним?

— Я не їду, сер, — відповів той, поглядаючи на свою робочу куртку й гадаючи, певне, чи не прийняв її чужоземний пан за кучерську ліврею. — Мій хазяїн сам правитиме.

— Ага! — мовив граф. — То він сам правитиме? Дива! Мавши вас, чого б йому братися за це самому? Невже він хоче зморити цього чудового, лискучого коня, невже пожене його в далеку дорогу?

— Не знаю, сер, — відказав конюх. — Це й не кінь, а кобила, коли ваша ласка, сер. Найбистріша з усіх коней, що в нас на стайні. А звати її Руда Моллі, сер, і вона може бігти довго без утоми. Коли сер Персіваль їде недалеко, то бере Ісаака Йоркського.

— А коли далеко їде, то бере вашу бистру, блискучу Руду Моллі?

— Так, сер.

— Логічний висновок, міс Голкомб, — звернувся до мене граф, жваво крутнувшись на закаблуках,— сер Персіваль їде сьогодні десь далеко.

Я промовчала. Я зробила свій власний висновок: з економчиної розповіді й з того, що бачила перед себе, — але не хотіла ділитися ним із графом Фоско.

Коли сер Персіваль був у Камберленді, гадала я сама собі, він ходив пішки аж на Тоддів Кут розпитати про Анну. Певне, й тепер він, заради Анни, ладен їхати аж у Велмінгам, щоб розпитати місіс Катерік про неї.

Ми всі увійшли в будинок. Коли ми переходили хол, назустріч нам із бібліотеки швидко вийшов сер Персіваль. Він був блідий і схвильований, але, попри все це, звернувся до нас так люб'язно, як тільки міг.

— Я дуже шкодую, що мушу залишити вас — мушу їхати далеко, у невідкладних справах, — почав він. — Завтра в першій половині дня я повернусь, але перед від'їздом хотів би залагодити ту дріб'язкову формальність, про яку я вам уже казав. Лоро, чи не зайдете ви до бібліотеки? Це не забере й хвилини — проста формальність. Графине, чи можу я потурбувати й вас? Вас, Фоско, й графиню я хочу попросити лише засвідчити підпис — більш нічого. Ходімо зараз же та й покінчімо з цим.

Він відчинив перед ними двері бібліотеки, пропустив усіх а тоді зайшов сам, тихо причинивши двері.

Я ще з хвилину постояла в холі — серце моє калатало, тяжке передчуття гнітило душу. Тоді пішла до сходів і поволі піднялась нагору, до своєї кімнати.

IV

17 червня

Я тільки взялася за ручку своїх дверей, коли чую: гукає мене знизу сер Персіваль.

— Я мушу попросити вас зійти до нас знов, міс Голкомб, — сказав він. — Це не моя вина, а Фоско. Він почав висувати якісь безглузді заперечення проти того, щоб його дружина була одним із свідків, і змусив мене просити вас прийти до нас у бібліотеку.

Я негайно пішла туди разом із сером Персівалем. Лора чекала біля письмового стола, тривожно мнучи в руках свого солом'яного бриля. Мадам Фоско сиділа в кріслі біля неї, незворушно милуючись своїм чоловіком, а той стояв у протилежному кутку бібліотеки біля вікна, общипуючи засохлі листочки з квітів на підвіконні.

Щойно я стала на порозі, граф поспішив до мене, щоб пояснити, в чім річ.

— Тисячу разів перепрошую, міс Голкомб, — заговорив він. — Ви ж знаєте, як відгукуються англійці про моїх співвітчизників. В уяві добродія Джона Буля ми, італійці, всі лукаві та недовірливі з природи. Вважайте, коли хочете, що я не кращий за решту моїх краян. Я — лукавий італієць, недовірливий італієць. І ви так подумали, дорога моя леді, адже ж правда? Ну, та гаразді Отож через моє лукавство та недовірливість я заперечую проти того, щоб мадам Фоско засвідчувала підпис леді Глайд, якщо і я сам буду при цьому свідком.

— Немає ані найменшої підстави для його заперечень, — втрутився сер Персіваль.— Я вже пояснив йому, що за англійськими законами мадам Фоско має право засвідчити підпис одночасно із своїм чоловіком.

— Нехай так, — вів далі граф. — Англійські закони кажуть «так», але сумління Фоско говорить «ні». — Він розчепірив пухкі пальці на грудях своєї блузи й урочисто вклонився нам, немовби знайомлячи нас із своїм сумлінням у ролі осяйного додатку до нашого товариства. — Я не знаю і не бажаю знати, що являє собою документ, якого збирається підписати леді Глайд, — провадив він, — але я кажу тільки: в майбутньому може скластися так, що серові Персівалю чи його представникам доведеться посилатись на своїх двох свідків. У такому випадку дуже бажано було б, щоб ці двоє свідків були незалежними одне від одного людьми, що мають цілковито незалежні погляди, а цього не може бути, коли й моя дружина свідчитиме разом зі мною, адже у нас із нею один-єдиний погляд на речі — мій. Я не допущуся, щоб одного чудового дня мені заявили, нібито мадам Фоско діяла під моїм примусом і тому фактично не є свідкою. В інтересах самого Персіваля я пропоную, щоб свідками були: я, як його найближчий друг, і ви, міс Голкомб, як найближча подруга його дружини. Майте мене за єзуїта, якщо вам так хочеться, за педанта, причіпливого й прискіпливого вередуна, але я сподіваюсь, ви будете поблажливі до мене, зваживши ласкаво на мою підозріливу італійську вдачу та неспокійне італійське сумління. — Він знову вклонився й відступив на кілька кроків — ніби відвів своє сумління від нашого товариства так само чемно, як щойно знайомив нас із ним.

Графова розбірливість була, можливо, гідна всякої поваги й похвали, але щось у тому, як він висловлювався, підсилило мою нехіть бути причетною до цієї справи з підписами. Якби все це не пов'язувалося з Лорою, ніщо взагалі не змусило б мене погодитися бути свідкою. Але, глянувши на її стривожене обличчя, я вирішила, що піду на який завгодно ризик, а не залишу її без підтримки.

— Я залюбки зостанусь тут, — сказала я, — і, якщо я, із свого боку, не знайду приводу для причіпок, можете покластися на мене як на свідку.

Сер Персіваль кинув на мене колючий погляд, ніби хотів щось мені сказати. Але цієї миті його увагу привернула мадам Фоско, що саме підвелася з крісла. Графиня, певне, піймала чоловіків погляд, який велів їй вийти з кімнати.

— Лишайтеся, не йдіть, — попросив її сер Персіваль.

Мадам Фоско ще раз поглядом попросила розпоряджень, дістала їх, заявила, що воліє залишити нас самих робити нашу справу, і рішуче вийшла з бібліотеки. Граф запалив самокруточку, вернувся до квітів на підвіконні й, випускаючи невеличкі струминки диму, завзявся їх обкурювати, запалавши щирим бажанням понищити всю тлю.

Тим часом сер Персіваль відімкнув нижню шухляду однієї з книжкових шаф і дістав звідти аркуш пергаменту, складений багато разів по довжині. Тоді поклав аркуш на стіл, відігнув лише останню складку й притримав рукою згорнуту частину. Наші очі бачили тільки чисту смугу пергаменту з позначеним місцем для печаті. Все, що було написано в документі, ховалося в згорнутій його частині, яку сер Персіваль притримував рукою. Лора і я переглянулись. Її обличчя було бліде, але не виказувало ні вагань, ні страху.

Сер Персіваль умочив перо в чорнило й подав його своїй дружині.

— Підпишіть ваше ім'я ось тут, — сказав він, показуючи на потрібне місце, — а потім підпишетесь ви, міс Голкомб, і Фоско — навпроти цих двох позначок. Ходіть сюди, Фоско! Підписів не засвідчують, мріючи біля вікна та обкурюючи квіти.

Граф викинув свою самокруточку у вікно й приєднався до нас, недбало заклавши руки за свій червоний пояс і не зводячи очей з обличчя сера Персіваля. Лора з пером в руці дивилася на свого чоловіка з другого боку. А сам він стояв між них, спершись рукою на складений пергамент, що лежав на столі, й кидав на мене погляди, в яких була така лиховісна суміш підозри й збентеження, аж він скидався більше на в'язня за ґратами, ніж на пана у своєму домі.

— Підписуйтесь тут, — повторив він, рвучко обернувшись до Лори й знов показуючи на пергамент.

— Що ж я повинна підписати? — спокійно спитала вона.

— Мені ніколи пояснювати, — відповів він. — Коляса біля дверей, я мушу негайно їхати. Та й коли б я мав час, ви все одно нічого не зрозуміли б. Це суто формальний документ, де повно всяких юридичних термінів і тому подібних речей. Ну ж, швидше! Підписуйте ваше ім'я, щоб швидше покінчити з усім цим.

— Але ж мені треба знати, що саме я підписую, сер Персіваль, перш ніж поставити своє ім'я.

— Дурниці! Яке відношення мають жінки до ділових питань? Ще раз кажу вам: ви все одно нічого не зрозумієте.

— То хоч дайте мені змогу спробувати зрозуміти. Коли містерові Гілмору треба було, щоб я щось підписала, він завжди спочатку пояснював мені, що це й для чого, і я його завжди розуміла.

— Авжеж, він так робив. Він вам служив, тож і був зобов'язаний давати вам пояснення. А я ваш чоловік і не зобов'язаний це робити. Ви довго ще збираєтеся мене затримувати? Ще раз кажу вам: читати все це зараз немає часу — коляса чекає на мене біля дверей, я поспішаю. Востаннє вас питаю: підпишетеся ви чи ні?

Вона досі тримала перо в руці, але не показувала наміру підписуватись.

— Якщо мій підпис хоч до чогось мене зобов'язує, — сказала вона, — то погодьтеся, що я маю якесь право знати, в чому полягає моє зобов'язання.

Він схопив пергамент і сердито вдарив ним по столу.

— Ану скажіть, що думаєте! — закричав він. — Ви завжди славилися вмінням казати правду. Дарма, що тут міс Голкомб, дарма, що тут Фоско. Скажіть просто, що не довіряєте мені!

Граф вийняв одну руку з-за пояса й поклав її на плече серові Персівалю. Той роздратовано струснув її. Граф із незворушним спокоєм знову поклав йому руку на плече.

— Стримайте свою рознещасну вдачу, Персівалю, — мовив він. — Леді Глайд має слушність.

— «Має слушність»! — вигукнув сер Персіваль. — Дружина має слушність, не довіряючи своєму чоловікові!

— Несправедливо й жорстоко звинувачувати мене в недовірі до вас, — сказала Лора. — Спитайте у Меріан, хіба не виправдане моє бажання знати, до чого зобов'язує мене цей документ, перш ніж підписати його?

— Не треба мені ніяких звертань до міс Голкомб! — відрізав сер Персіваль, — Міс Голкомб не має ніякого відношення до цієї справи.

Досі я мовчала і воліла б мовчати й далі. Але Лорине обличчя промовляло до мене таким стражданням, а поведінка її чоловіка була така зухвала й несправедлива, що я не могла не відповісти негайно — заради неї.

— Даруйте, сер Персіваль, — сказала я, — але смію гадати, що я маю деяке відношення до цієї справи як один із свідків. Я вважаю Лорине заперечення цілком правильним. Що ж до мене особисто, я не можу взяти на себе відповідальність засвідчити її підпис, перш ніж вона не збагне, що за документ ви пропонуєте їй підписати.

— Холоднокровна заява, клянусь честю! — вигукнув сер Персіваль. — Наступного разу, міс Голкомб, коли ви напроситеся в чий-небудь дім, раджу вам затямити, що господареві дому не платять за гостинність, стаючи на бік його дружини в справах, що до вас не стосуються!

Я скочила на ноги, от ніби він мене вдарив. Була б я чоловіком, я збила б його з ніг і негайно покинула б його дім, щоб ніколи більше, ні під яким приводом, не переступити цього порога. Але я була всього лише жінка — і я так палко любила його дружину!

Хвалити Бога, ця віддана любов допомогла мені стриматись, і я знову мовчки сіла на стілець. Лора зрозуміла, якого болю я зазнала, яку образу притлумила в собі. Вона підбігла до мене — сльози котилися по її щоках.

— Ох, Меріан! — тихо шепнула вона. — Була б моя мати жива, вона б не змогла зробити для мене більше, ніж ти!

— Верніться й підпишіть! — крикнув сер Персіваль із другого кінця столу.

— Підписати? — спитала вона пошепки, мені на вухо. — Я залюбки, якщо ти так скажеш.

— Ні, — відказала я. — Право і правда на твоєму боці. Нічого не підписуй, не прочитавши спочатку.

— Верніться й підпишіться! — ще гучніше й лютіше закричав сер Персіваль.

Граф, що мовчки, з непослабною увагою стежив за Лорою і мною, втрутився вдруге.

— Персівалю, — заговорив він, — я пам'ятаю, що знаходжуся в присутності дам. Будьте ласкаві, не забувайте про це й ви.

Онімілий від гніву, сер Персіваль обернувся до нього. Тверда графова рука повільно стисла йому плече й рівний графів голос повторив спокійно:

— Будьте ласкаві, не забувайте про це й ви.

Якусь хвилину вони дивилися один на одного. Потім сер Персіваль спроквола вивільнив своє плече з-під графової руки, повільно відвів очі від графового погляду, понуро подивився на пергамент, що лежав на столі, й аж тоді заговорив — з похмурою покорою приборканого звіра, а не так, як личить людині, що усвідомила свою неправоту.

— Я нікого не хотів ображати, — сказав він. — Але впертість моєї дружини змусила б і святого втратити терпець. Я сказав їй, що це суто формальний документ, — чого ж їй іще треба? Можете говорити, що вам завгодно, але обов'язок дружини — не суперечити чоловікові. Ще раз і востаннє я питаю вас, леді Глайд: ви підпишетеся чи ні?

Лора вернулася до другого кінця столу й знову взяла в руку перо.

— Я залюбки підпишу, — сказала вона, — тільки ж ви поставтеся до мене, як до людини, що відповідає за свої вчинки. Мені байдуже, яка б жертва не вимагалася від мене, тільки б це не завдало більш нікому шкоди й не призвело ні до чого лихого.

— Хто сказав, що від вас вимагається якась жертва? — урвав він її, насилу стримуючи новий напад люті.

— Я лише хотіла сказати, — вела вона далі, — що я ладна піти на всілякі поступки, тільки б це не зачіпало моєї честі. Якщо я не зважуюсь поставити своє ім'я під документом, бо нічого про нього не знаю, за що ж ви так гніваєтеся на мене? Гадаю, що це несправедливо, бо ви куди поблажливіше ставитеся до розбірливості графа Фоско, ніж до моєї.

Злощасний, хоч і цілком природний, хоч і непрямий натяк на надзвичайний вплив, який мав на нього граф Фоско, призвів до того, що сер Персіваль знову спалахнув гнівом.

— Розбірливість! — повторив він. — Ваша розбірливість! Пізно ви згадали про неї. Мені здавалося, ви покінчили з усіма такими дрібницями, коли звели в доброчесність необхідність вийти за мене заміж!

Щойно він вимовив ці слова, Лора шпурнула перо на підлогу, подивилася на нього з виразом, якого я ще ніколи не бачила на її обличчі, й мовчки відвернулась.

Це відверте й гірке презирство до нього було таке не схоже на неї, так не в її вдачі, що ми всі завмерли, вражені. В грубих словах її чоловіка, очевидно, був якийсь прихований зміст, лише їй зрозумілий. В тих словах прозирала якась страшна образа, незбагненна для мене, але вона так виразно відбилася на Лориному обличчі, що це завважила б і стороння людина.

Граф не був посторонньою людиною і бачив усе це так само добре, як і я. Коли я встала, щоб підійти до Лори, то почула, як він тихенько шепнув серові Персівалю:

— Ви ідіот!

Я рушила до Лори, та вона вже прямувала до дверей, і цієї миті її чоловік ще раз заговорив до неї.

— Отже, ви категорично відмовляєтеся дати ваш підпис? — спитав він Лору зміненим голосом людини, котра усвідомила, що дуже нашкодила собі своєю нестриманістю у виразах.

— Після того, що ви оце сказали, — відповіла вона твердо, — я відмовляюсь підписуватись, поки не прочитаю весь цей документ від першого й до останнього слова... Ходімо звідсіля, Меріан, — ми тут лишалися досить довго.

— Хвилиночку! — втрутився граф, не даючи заговорити серові Персівалю. — Одну хвилинку, леді Глайд, благаю вас!

Лора хотіла вийти з кімнати, не звертаючи уваги на графове прохання, але я зупинила її.

— Не роби графа своїм ворогом! — шепнула я їй. — Роби як хочеш, тільки не роби графа своїм ворогом!

Вона послухалася мене. Я знов зачинила двері, й ми стали біля порога, чекаючи. Сер Персіваль сів за стіл, спершись ліктем на згорнутий пергамент і підперши кулаком голову. Граф стояв між ним і нами — як завжди, господар становища, нашого з Лорою жахливого становища.

— Леді Глайд, — заговорив він із лагідністю, яка, здавалося, більше була звернена до нашого нещасного становища, ніж до нас самих, — прошу вас пробачити мені, якщо я осмілюсь висловити одну пропозицію. І ще прошу вірити, що я роблю це лише з глибокої поваги й щирої приязні до господині цього дому. — Він рвучко обернувся до сера Персіваля. — Чи ж так доконечне необхідно, — спитав він, — щоб ця річ, на яку ви сперлися ліктем, була підписана саме сьогодні?

— Це необхідно, бо я так задумав і так хочу, — понуро відповів той. — Але ці міркування, як ви, можливо, помітили, зовсім не впливають на леді Глайд.

— Дайте пряму відповідь на моє пряме запитання. Можна відкласти цю справу з підписом до завтра? Так чи ні?

— Так, — коли вам цього дуже хочеться.

— Тоді навіщо ви втрачаєте тут свій час? Нехай той підпис почекає до завтра, поки ви повернетеся.

Пробурмотівши прокляття, сер Персіваль підвів на нього очі.

— Ви говорите зі мною тоном, який мені не подобається, — сказав він. — Такого тону я не стерплю ні від кого.

— Я даю вам пораду задля вашої ж користі, — спокійно відказав йому граф, презирливо посміхаючись. — Зачекайте трохи самі й дайте час подумати леді Глайд. Чи ви забули, що коляса чекає на вас біля дверей? Кажете, вас дивує мій тон? Ха! Певне, що дивує! Адже це тон чоловіка, що вміє тримати себе в руках. А скільки добрих порад надавав я вам свого часу? Вам їх не злічити. Чи ж я хоч раз порадив вам не те що слід? Ручуся, що ви не назвете мені жодного такого випадку. Ідіть! Рушайте в дорогу. Справа з підписом може почекати до завтра. То нехай почекає. Ви залагодите її, коли повернетеся.

Сер Персіваль завагався і подивився на годинника. Його бажання податися кудись у таємну мандрівку знов пробудилося в ньому від графових слів і нині, очевидно, боролося в ньому з бажанням добути Лорин підпис. Він поміркував трохи, а тоді підвівся зі стільця.

— Мене легко умовити, коли мені ніколи сперечатись, — мовив він. — Я скористаюся вашою порадою, Фоско, — не тому, що потребую тієї поради чи вірю в неї, а тому просто, що не можу більше затримуватись. — Він помовчав і похмуро зиркнув на дружину. — Хай ви мені не підпишетеся, коли я вернуся завтра...

Решту його слів заглушив грюкіт шухляди, яку він знов одкрив і замкнув у ній пергамент. Узявши зі столу капелюха й рукавички, він швидко рушив до дверей. Ми з Лорою відсахнулись, щоб пропустити його.

— Затямте: завтра! — кинув він дружині й вийшов.

Ми зачекали, поки він перейде хол і поїде. Тим часом до нас підійшов граф.

— Щойно ви бачили Персіваля з найгіршого боку, міс Голкомб, — сказав він. — Мені, як його давньому другові, шкода, що він до такого допустився, й соромно за нього. Як його давній друг, я обіцяю вам, що завтра він поводитиметься чемніше, ніж поводився сьогодні.

Поки він говорив, Лора взяла мене за руку й значущо стисла її, коли він закінчив. Будь-якій жінці було б тяжко, коли б друг її чоловіка спокійнісінько вибачався в її власному домі за чоловікову погану поведінку, — і для неї це було тяжке випробування. Я ввічливо подякувала графові й вивела Лору з бібліотеки. Так! Я дякувала йому, бо вже збагнула з почуттям невимовного приниження та безпомічності, що чи то з примхи, чи то з якоюсь метою, але він бажав, щоб я і надалі зоставалася в Блеквотер-Парку. Після того, що заявив мені сьогодні сер Персіваль, я зрозуміла: якщо граф не допоможе мені своїм впливом на нього, мені доведеться поїхати звідси. Тільки завдяки впливові цієї людини, впливові, якого я боялася найдужче, я могла зоставатися біля Лори в цю найскрутнішу для неї хвилину!

Вийшовши в хол, ми почули, як загуркотіли по жорстві колеса. Сер Персіваль вирушив у свою мандрівку.

— Куди він подався, Меріан? — шепнула Лора. — Кожна його нова затія сповнює мене страшними передчуттями. Ти що-небудь підозрюєш?

Після того, що їй довелося спізнати сьогодні, мені не хотілось ділитися з нею своїми підозрами.

— Як я можу знати його секрети? — відповіла я ухильно.

— Може, економка знає? — наполягала вона.

— Звісно, ні, — відказала я. — Вона, певне, знає не більше, ніж ми з тобою.

Лора задумано похитала головою.

— Хіба не казала тобі економка, нібито Анну Катерік бачили десь у наших околицях? Тобі не здається, що він поїхав її шукати?

— Ох, Лоро, хотіла б я заспокоїтись та й не думати про це зовсім! І тобі краще б робити, як я, після всього, що було сьогодні. Ходімо до моєї кімнати — відпочинь, заспокойся трохи.

Ми сіли біля вікна, підставивши обличчя запахущому літньому леготу.

— Мені соромно дивитися тобі в вічі, Меріан, — заговорила вона, — після того, що ти мусила пережити в бібліотеці заради мене. Ох, люба моя, мені серце розривається, коли здумаю про це! Та я постараюсь загладити його вину перед тобою, я постараюсь!

— Тс-с! — цитькнула я. — Не кажи так! Що значить дріб'язкове ущемлення моєї гордості в порівнянні з твоєю жахливою жертвою — загубленим щастям?

— Ти чула, що він сказав мені? — схвильовано заспішила вона. — Ти чула слова, та не знаєш, що вони означають. Ти не знаєш, чому я шпурнула на підлогу перо й відвернулася від нього. — Лора встала й схвильовано заходила по кімнаті. — Я чимало приховала від тебе, Меріан, аби не засмучувати тебе, не затьмарювати початок нашого нового спільного життя. Ти не знаєш, як він принижував мене. Але нині ти повинна довідатися про це, адже ти сама бачила, як він принижував мене сьогодні. Ти чула, як він посміявся з мене, коли я згадала про свою розбірливість, як він сказав, що я звела в доброчесність необхідність вийти за нього заміж. — Лора знову сіла, лице їй залила краска, вона стискала руки, так і сяк сплітала пальці. — Я не можу розповісти тобі про це зараз, — сказала вона. — Я розридаюсь, як почну розповідати... Згодом, Меріан, коли я краще триматиму себе в руках. Люба моя, мені так болить голова — болить, болить, болить... Де твій слоїчок із нюхальною сіллю? Краще поговоримо про тебе. Через тебе я шкодую, що не підписалась. Може, підписати завтра? Я ладна все віддати, аби не розлучатися з тобою. Якщо я відмовлюся знов, він всю вину складе на тебе, адже ти відкрито стала на мій бік супроти нього. Що нам діяти? О, мали б ми друга, який і допоміг би й порадив нам! Мали б ми вірного друга, на якого можна покластись!..

Вона гірко зітхнула. Її обличчя сказало мені, що вона думає про Гартрайта, — я легко здогадалася про це, бо й сама, після її останніх слів, подумала про нього. Лише півроку минуло від її заміжжя, а ми вже потребували тієї відданої допомоги, яку він пропонував нам на прощання. Я ж тоді і в голову собі не покладала, що та поміч буде нам потрібна хоч коли-небудь!

— Ми повинні постаратися зарадити собі самі, — сказала я. — Давай спокійно поговоримо про це, Лоро! Постараймося зробити все, що в нашій спромозі, аби дійти найправильнішого рішення.

Зіставивши те, що Лора знала про грошові труднощі свого чоловіка, й те, що я вчула з його розмови з повірником, ми дійшли неминучого висновку: документ у бібліотеці складено з метою позики. А Лорин підпис був украй необхідний серові Персівалю для досягнення тієї мети. Але яким шляхом і звідки він гадав добути ті гроші, а також яку міру особистої відповідальності брала на себе Лора, підписуючись під документом, із невідомим їй змістом, — ці питання були за межами нашого розуміння, бо з нас жодна не зналася на справах та юридичних тонкощах. Особисто я була переконана, що змістом таємничого документа була якась вельми підлотна шахрайська оборудка.

Я дійшла цього висновку не тому, що сер Персіваль не побажав ні показати нам текст, ні пояснити зміст документа. Він міг так учинити через саму свою дратівливість, звичну впертість і сваволю. Я засумнівалася в його чесності, відколи спостерегла, як разюче перемінилися його манери й мова у Блеквотер-Парку, й переконалася, що він просто грав роль під час свого сватання в Ліммеріджі. Його вишуканий такт, його церемонна чемність, що так мило гармонувала із старомодними уявленнями містера Гілмора, його скромність у поводженні з Лорою, його поблажливе ставлення до містера Ферлі — все це були хитрощі лихої, підступної та грубої людини, що скинула машкару, як тільки досягла мети з допомогою свого звичного дворушництва. А сьогодні в бібліотеці він уже відкрився повністю, показав своє істинне обличчя. Що вже казати про біль, якого мені завдало це відкриття, біль за Лору, — мені його не висловити словами. Я тільки згадую про цей біль, бо він укріпив мене в рішенні повстати проти того, щоб вона підписувала документ, не ознайомившись попередньо з його змістом. Хоч би чим їй загрожувало непідписання. Оце така була моя причина не довіряти серові Персівалю.

За цих обставин нам лишалося тільки категорично відмовитися завтра ставити свої підписи, навівши досить переконливі юридичні чи комерційні цьому підстави, щоб похитнути рішучість сера Персіваля й дати йому наздогад, що ми, дві жінки, тямимо на законах та ділових зобов'язаннях незгірше нього.

Трохи поміркувавши, я надумала написати єдиному досяжному для нас чоловікові, у кого ми могли таємно попросити допомоги в нашій безвиході. То був містер Кірл, компаньйон містера Гілмора; він заступав нашого давнього друга, змушеного відійти від справ і виїхати з Лондона заради свого здоров'я. Я пояснила Лорі, що сам містер Гілмор рекомендував мені свого компаньйона як людину, гідну цілковитої довіри, бездоганно чесну й витриману, а також добре обізнану з усіма її справами. Діставши її цілковите схвалення, я зараз же й сіла писати йому листа.

Я почала з того, що чітко окреслила йому наше становище, а далі попросила в нього поради, ясної і простої, якою ми могли б скористатися, не боячись помилитися через непорозуміння. Я постаралась викласти все коротко й чітко, не захаращуючи листа зайвими перепрошеннями та непотрібними подробицями.

Я вже хотіла написати адресу на конверті, коли Лора нагадала мені про одну перепону, яку я випустила з уваги, захопившись складанням листа.

— Але як же нам дістати вчасно відповідь? — спитала вона. — Твій лист прийде в Лондон тільки завтра вранці, а відповідь пошта принесе нам аж післязавтра.

Був тільки один спосіб подолати цю перешкоду: наш повірник мав надіслати нам листа з кур'єром. Я пояснила все це в приписці, де попросила містера Кірла послати до нас кур'єра поїздом, що вирушає з Лондона об одинадцятій годині ранку. Отже, прибувши на нашу станцію о першій годині двадцять хвилин, він міг добутися до Блеквотеру щонайпізніше на другу годину пополудні. Кур'єр мав віддати листа мені особисто в руки й ні в якому разі будь-кому іншому, а також не заходити в зайві розмови з будь-ким із посторонніх.

— А якщо сер Персіваль повернеться завтра ще до другої години, — сказала я Лорі, — то найрозумніше буде тобі зрання піти з дому, прихопивши книжку чи яке рукоділля, й не з'являтися в будинку, поки не приїде кур'єр з листом. Весь ранок я чекатиму на нього тут, щоб не сталось якого непорозуміння. Якщо ми вживемо всіх цих засторог, я сподіваюсь і вірю, що нас не захоплять зненацька. А зараз ходімо вниз, до вітальні. Сидячи отак удвох довго, взаперті, ми можемо збудити зайву підозру.

— Підозру? — повторила вона. — Чию підозру можемо ми збудити, коли сер Персіваль поїхав? Ти маєш на увазі графа Фоско?

— Можливо, Лоро.

— Він починає і тобі так дуже не подобатись, як мені, Меріан.

— Ні, «не подобатися» — це не ті слова. У цьому виразі є завжди якась частка зневаги. А в графові Фоско я не добачаю нічого такого, що можна було б зневажати.

— Чи ти часом не боїшся його?

— Може, й боюсь — трішки.

— Боїшся його, після того, як він заступився за нас сьогодні?

— Так. Я боюсь його заступництва дужче, ніж сваволі сера Персіваля. Згадай, Лоро, що я тобі сказала в бібліотеці. Чини як хочеш, тільки не роби графа своїм ворогом!

Ми зійшли вниз. Лора усамітнилась у вітальні, а я попрямувала з листом до поштової сумки, що висіла в холі на стіні біля вхідних дверей.

Надвірні двері були відчинені, й, минаючи їх, я побачила графа Фоско з дружиною — вони стояли надворі, на сходах, обличчями до мене, й про щось розмовляли.

Якось поквапливо графиня увійшла в хол і спитала мене, чи не можу я вділити їй п'ять хвилин для конфіденційної розмови. Трохи здивована подібним проханням із боку такої особи, я вкинула свого листа в сумку й відповіла, що я до її послуг. З незвичною приязню, навіть по-панібратськи, вона взяла мене під руку й, замість завести до котроїсь порожньої кімнати, потягла мене надвір, на моріжок, що оточував басейн із рибою.

Коли ми проходили повз графа, що стояв на сходах, він уклонився нам і всміхнувся, а тоді зразу ж увійшов до холу й прихилив — не зачинив — за собою двері.

Графиня лагідненько повела мене вкруг басейну. Я сподівалась, що вона звірить мені якусь надзвичайну таємницю, але, на мій превеликий подив, усі секретні признання мадам Фоско звелися до чемного запевнення в її приязні до мене у зв'язку з тим, що сталося в бібліотеці. Чоловік розповів їй про все, а також про те, як зухвало сер Персіваль говорив зі мною. І вона так засмутилась та опечалилась через мене з Лорою, що надумала, коли щось подібне ще повториться, висловити серові Персівалю обурення його сваволею і покинути його дім. Граф схвалив її рішення, а тепер вона сподівалася почути ще й моє схвалення.

Все це видалося мені вельми дивним з боку такої надзвичайно стриманої дами, як графиня Фоско, надто після тих гострих випадів, що ми обмінялися ними лише сьогодні вранці у колишній човнярні. Але, звісно, я повинна була чемно й по-дружньому прийняти цей її вияв чемних та дружніх почуттів, тим паче що вона була старша за мене віком. Тож і відповідала я графині в її тоні, а тоді, вирішивши, що ми вже все сказали одна одній, хотіла була вернутися в будинок.

Але мадам Фоско начебто ніяк не бажала розлучатися зі мною і, на моє невимовне здивування, все говорила й говорила. Бувши досі наймовчазнішою з жінок, вона докучала мені тепер нескінченним переліком банальностей про подружнє життя взагалі, про стосунки сера Персіваля і Лори, про те, яка вона сама щаслива в заміжжі, про те, як покійний містер Ферлі повівся з нею в справі із заповітом, та ще про всяку всячину, поки геть стомила мене, виводивши добрих півгодини все довкола басейну. Чи завважила вона моє обридження, чи ні, не відаю, але вона змовкла так само несподівано, як і розбалакалась; зиркнула на вхідні двері, вмить скрижаніла й випустила мою руку, перш ніж я встигла придумати привід, щоб вивільнитися від неї.

Відчинивши двері й увійшовши в хол, я зненацька зіткнулася віч-на-віч із графом. Він саме вкидав якогось листа в поштову сумку.

Закривши сумку, він спитав мене, де я залишила мадам Фоско. Я сказала йому, і він зараз же пішов до своєї дружини. Коли він заговорив до мене, то був такий незвично притихлий чи й пригнічений, аж я обернулась і подивилася йому вслід, гадаючи, що з ним: чи захворів, чи не в настрої?

Чому я зразу ж підійшла до поштової сумки, дістала з неї свого листа й з невиразною підозрою оглянула його; чому я вирішила, оглянувши його, що конверта слід запечатати печаттю задля більшої певності, — це таємниці або занадто глибокі, або занадто мілкі для мого розуму. Жінки, як відомо, часто діють під впливом побуджень, що їх самі собі не годні пояснити. Певне, якийсь такий внутрішній порух і штовхнув мене зробити те, що я зробила.

Хоч би що подвигло мене на цей вчинок, а я, вернувшись до своєї кімнати й наготувавшись ставити печать, мусила тут-таки привітати себе з тим, що послухалась того поруху. Я була заклеїла конверта, як звичайно: змочивши клейку смужку й притиснувши до паперу, що під нею. Але нині я ледь торкнулася до нього, як конверт розкрився, а минуло ж лише якихось сорок п'ять хвилин, відколи я його заклеїла. Чи я погано його заклеїла? Чи, може, клей був не досить міцний?

А може... Ні! Вся моя душа збунтувалася проти здогаду, що спав мені на думку. Мені бридко думати про це, не хочеться бачити того, що переді мною, що лізе просто в вічі.

Я з трепетом дожидаю завтрашнього дня. Так багато залежить від моєї обачності, від самовладання. Принаймні, я не забуду про дві остороги: бути якомога привітнішою з графом та бути особливо насторожі, коли приїде з відповіддю кур'єр містера Кірла.

V

17 червня

Коли обідній час знову звів нас докупи, граф Фоско був у своєму звичному чудовому настрої. Він так уже старався розважити й забавити нас, от ніби завзявся загладити в нашій пам'яті все, що скоїлося вдень у бібліотеці. Яскраві описи його дорожніх пригод; кумедні анекдоти про знаменитостей, з якими він зустрічався на континенті; витончені порівняння звичаїв народностей усієї Європи, ілюстровані щедрою ряснотою прикладів; смішні признання в невинних безумствах своїх молодечих літ, коли він був законодавцем моди в провінційному італійському містечку й писав безглузді твори на кшталт французьких бульварних романів для провінційної італійської газетки, — все це лилося з його вуст легким, іскрометним потоком, і все це зачіпало наші різні інтереси, різні зацікавлення так прямо й водночас так делікатно, що ми з Лорою слухали його з непослабною увагою та, хоч як це непослідовно, майже з таким самим захопленням, як і сама мадам Фоско. Жінки можуть устояти перед любов'ю чоловіка, перед його славою, перед його вродою, перед його багатством, але їм несила устояти перед його красномовством, коли він знає, що і як їм треба говорити.

Після обіду, коли чудове враження, яке він справив на нас, ще зігрівало наші душі, граф скромно відійшов почитати в бібліотеку.

Лора запропонувала прогулятися в саду, щоб натішитися догорянням довгого вечора. Необхідно було, із звичайної чемності, запропонувати й мадам Фоско піти з нами, та вона, діставши, певне, зарані свій наказ, відмовилась, попросивши ласкаво її вибачити.

— Графові, мабуть, потрібні будуть свіжі самокруточки, — пояснила вона, — а ніхто ж йому так не догодить, як я. Тільки мої самокруточки йому до смаку.

Коли вона говорила ці слова, її холодні голубі очі ніби аж потепліли. Начебто вона й справді пишається тим, що їй дозволено священнодіяти, забезпечуючи свого повелителя відсвіжливим куривом!

Тож ми з Лорою пішли на прогулянку самі. Вечір був імлистий, задушливий. Повітря злягало важке, гнітюче; квіти в саду хилилися до порепаної землі, роси не було. В просвітах між непорушним гіллям дерев захід палав блідо-жовтою загравою, і сонце сідало, оточене легким серпанком. Неначе обіцялося на дощ — може, піде, як споночіє.

— Куди ж нам піти? — спитала я.

— До озера, Меріан, якщо ти не проти, — відповіла вона.

— Ти, здається, сама незчулась, як полюбила те похмуре озеро, хтозна й за що.

— Ні, не озеро, а весь краєвид довкола нього. Пісок, та верес, та ялини — оце й усе, що в цьому великому маєтку нагадує мені Ліммерідж. Але якщо ти волієш не йти на озеро, ходімо десь-інде.

— Тут, у Блеквотер-Парку, я не маю улюблених місць для прогулянок, моя люба. Мені тут усе однакове. Тож ходімо до озера — може, там, на відкритому просторі, буде більше прохолоди, ніж тут.

Ми мовчки перейшли сутінковий парк. Вечорова задуха гнітила нас обох, і ми пораділи, коли вийшли до альтанки, що можемо сісти й перепочити всередині.

Білястий туман низько навис над озером. Щільна коричнева смуга дерев на протилежному березі здавалася карликовим лісом, що завис у небі. Піщаний берег, що полого спускався вниз, таємниче губився в ближчих до нас пасмах туману. Панувала моторошна тиша. Хоч би листочок шелеснув, хоч би пташка заспівала в лісі чи качка яка закрякала на плесах невидимого озера. Навіть жаби не кумкали цього вечора.

— Тут так пустельно й похмуро, — мовила Лора. — Зате ми тут по-справжньому самі, як ніде-інде.

Говорила вона тихо й дивилася задумано на довколишню пущу, на пісок і туман. Я бачила, що Лора надто заглиблена у свої думки, щоб пускати в душу похмурі враження зокола, а мене вони гнітили дедалі дужче.

— Я обіцяла розповісти тобі всю правду, Меріан, про моє заміжнє життя, щоб ти більше не мучилася здогадами про нього, — почала вона. — Це ж я таїлася від тебе, люба моя, вперше і, повір, востаннє в житті. Ти знаєш, що я мовчала заради тебе і, може, трішки й заради самої себе. Як тяжко жінці признатися, що чоловік, якому вона віддала ціле своє життя, найменше з усіх людей цінує цей дарунок. Була б ти сама замужем, Меріан, та ще коли б той твій заміж був щасливий, ти б мене тоді зрозуміла ще краще. Ти б мене зрозуміла так, як ні одна жінка на світі не зрозуміє, хоч би яка добра та віддана вона була...

Що я могла їй на це відповісти? Я могла тільки взяти її за руку і вкласти у свій погляд всю любов, яку почувала до неї.

— Як часто, — провадила вона далі, — я чула, як ти сміялася над тим, що ти завжди називала своєю вбогістю! Як часто ти насмішкувато вітала мене з моїм багатством! Ох, Меріан, більш ніколи не смійся над цим. Дякуй долі за свою вбогість, бо ж та вбогість робить тебе господинею свого власного життя, бо вона рятує тебе від такої недолі, що випала мені!

Яке сумне зізнання з вуст молодої дружини, сумне у всій своїй спокійній тихомовній правдивості! Досить було мені прожити лише кілька днів разом із ними всіма у Блеквотер-Парку, щоб зрозуміти — як зрозумів би це будь-хто, — заради чого одружився з нею її чоловік.

— Я не буду засмучувати тебе розповідями про те, як швидко почалися мої розчарування та випроби, — казала вона, — я не хочу, щоб ти навіть знала, які вони були. Нехай все це залишиться тільки в моїй пам'яті. Якщо я розповім тобі, як він поставився до моєї першої й останньої спроби порозумітися з ним, ти збагнеш, як він поводився зі мною весь цей час, збагнеш так, ніби я все-все тобі докладно розказала. Якось у Римі поїхали ми до гробниці Цецілії Метелли. Небеса були погідні й чудові, давні руїни були такі прекрасні, й думка, що це ж чоловікова любов воздвигла таку гробницю, щоб увічнити пам'ять про кохану дружину, пробудила в мені більше ніжності до мого чоловіка, ніж я почувала досі. «Чи побудували б ви такого пам'ятника для мене, Персівалю? — спитала я. — До того, як ми побралися, ви запевняли мене, що палко мене любите, але відтоді...» Я не змогла договорити. Він навіть не дивився на мене, Меріан! Я опустила вуаль, щоб він не побачив сліз у моїх очах. Я подумала, що він і не почув моїх слів, але він таки почув їх. Він сказав: «Їдьмо звідсіля», — і засміявся сам до себе, підсаджуючи мене в сідло. Потім сам скочив на коня і знов засміявся, коли ми від'їжджали. «Якщо вже я споруджу вам пам'ятника, — сказав він, — то це буде зроблено на ваші власні гроші. Цікаво, чи була ця Цецілія Метелла багата й чи на її гроші побудовано гробницю?» Я не відповіла, бо не могла, плачучи під вуаллю. «Ах, ви, білявки, вічно дмете губки! — сказав він. — Чого ви хочете? Компліментів і милих речей? Ну то що ж! Я в доброму гуморі сьогодні. Вважайте, що я вже наговорив вам купу компліментів і милих речей!» Коли чоловіки говорять нам грубощі, вони й не знають, як надовго ми це запам'ятовуємо та як нам від цього боляче. Якби я поплакала довше, мені б стало легше, але його відверта зневага висушила мої сльози й зжорсточила мені серце. Відтак, Меріан, я перестала гнати геть думки про Волтера Гартрайта. Я тішилася спогадами про ті щасливі дні, коли ми, не признаючись, палко любили одне одного, й мені ставало легше на душі. В чому іще могла я шукати втіхи? Були б ми з тобою разом, може, ти допомагала б мені знаходити кращу розраду. Я знаю, що погано чинила, але скажи, хіба мене не підштовхували до такого?

Мені довелося сховати від неї своє обличчя.

— Не питай мене! — сказала я. — Чи ж я вистраждала стільки, як ти? Хіба я маю право засуджувати тебе?

— Я стала думати про нього, — заговорила вона знов, стишивши голос і присунувшись ближче до мене. — Я думала про нього, коли Персіваль залишав мене саму вечорами, а сам їхав з друзями в оперу. Я мріяла, що, коли б Бог благословив мене бідністю, я стала б Волтеровою дружиною. Я уявляла собі, як я сиджу вдома у своїй чистій дешевій сукні й дожидаю його з роботи, де він заробляє нам на хліб; уявляла, як я люблю його і все роблю вдома для нього й за це люблю його ще дужче. Я бачила, мовби уяв, як він приходить додому стомлений, а я знімаю з нього пальто й капелюха, і подаю йому обід, Меріан, і йому подобається, що я навчилася заради нього варити їсти й господарювати. О, як я сподіваюся, що він не такий самотній і нещасний, як я! Що він не думає весь час про мене, як я про нього!

Коли вона промовляла ці сумні слова, вся колишня ніжність забриніла в її голосі і вся дівоча краса знов замріла на її обличчі. Очі її з такою любов'ю дивилися на похмурий, пустельний, лиховісний виднокіл, начебто бачили рідні камберлендські пагорби за імлистою, грізною далиною.

— Не говори більше про Волтера! — попросила я, коли оговталася трохи. — Ох, Лоро, не муч нині нас обох спогадами про нього!

Вона ніби прокинулась і подивилася на мене з ніжністю.

— Аби не засмучувати тебе, — відповіла вона, — я ладна більш ніколи не вимовляти його імені.

— Я ж прошу тебе заради твого блага, — умовляла я — заради тебе самої. Коли б твій чоловік почув...

— Він би не здивувався.

Вона вимовила ці дивні слова із стомленим супокоєм та байдужістю. Миттєва переміна, що сталася в ній, вразила мене не менше, ніж сама відповідь.

— Він би не здивувався! — повторила я. — Лоро! Чи ти тямиш, що кажеш? Ти лякаєш мене!

— Це правда, — сказала вона. — Саме про це я хотіла розповісти тобі, коли ми розмовляли з тобою в твоїй кімнаті. Коли тоді, в Ліммеріджі я відкрила йому своє серце, я тільки одне приховала від нього, і ти, Меріан, сама сказала, що то не гріх. Я приховала від нього ім'я — і він з'ясував його.

Я слухала її, але не могла говорити. Її останні слова згасили останню іскру надії на її щастя, яка ще жевріла в мені.

— Це трапилося в Римі, — розповідала вона все з тим самим стомленим супокоєм та байдужістю. — Ми були на вечірці, де були запрошені самі англійці, — у подружжя Марклендів, приятелів сера Персіваля. Господиня славилась як чудова художниця, і хтось із гостей упросив її показати всім свої малюнки. Ми всі захоплювалися ними, і щось я таке сказала, що привернула до себе її увагу. «Правда, ви теж малюєте?» — спитала вона. «Колись я трохи малювала, — відповіла я, — але більше цим не займаюся». — «Якщо ви колись малювали, — сказала вона, — одного чудового дня ви, може, знов візьметеся за це заняття, тож дозвольте порекомендувати вам учителя». Я промовчала — ти розумієш, чому, Меріан, — і спробувала перевести розмову на іншу тему. Але місіс Маркленд вела своєї. «У мене були різні вчителі, — говорила вона далі, — але найкращий з усіх, найздібніший та найуважніший був такий собі містер Гартрайт. Якщо коли-небудь ви знов захопитеся малюванням, спробуйте взяти його за вчителя. Він скромний, дуже вихований молодик — я певна, він вам сподобається». Подумай тільки, вона говорила ці слова в присутності великого товариства, при чужих людях, запрошених на прийом на честь молодят! Я щосили намагалася зберегти самовладання — нічого не відповіла їй, тільки стала пильно розглядати малюнки. Коли я насмілилася підвести очі, мій чоловік дивився на мене, й наші погляди зустрілись. Я зрозуміла, що моє обличчя виказало мене. «Ми подумаємо, як бути з містером Гартрайтом, коли повернемося до Англії, місіс Маркленд, — сказав він. — Я згоден з вами — думаю, він таки сподобається леді Глайд». Він так наголосив останні слова, що мої щоки спалахнули, а серце так забилось — я мало не задихнулась. Більш нічого не було сказано. Ми рано поїхали додому. Дорогою до готелю він мовчав. Допоміг мені вийти з коляси, провів мене нагору, як звичайно. Та щойно ми зайшли до вітальні, він замкнув двері, штовхнув мене в крісло й став переді мною, схопивши мене за плечі. «Від того самого ранку в Ліммеріджі, коли ви зробили мені те своє зухвале признання, — сказав він, — я хотів довідатися, хто цей чоловік. Сьогодні я прочитав його ім'я на вашому обличчі. Це ваш учитель малювання, і звати його Гартрайт. Ви каятиметеся в цьому, і він каятиметься — до кінця ваших днів. А зараз лягайте спати, й нехай він вам насниться, якщо вам так подобається — з рубцями від моєї нагайки!» І відтоді, хай тільки він розсердиться на мене, то з погрозами чи знущанням згадує моє признання, яке я йому зробила у твоїй присутності. Я ніяк не можу запобігти тому, щоб він не надавав моїй сповіді свого жахливого тлумачення. Я не можу ні змусити його повірити мені, ні змусити його замовкнути. Ти здивувалась сьогодні, коли він сказав, ніби я зробила доброчесністю необхідність вийти за нього заміж. Ти вже не здивуєшся наступного разу, коли він, знов розлютившися чогось, повторить ці слова... Ох, Меріан, не треба! Не треба! Ти робиш мені боляче!

Я стискала її в обіймах; болюче, жалюче моє каяття здавило її, мов лабета біди. Так, моє каяття! Переді мною постало бліде з відчаю Волтерове обличчя, коли мої жорстокі слова пронизали йому серце в літній хатині в Ліммеріджі, — на тому обличчі німував нестерпний докір. Це ж моя рука вказала шлях, що повів чоловіка, якого любила моя сестра, далеко від його батьківщини, від його друзів. Це я стала поміж цими двома юними серцями, щоб розлучити їх навіки. Два їхні життя були розбиті й свідчили обидва про моє злочинство. І я скоїла це злочинство заради сера Персіваля Глайда.

Заради сера Персіваля Глайда...

Я чула, що вона щось говорить до мене, і з тону її голосу знала: вона мене втішає. Мене, що не заслужила нічого, крім її осудливого мовчання! Не знаю, скільки часу сплинуло, поки я зборола наплив гірких думок і почуттів, що захлинали мене. Спочатку я збагнула, що вона мене цілує, а тоді мої очі мовби пробудились, — досі я безтямно дивилася просто перед себе, на озеро.

— Вже пізно! — почула я її шепіт. — У парку поночіє. — Вона потрясла мене за руку й повторила: — Меріан! У парку вже поночіє!

— Ще хвилину, — попросила я, — побудьмо тут іще хвилину, хай я заспокоюсь.

Я все ще боялася глянути їй у вічі й невідривно дивилася на озеро.

Було й справді пізно. Темна смуга дерев на небокраї розтала в дедалі густішій сутіні й здавалася невиразним пасемцем диму. Туман, що зліг на озеро, непомітно розрісся й добирався до нас. Тиша стояла така сама глибока, безгучна, тільки тепер вона вже не лякала — була в ній лише таємничість і величавість.

— Ми далеко від дому, — прошепотіла вона. — Ходімо назад!

Зненацька вона змовкла й, відвернувшись від мене, задивилася на щось через вхід до альтанки.

— Меріан! — сказала вона, вся затремтівши. — Ти нічого не бачиш? Глянь!

— Куди?

— Туди, вниз!

Я подивилась, куди вона показувала рукою, і теж побачила. Віддалік по вересовищу рухалася людська постать. Темним силуетом на тлі туману вона пройшла трохи, зупинилась, постояла й рушила далі — повільно, перед і попід білою хмарою туману, аж поки щезла з поля зору, яке нам відкривалося з дверного отвору альтанки.

Ця наша вечірня розмова дуже нас перехвилювала й виснажила. Збігло кілька хвилин, перш ніж Лора насмілилася увійти в парк, а я — повести її додому.

— Хто то був — чоловік чи жінка? — спитала вона пошепки, коли ми нарешті увійшли в темну вільгість посадки.

— Не знаю.

— А як тобі здається?

— Наче схоже було на жінку.

— Боюсь, коли б то не був чоловік у довгому плащі.

— Може, й чоловік. У цьому непевному світлі було не роздивитись.

— Постривай, Меріан! Мені страшно — я не бачу стежки. А що, коли та постать іде за нами?

— Навряд чи, Лоро. Як по правді, то нема чого й боятись. Недалеко від озера село, всі вільно можуть гуляти берегами вдень і вночі. Дивно, що ми досі не бачили на озері жодної живої душі.

Ми йшли через парк. Було дуже темно — так темно, що ми насилу розрізняли стежку. Я взяла Лору за руку, й ми пішли швидше.

Ми вже були майже на півдорозі додому, коли вона раптом стала і змусила й мене зупинитись.

— Тс-с...— шепнула вона. — Чую чиюсь ходу за нами.

— Сухе листя шелестить, — сказала я, щоб підбадьорити її, — або гіллячку здуло з дерева.

— Але ж тепер літо, Меріан, і вітерець хоч би дихнув. Слухай!

Я теж почула — ніби чиюсь легку ходу слідом за нами.

— Хай то буде хто завгодно чи що завгодно, — сказала я, — а ми ходімо далі. За хвилину ми вже будемо зовсім близько від будинку, й, коли щось нас налякає, нас почують.

І ми пішли вперед так швидко, що Лора задихалася, коли ми виходили з парку. Ми вже бачили освітлені вікна будинку.

Я стала, щоб вона перевела подих. Тільки ми хотіли були рушити далі, як вона зупинила мене знов і дала знак прислухатись. Обидві ми виразно почули довге, тяжке зітхання позад нас, воно долинуло з темної гущавини.

— Хто там? — гукнула я.

Ніхто не озвався.

— Хто там? — повторила я.

Хвилину панувала тиша, а тоді ми почули знов чиюсь легку ходу, все тихішу й тихішу — все далі й далі від нас, аж поки настала цілковита тиша.

Ми поспішили вийти з-під дерев на відкритий моріжок, швидко перейшли його й, не мовивши більше жодного слова одне одному, підійшли до будинку.

При світлі лампи в холі Лора, вся бліда, подивилася на мене зляканими очима.

— Я мало не померла від страху! — сказала вона. — Хто б то міг бути?

— Спробуємо розгадати це завтра, — відповіла я. — А тим часом — нікому не кажи про те, що ми бачили й чули.

— Чому?

— Тому що мовчати безпечніше, а нам потрібна безпека в цьому домі.

Я зараз же відіслала Лору нагору, а сама, постривавши хвилину, поки зняла капелюха та пригладила коси, пішла на розвідку. Спочатку я навідалася в бібліотеку під тим приводом, що хочу взяти книжку.

Там сидів граф — у найбільшому в будинку кріслі, мирно покурюючи та читаючи. Ноги він поклав на диван, зняту краватку — впоперек колін, комір його сорочки був широко розщебнутий. На стільчику біля нього тихим дівчатком сиділа графиня Фоско й крутила для нього самокруточки. Ніяк не схоже було на те, щоб хтось із цього подружжя гуляв смерком надворі й допіру квапливо повернувся в будинок. Досить було одного погляду на графа й графиню, щоб зробити висновок, заради якого я заходила до бібліотеки.

Коли я увійшла, граф Фоско підвівся, збентежено чемний, і почав зав'язувати краватку.

— Прошу вас, не турбуйтеся через мене, — сказала я. — Я тільки забігла взяти книжку.

— Всі чоловіки моїх розмірів нещасні, бо страждають від спеки, — мовив граф, поважно обмахуючись чималим зеленим віялом. — Хотів би я помінятися місцем із моєю незрівнянною дружиною — в цю мить вона холодна, мов риба отам, у басейні.

Графиня дозволила собі розтанути з утіхи, діставши цей химерний комплімент від свого чоловіка.

— Мені не буває ніколи жарко, міс Голкомб, — зауважила вона скромно, з виглядом жінки, що признається у своїх особливих талантах.

— Ви з леді Глайд гуляли сьогодні ввечері? — спитав граф, коли я, про людське око, брала книжку з полиці.

— Так, ми ходили дихнути свіжим повітрям.

— Дозвольте спитати, куди ж ви ходили?

— До озера — аж до альтанки.

— Невже? Аж до альтанки?

За інших обставин, можливо, я б повстала проти такої його допитливості. Але нині я зраділа, бо це ж був зайвий доказ того, що ні він, ні його дружина не були причетні до таємничої з'яви на озері.

— Сподіваюсь, ніяких нових пригод цього вечора? — допитувався він. — Більше ніяких нових відкриттів — таких, як ота поранена собака?

Він утопив у мене свої незглибні сірі очі з тим холодним, сталево-невідпорним блиском, який щоразу змушує мене дивитися на нього й, коли я дивлюся, щоразу мене бентежить. У такі хвилини в мені зроджується невимовне відчуття, ніби він читає мої думки. Те саме я відчула й тепер.

— Ні, — відказала я коротко, — ні пригод, ні відкриттів.

Я спробувала відвести від нього очі, щоб вийти з кімнати. Але, хоч як це дивно, мені навряд чи вдалося б цю спробу здійснити, коли б не допомога мадам Фоско, що змусила його повернути до неї голову й, таким чином, першим відвести погляд.

— Графе, чом ви не попросите міс Голкомб сісти? — сказала вона.

Щойно він одвернувся, щоб подати мені стільця, я вхопилась за цей привід, щоб подякувати йому, вибачитись і вислизнути геть.

Через годину, коли Лорина покоївка прийшла в спальню своєї пані, я заговорила про задуху, щоб довідатися, де провели вечір слуги.

— Певне, ви зморилися там, унизу, від спеки? — спитала я.

— Ні, міс, — відповіла дівчина, — ми її по-справжньому й не відчули.

— То ви, мабуть, ходили в парк?

— Дехто з нас намірявся піти, міс. Але куховарка сказала, що винесе свого стільця на подвір'я, де прохолода, то й ми всі надумали повиносити туди стільці — так і просиділи вечір.

Лишалося довідатись, де пробула вечір економка.

— А місіс Майклсон уже обляглася? — поцікавилась я.

— Навряд чи, міс, — відповіла, усміхаючись, дівчина, — зараз вона, певне, встає, а не лягає спати.

— Чому це? Що ви хочете цим сказати? Місіс Майклсон проспала день?

— Ні, міс, не зовсім так. Вона весь вечір проспала у себе в кімнаті на кушетці.

Співставивши те, що я на власні очі бачила в бібліотеці, й те, що тільки-но почула від покоївки, я дійшла неминучого висновку. Постать, яку ми бачили біля озера, не була постаттю ні мадам Фоско, ні її чоловіка, ні кого-небудь із слуг. Хода, яку ми чули позад себе, не належала нікому з домашніх.

Хто ж то був?

Гадати про це — марна справа. Я ж бо навіть не певна, чоловіча то була постать чи жіноча. Мені тільки здалося, начебто я бачила жінку.

VI

18 червня

Гризота, що мучила мене учора ввечері в альтанці після Лориної розповіді, повернулася до мене в нічній самотині й довго не давала мені заснути.

Зрештою я засвітила свічку і взялася перечитувати свої давні щоденники, щоб перевірити, якою ж мірою я винна у фатально помилковому Лориному заміжжі та що я могла вдіяти, аби врятувати її від цього шлюбу. Наслідок моїх пошуків трохи заспокоїв моє сумління. Я переконалась: хоч як сліпо й нерозважно я тоді чинила, я старалася тільки заради її блага. Звичайно сльози не приносять мені полегкості, але цього разу було не так. Я виплакалась, і мені стало легше. Уранці я встала з твердим рішенням, із спокійними думками. Хай сер Персіваль що хоче каже чи робить, я більш ніколи не розсерджуся на нього, не забуду ні на мить, що лишаюся тут, попри образи, приниження та погрози, тільки заради Лори, задля її блага.

Вранці нам не довелося сидіти й гадати, чию постать ми бачили біля озера й чию ходу чули в парку, — через дріб'язкову прикрість, що дуже засмутила Лору. Вона загубила брошку, яку я подарувала їй на згадку напередодні її весілля. Брошка була на ній, коли ми прогулювалися вчора увечері, тож ми могли тільки припустити, що Лора загубила її або в альтанці, або дорогою додому. Послали слуг на пошуки, але ті вернулися ні з чим. Тепер Лора пішла шукати сама. Знайде вона брошку чи ні, але це добрий привід для відсутності Лори, якщо сер Персіваль повернеться раніше, ніж прибуде кур'єр із листом від компаньйона містера Гілмора.

Щойно годинник вибив першу годину. Я міркую, що краще: чекати на лондонського кур'єра тут чи непомітно вислизнути з будинку й пантрувати його за ворітьми?

В цьому домі я нікому й нічому не довіряю, тож, мабуть, ліпше буде здійснити другий план. Граф, на щастя, засів у їдальні. Коли десять хвилин тому я бігла по сходах нагору, то чула з-за дверей, як він дресирує своїх канарок:

— Вилітайте на мій мізинчик, мої лю-лю-любесенькі! Вилітайте — й нагору по східцях! Раз, два, три — нагору! Три, два, один — вниз! Один, два, три — цінь-цінь-цвірінь!

Канарки звично заливалися співом, а граф відповідав їм ціньканням і свистом, от ніби й сам був птахом! Через відчинені двері моєї кімнати до мене долинають їхні пронизливі співи й свист. Зараз саме час вислизнути, щоб мене ніхто не завважив.

Четверта година.

Відколи три години тому я зробила свій останній запис, події в Блеквотер-Парку повернулися й потекли по новому річищу. Не знаю, до кращого чи до гіршого, і боюсь про це замислюватись.

Але повернуся до того, на чому я зупинилась, щоб не заплутатись у веремії власних думок.

Я, як надумала, так і вчинила: пішла за ворота зустріти кур'єра з листом для мене. На східцях ніхто мені не здибався. В холі я почула, що граф досі дресирує своїх канарок. Але переходячи квадратний двір, я побачила графиню Фоско, що ходила по своєму улюбленому колу — все кружка довкола басейну. Я зразу ж уповільнила ходу, щоб вона не помітила, як я поспішаю, і навіть обачно запитала, чи не збирається вона на прогулянку перед другим сніданком. Вона усміхнулась мені так приязно, як тільки вміла, відповіла, що воліє не заходити далеко від дому, люб'язно кивнула мені й пішла в будинок. Я озирнулась і, побачивши, що вона зачинила за собою двері, відчинила хвіртку. За чверть години я була вже біля сторожки.

Алея переді мною робила різкий поворот ліворуч, далі ярдів сто вела прямо, потім круто повертала праворуч, до битого шляху. Між цими двома поворотами, яких не видно було ні від сторожки, ні від шляху, я почала туди-сюди прогулюватись. Обабіч мене були високі живоплоти. Хвилин двадцять, за моїм годинником, я нікого не бачила й не чула. Нарешті я зачула рипіння коліс, поспішила до другого повороту, звідки назустріч мені виїхала карета із станції. Я зробила кучерові знак зупинитись. Карета стала, і з віконця визирнув поважний чоловік.

— Даруйте, — сказала я, — але чи не їдете ви до Блеквотер-Парку?

— Так, мем.

— З листом для когось?

— З листом для міс Голкомб, мем.

— Можете віддати листа мені. Я і є міс Голкомб.

Кур'єр торкнувся рукою капелюха, вийшов із карети й віддав мені листа.

Я зараз же розпечатала конверта й прочитала листа. Я перепишу його в щоденник, а тоді з обачності знищу оригінал.

«Шановна леді!

Ваш лист, якого я прочитав сьогодні вранці, дуже стурбував мене. Я відповім на нього якомога коротше і ясніше.

Уважно розглянувши вашу заяву, я, знаючи стан справ леді Глайд за шлюбним контрактом, дійшов висновку, про який мені прикро говорити: сер Персіваль Глайд наміряється зробити позику з основного капіталу леді Глайд (іншими словами, позику з двадцяти тисяч фунтів, що їй належать), змусивши її стати учасницею оборудки й дати свою згоду на кричуще зловживання її довір'ям. У тому випадку, якщо леді Глайд захоче опротестувати цю позику, її підпис свідчитиме про те, що цю позику зроблено з її відома й згоди. Будь-які інші припущення з приводу оборудки, для якої потрібен був би підпис леді Глайд, виключаються.

Якщо леді Глайд підпише такий документ (а саме такою бачиться мені угода, що про неї мова), її довірені особи будуть зобов'язані видати гроші серові Персівалю з основного її капіталу — з двадцяти тисяч фунтів. Якщо сер Персіваль не поверне назад позики, капітал леді Глайд зменшиться відповідно на позичену суму. Якщо леді Глайд матиме дітей, їхній спадок зменшиться на таку саму суму, велику чи малу. Коротше кажучи, ця оборудка, якщо тільки леді Глайд не впевнена в протилежному, може вважатися шахрайством стосовно її майбутніх дітей.

Зважаючи на ці серйозні обставини, я радив би леді Глайд не підписувати документа на тій підставі, що спочатку вона хоче подати його на схвалення повірникові її родини, тобто мені, за відсутності містера Гілмора, мого компаньйона. Проти цього не може бути ніяких поважних заперечень, оскільки, якщо оборудка чесна й не зачіпає істотно інтересів леді Глайд, я, звісно, дам свою згоду на її підпис.

Прийміть запевнення, що при потребі я готовий подати вам всіляку допомогу ділом чи порадою. Лишаюсь Вашим відданим слугою.

Вільям Кірл»

Я з великою вдячністю прочитала цього щирого й розумного листа. Він підказував Лорі незаперечну підставу, щоб ухилитися від підпису, і з'ясовував нам обом вірогідну суть документа.

Поки я читала, кур'єр стояв поруч мене, чекаючи на мої вказівки.

— Перекажіть, будь ласка, містерові Кірлу, що я все зрозуміла й дуже йому вдячна, — сказала я. — Іншої відповіді поки що не треба.

Саме цієї хвилини, коли я говорила ці слова, тримаючи в руках розпечатаного листа, граф Фоско вигулькнув з-за повороту алеї з боку битого шляху і виріс переді мною, наче з-під землі.

Його раптова поява тут, де я аж ніяк не сподівалася його зустріти, просто приголомшила мене. Кур'єр попрощався зі мною і сів у карету. Більше я не спромоглася сказати йому ні слова, ба навіть, розгубившись, не відповіла на його уклін. Я скам'яніла, переконавшись, що мою хитрість розкрили, — і хто ж це зробив? Не хто інший, як сам граф Фоско!

— Ви вертаєтеся додому, міс Голкомб? — спитав він, не виказуючи ані найменшого подиву й навіть не глянувши на карету, що саме рушала.

Я трохи зібралась на силі й відповіла йому ствердним кивком голови.

— Я теж іду додому, — сказав він. — Прошу вас, не відмовте мені у втісі супроводжувати вас. Чи не візьмете ви мене під руку? Та ви, здається, вельми здивовані тим, що бачите мене?

Я взяла його під руку. З усіх розгублених моїх думок перша вернулася до голови застережлива: краще піти на будь-які жертви, аніж зробити графа своїм ворогом.

— Ви, здається, вельми здивовані тим, що бачите мене! — повторив він спокійно, але з притиском.

— Я начебто чула, графе, як ви з вашими пташечками виспівували в їдальні, — відповіла я, намагаючись говорити якомога спокійніше й твердіше.

— Авжеж, так воно й було. Але ж, люба леді, мої маленькі пернаті діточки так у всьому схожі на всіх інших дітей. Іноді вони перестають слухатись, от як цього ранку. Я саме саджав їх назад у клітку, коли увійшла моя дружина й сказала, що залишила вас і ви самотою пішли на прогулянку. Ви ж самі сказали їй, що йдете на прогулянку?

— Авжеж.

— Що ж, міс Голкомб, спокуса супроводжувати вас була надто велика, щоб я міг її перебороти. Немає нічого страшного в тому, що я в моєму віці признаюся про такі речі, правда? Я схопив капелюха і рушив набиватися вам у почет. Адже ж краще такий супровід, як старий гладун Фоско, аніж ніякий? Я пішов не тією дорогою, у відчаї вернувся і ось я тут — нарешті сягнув (чи смію так сказати?) вершини своїх бажань!

Отак він розводився, пересипаючи свою мову компліментами, а та його мова була така плавна й текуча, що мені лишалося тільки мовчати й зберігати, без особливих зусиль, самовладання. Ні разу, жодним словом він не натякнув на карету, яку бачив на дорозі, чи на листа, що його я досі тримала в руці. Ця його лиховісна делікатність переконала мене, що він найганебнішим чином розкрив таємницю моєї заяви до повірника й нині, переконавшись, як секретно я постаралась отримати відповідь; знав рівно стільки, скільки йому було треба. Тепер він тільки намагався приспати мої підозри, що, як він розумів, повинні були виникнути у мене. Мені вистачило розуму, щоб не робити спроб ошукати його правдоподібними поясненнями, але я була жінка й тому, попри страх перед ним, не могла не відчувати, яка ганьба для мене йти з ним попідручки!

На під'їзній доріжці біля будинку ми побачили, як коляса від'їжджає до стайні. Допіру повернувся сер Персіваль. Хоч які там були наслідки його мандрівки, вони не зм'якшили його лютої вдачі.

— Ну, двоє вже вернулись, — мовив він понуро. — Чого це всі порозбігалися з дому? Де леді Глайд?

Я сказала йому, що Лора загубила брошку й шукає її в парку.

— Брошка чи не брошка, — похмуро пробурчав він, — а я раджу їй не забувати, що сьогодні вона повинна прийти в бібліотеку. Я хочу бачити її через півгодини!

Я визволила свою руку й поволі пішла нагору по східцях. Граф удостоїв мене одним із своїх найрозкішніших поклонів, а тоді весело звернувся до грізного господаря дому.

— То як, Персівалю, — сказав він, — приємна була ваша поїздка? А ваша красунечка Руда Моллі дуже наморилася з дороги?

— К дідьку Руду Моллі й поїздку теж! Я хочу снідати.

— А я хочу спочатку трохи поговорити з вами, — заявив йому граф. — П'ять хвилин поговорімо, друже мій, отут на моріжку.

— Про що?

— Про справи, що дуже й дуже зачіпають вас.

Я барилась, проходячи якомога повільніше через двері в хол, і чула ці запитання й відповіді. Крізь відчинені двері я бачила, як сер Персіваль у нерішучості сердито заклав руки в кишені.

— Якщо ви хочете знов набридати мені вашою триклятою розбірливістю, — сказав він, — то я не бажаю вас слухати! Я хочу снідати.

— Ходімо та поговорімо, — повторив запрошення граф, не звертаючи ані найменшої уваги на грубі слова свого друга.

Сер Персіваль спустився вниз по сходах. Граф узяв його під руку й лагідно повів далі на подвір'я. Я була певна, що ті «справи» стосувалися до Лориного підпису. Безсумнівно, вони говорили про Лору й про мене. Серце мені стискалося, я мліла від хвилювання. Як важливо було б довідатись, що саме вони кажуть один одному цієї хвилини! Але ніяким побитом я не могла почути ані словечка з їхньої розмови.

Я пішла блукати по будинку від покою до покою. Адвокатів лист я сховала на грудях — нині вже боялася довірити його замкові й ключу у власній кімнаті. Тривога так гнітила мене, просто зводила з ума. Лора все не верталась. Я подумала, що треба б піти пошукати її, але мене так виснажили сьогоднішні тривоги, що денна спекота й зовсім мене здолала. Я рушила була до дверей, та мусила вернутись до вітальні й прилягти на найближчу кушетку.

Я тільки почала заспокоюватись, коли це двері тихо прочинились і в кімнату зазирнув граф.

— Тисячу разів перепрошую, міс Голкомб, — сказав він. — Я насмілився потурбувати вас лише заради хороших вістей. Персіваль, примхливий у всьому, як ви знаєте, в останню хвилину раптом передумав, і затію з підписами тим часом відкладено. Велике полегшення для всіх нас, міс Голкомб, — я радий, що бачу втіху на вашому обличчі. Передайте, прошу вас, мою глибоку пошану й щирі вітання леді Глайд, коли казатимете їй про цю приємну новину.

Не встигла я отямитись від зачудування, як він уже й пішов. Безперечно, тільки завдяки впливові графа сер Персіваль міг так непоясненно змінити свої наміри; тому нетяжко було умовити свого друга баронета, знаючи про мого листа до повірника й про те, що сьогодні я дістала відповідь.

На серці мені полегшало, але розум мій начебто виснажився разом із тілом і неспроможний був осягнути ні сумнівне сьогодні, ні погрозливе завтра. Я ще раз спробувала підвестися й піти шукати Лору, але голова мені паморочилась, ноги підгинались. Не лишалось нічого іншого, як лягти знову на кушетку, всупереч власній волі.

В будинку панувала тиша. Тихе дзижчання комах за відчиненим вікном заколисувало мене. Очі мої склепились самі собою, і поступово я поринула в дивний стан — я не пильнувала, бо не усвідомлювала, що було довкола мене, але й не спала, бо пам'ятала, що відпочиваю. Моя збуджена, мов у лихоманці, уява покинула моє зморене тіло, і чи то в трансі, чи то в якійсь мрії — не знаю, як це й назвати, — я побачила Волтера Гартрайта. Зрання я жодного разу не подумала про нього, ані Лора не назвала його, не натякнула про нього. І все ж я бачила його нині перед себе так виразно, ніби повернулися колишні дні й ми знов були разом у Ліммеріджі.

Він постав переді мною в гурті інших чоловіків, чиїх облич я не могла роздивитись. Усі вони лежали на сходах величезного зруйнованого храму. Височенні тропічні дерева, геть обвиті ліанами, обступали цей храм, затуляючи небо й відкидаючи похмуру тінь на купку безпомічних людей на сходах. Потворні кам'яні ідоли, моторошно осміхаючись, проглядали крізь густі сплети гілля. Білі випари, клубочучись, звиваючись, скрадалися по землі; ось вони піднялися, мов дим, поглинули людей і розтали, а люди одне за одним помирали, хто де лежав. Жаль і жах розв'язали мені язика, і я почала благати Волтера тікати звідти. «Вернись, вернись! — кричала я. — Згадай, що ти обіцяв їй і мені. Вернися до нас, поки хвороба не спостигла тебе й не вбила, як інших».

Він подивився на мене — на обличчі в нього був вираз неземного спокою. «Чекай, — сказав він, — я повернуся. Від тієї ночі, коли я здибав знедолену жінку на битому шляху, моє життя стало знаряддям вищого Призволу, досі незримого для мене. І тут, у цій дикій пущі, і там, коли я повернуся на землю, де побачив світ, мені призначено йти темною, недовідомою дорогою, що веде мене, тебе й сестру твоєї та моєї любові до незбагненної відплати й неминучого кінця. Чекай на мене. Хвороба, що погубила інших, обійде мене стороною».

Знов я побачила його. Він був усе ще в лісі. Число його нещасних товаришів зменшилося до кількох душ. Не стало ні храму, ні ідолів, — натомість серед пралісу замиготіли темні, карлуваті постаті з луками й смертоносними стрілами, покладеними на тятиву. Знов злякалась я за Волтера і скрикнула, щоб застерегти його. Знов обернувся він до мене з незворушним спокоєм на обличчі. «Це ще один крок по темній дорозі, — мовив він. — Чекай на мене. Стріли, що вразять інших, помилують мене».

Втретє я побачила його — на кораблі, що сів на риф біля дикого піщаного узбережжя. Переповнені шлюпки пливли до берега, він один зостався на кораблі й мав потонути разом з ним. Я гукнула йому, щоб покликав назад найближчого до нього човна, щоб зробив останнє зусилля в боротьбі за життя! Його спокійне обличчя обернулося до мене, і його рівний голос дав мені ту саму відповідь: «Це ще один крок моїх мандрів. Чекай на мене. Море, що поглинуло інших, пощадить мене».

І востаннє побачила я його. Він стояв на колінах перед надгробком із білого мармуру, й тінь жінки, закутаної вуаллю, підвелася з могили й стала поруч нього. Неземний спокій на його обличчі змінився неземною печаллю. Але голос його долинув до мене з тією самою жахливою виразністю. «Щораз густішає пітьма довкола мене, — сказав він, — та я йду все далі. Смерть забирає добрих, прекрасних, юних, але щадить мене. Пагубна хвороба, смертоносні стріли, морська пучина, могила, що забирає любов і надію, — все це віхи на моєму шляху, що веде мене ближче й ближче до кінця».

Серце моє завмерло від жаху, що його не вилити словами, від горя, якого не виплакати сльозами. Пітьма зімкнулась довкола подорожанина перед мармуровим надгробком і довкола закутаної вуаллю жінки, що встала з могили. Зімкнулась пітьма й довкола ясновидиці, що дивилася на них. Більш нічого я не бачила, не чула...

Пробудилась я від легкого доторку до мого плеча. Це була Лора.

Вона стояла навколішках біля кушетки. Обличчя її зашарілось від збудження, очі дивилися на мене з диким сум'яттям. Побачивши її, я здригнулась від страху.

— Що сталось? — спитала я. — Що тебе налякало?

Вона озирнулась на прочинені двері, приклала губи до мого вуха й відповіла пошепки:

— Меріан! Та постать на озері, та хода за нами увечері... Я бачила її! Я щойно розмовляла з нею!

— Господи, з ким?

— З Анною Катерік!

Я пробудилася від такого дивовижного, гнітючого сну, а тут Лора ще дужче мене нажахала своїм схвильованим обличчям і незвичайною поведінкою. Тож я була зовсім нездатна сприйняти одкровення, що впало на мене, коли вона вимовила те ім'я. Я тільки стала мов укопана й мовчки втупилася в неї, затамувавши подих.

А вона була надто поглинута переживанням своєї пригоди, щоб помітити, як приголомшили мене її слова.

— Я бачила Анну Катерік! Я розмовляла з Анною Катерік! — повторяла вона так і сяк, ніби думаючи, що я не розчула. — Ох, Меріан, я маю стільки всього тобі розповісти! Ходімо звідсіля, нас тут можуть застати й перебити нам розмову! Ходімо зараз же до моєї кімнати!

Випаливши ці слова, вона схопила мене за руку й потягла через бібліотеку до останньої кімнати на долішньому поверсі, яка була призначена лише для її особистого користування. Ніхто, крім її власної покоївки, ні під яким приводом не міг застати нас там зненацька. Вона заштовхала мене до кімнати, замкнула двері й затулила вікна ситцевими фіранками.

Дивне, тупе заціпеніння, що пойняло мене, коли я побачила її, все не миналось. Але впевненість, що ускладнення, які давно загрожували нам із нею, враз зімкнулися довкола нас залізним кільцем, — ця ростуча впевненість почала помалу проникати в мою свідомість. Я не могла висловити цього відчуття словами, таке воно було невиразне й невловне. «Анна Катерік! — безпомічно, безнадійно шепотіла я сама собі. — Анна Катерік!»

Лора притягла мене на отоманку, що стояла посеред кімнати.

— Глянь! — сказала вона. — Глянь сюди! — й показала на комір своєї сукні.

Я побачила загублену брошку — вона знов була на своєму місці. Її вигляд — це було щось реальне, до чого можна було доторкнутись; ця брошка ніби погамувала вирування й сум'яття моїх думок, і я почала приходити до тями.

— Де ж ти знайшла брошку? — Перші слова, які я спромоглася сказати їй цієї важливої хвилини, стосувалися до такої дрібнички!

— Це вона знайшла її, Меріан!

— Де?

— На підлозі в альтанці... Ох, із чого почати, як розповісти тобі про це? Вона говорила зі мною так дивно... виглядала такою страшно хворою... І так раптово залишила мене!

Схвильована цими спогадами, вона заговорила голосніше. Моя вже узвичаєна недовіра до всіх і до всього в цьому домі, недовіра, що не дає мені просвітку день і ніч, миттєво звеліла мені остерегти її — достоту як хвилину тому вигляд її брошки вивів мене із заціпеніння й спонукав заговорити.

— Говори тихіше, — сказала я, — вікно відчинене, й садова доріжка веде якраз попід ним. Почни з самого початку, Лоро. Розкажи мені до слова, що було між тією жінкою і тобою.

— Може, краще зачинити вікно?

— Ні, не треба. Тільки говори тихіше. Пам'ятай: у домі твого чоловіка небезпечно говорити про Анну Катерік. То де ти її побачила?

— В альтанці, Меріан. Як ти знаєш, я пішла шукати брошку і, коли йшла стежкою через парк, щокрок уважно дивилася собі під ноги. Отак помалу, через довгий час, я нарешті добулася до альтанки. А як зайшла, зразу опустилася навколішки, щоб пошукати добре по всій підлозі. Я все шукала, спиною до входу, коли це почула позаду чийсь тихий, чудний голос. Хтось покликав мене: «Міс Ферлі!»

— Міс Ферлі!

— Так, я почула моє колишнє ім'я — дороге, рідне ім'я, з яким я, здавалося, розлучилась навіки. Я скочила на ноги. Я не злякалась — голос був надто лагідний і м'який, щоб кого-небудь налякати, — але дуже здивувалась. На порозі стояла й дивилася на мене якась жінка — я її начебто зроду не бачила...

— А як вона була вбрана?

— На ній була чистенька, гарненька біла сукня, а поверх сукні накинута стара, зношена темна хустка. На голові вона мала капелюшок із коричневої соломки, теж старий і поношений, як і хустка. Мене вразила різниця між її сукнею і рештою її одежі, й вона зрозуміла, що я це помітила. «Не звертайте уваги на мій капелюшок і хустку, — сказала вона якимось квапливим, задиханим голосом. — Якщо вони не білі, то мені байдуже, який у них вигляд. А на мою сукню дивіться, скільки вам хочеться, — за неї мені не соромно». Чудні слова, чи не так? Не встигла я сказати їй щось заспокійливе, як вона простягла до мене руку, і я побачила на її долоні мою брошку. Я так зраділа і була така їй вдячна, що підійшла до неї зовсім близько, щоб висловити свої почуття. «Ви вдячні мені настільки, що зволите зробити мені невеличку ласку?» — спитала вона. «Звісно, — відповіла я. — Я залюбки зроблю для вас усе, що зможу». — «Тоді дозвольте мені самій приколоти брошку вам до сукні, адже я її знайшла». Її прохання було таке несподіване, Меріан, і висловила вона його з таким незвичайним запалом, що я навіть відступила назад на крок чи на два, не знаючи, як бути. «Ах,— мовила вона, — ваша мати дозволила б мені приколоти брошку!» В її голосі й погляді був такий докір, вона так докірливо згадала про мою матір, що мені стало соромно за мою нечулість. Я взяла її руку, в якій вона тримала брошку, лагідно притягла й поклала собі на груди. «Ви знали мою матір? — спитала я. — Це було давно? І чи бачила я вас коли-небудь?» Старанно приколовши брошку до моєї сукні, вона поклала обидві руки мені на груди. «А ви не пам'ятаєте чудового весняного дня в Ліммеріджі, — спитала вона, — і вашої матері, що вела за руки двох маленьких дівчаток дорогою до школи? Від того часу мені більш не було про що думати, тож я досі пам'ятаю той день. Однією з тих двох маленьких дівчаток були ви, а другою була я. Гарненька розумниця міс Ферлі та бідолашна недоріка Анна Катерік були тоді ближчі одна одній, ніж нині!..»

— Коли вона назвалась, ти впізнала її, Лоро?

— Так... я згадала, як у Ліммеріджі ти питала мене про Анну Катерік і казала, нібито колись вважали, що ми з нею дуже схожі.

— Чому ти згадала про це, Лоро?

— Її власне обличчя нагадало мені. Коли я побачила її так близько, мені раптом сяйнуло, що ми й справді схожі одна на одну! Її обличчя було бліде, худе й виснажене, але воно вразило мене, от ніби я побачила саму себе в дзеркалі після тривалої хвороби. Не знаю чому, але це відкриття так мене потрясло, що на хвилину я втратила дар мови.

— І вона, певне, образилась на твою мовчанку?

— Боюсь, що образилась. «У вас не таке обличчя, як у вашої матері, — мовила вона, — та й серце теж не таке. Обличчя вашої матері було смагляве, але серце вашої матері, міс Ферлі, було ангельське». — «Повірте, я дуже гарно ставлюся до вас, — сказала я, — хоча я не вмію це висловити як слід. Але чому ви називаєте мене міс Ферлі?..»  — «Тому, що я люблю ім'я Ферлі й ненавиджу ім'я , Глайд!» — люто вигукнула вона. Доти я не помічала в ній ніяких ознак божевілля, але цієї миті мені здалося, ніби очі її заблищали божевільним блиском. «Я просто подумала, що ви, може, не знаєте про моє заміжжя»,— сказала я, згадавши того безладного листа, якого вона надіслала мені в Ліммеріджі, й намагаючись заспокоїти її. Анна гірко зітхнула й відвернулася від мене. «Не знаю про ваше заміжжя? — повторила вона. — Я тут саме через те, що ви замужем. Я тут, аби спокутувати мою вину перед вами, перш ніж зустрінуся з вашою матір'ю там, у замогильному світі». Вона відходила все далі й далі від мене, аж поки вийшла з альтанки. Якийсь час вона роззиралась і прислухалася. Коли Анна знов обернулася до мене, щоб продовжити нашу розмову, то, замість увійти в альтанку, стала на порозі, дивлячись на мене й загороджуючи вхід обома руками. «Ви бачили мене вчора на озері? — спитала вона. — І чули, як я йшла за вами через ліс? Цілими днями я вичікувала нагоди порозмовляти з вами на самоті — й заради цього лишала свого єдиного на всьому світі друга. Я лишала її в страсі й тривозі за мене, ризикувала знов попасти до божевільні, і все це заради вас, міс Ферлі, все заради вас!» Ці її слова стурбували мене, Меріан, і все ж щось у них прозвучало таке, що я всім серцем пожаліла її. Мій жаль був такий щирий, що я осмілилась попросити бідолашку зайти в альтанку й сісти поруч мене.

— А вона що?

— Відмовилась. Похитала головою і сказала, що мусить чатувати біля входу, дивитись і дослухатись, щоб ніхто третій нас не підслухав. І так аж до самого кінця розмови вона стояла там, руками впираючись в одвірки, то зненацька нахиляючись уперед, аби щось мені сказати, то несподівано сахаючись і роззираючись довкола. «Я була тут учора, — розповідала вона, — я прийшла ще засвітла й чула, як ви розмовляли з тією леді, що була з вами. Я чула все, що ви розповіли їй про свого чоловіка. Чула, як ви сказали, що не можете ані змусити його повірити вам, ані змусити його мовчати. О, я збагнула, що означають ці слова, — серце мені підказало! І як я могла дозволити вам вийти за нього заміж? Ох, мій страх, мій безумний, жалюгідний, лихий страх!..» Вона затулила обличчя своєю старою хусткою і почала стогнати й примовляти щось сама до себе. Я злякалась, коли б не стався з нею такий напад відчаю, якому ні вона, ні я не дали б потім ради. «Благаю вас, заспокойтеся, — сказала я. — Розкажіть мені краще, як ви могли перешкодити моєму заміжжю». Вона відтулила своє обличчя й неуважливо подивилася на мене. «Я повинна була набратися мужності й лишитися в Ліммеріджі, — відповіла вона, — я не повинна була піддаватися страхові, коли довідалась, що він приїжджає. Я повинна була, поки не пізно, застерегти і врятувати вас. Чому хоробрості вистачило мені тільки на те, щоб написати вам листа? Чому я спромоглася тільки накоїти лиха, коли хотіла зробити добро? Ох, мій страх, мій безумний, жалюгідний, лихий страх!» Вона знов повторила ці слова й знов затулила обличчя краєм своєї старої хустки. Так страшно було дивитися на неї, так страшно було її слухати!

— Ти, звісно, спитала, Лоро, чого вона так боїться?

— Авжеж, спитала.

— І що ж вона відповіла?

— Замість відповіді вона спитала мене, чи не боялася б я чоловіка, котрий би запроторив мене до божевільні й хотів би знов це зробити? Я спитала: «Хіба ви досі його боїтеся? Адже ви б не прийшли сюди тепер, якби досі боялися його». — «Ні, — відповіла вона, — тепер я вже його не боюсь». Я спитала її, чому. Вона раптом нахилилася вперед, в альтанку, й сказала: «Хіба ви не здогадуєтеся?» Я заперечливо похитала головою. «Ви подивіться на мене», — провадила вона далі. Я сказала, що мені сумно бачити її такою печальною і дуже хворою. Вона усміхнулася, вперше за всю розмову. «Хворою? — повторила вона. — Я помираю. Тепер ви знаєте, чому я його не боюся. Як ви думаєте, чи стрінуся я з вашою матінкою на небесах? І якщо стрінуся, то чи простить вона мене?» Її слова так мене вразили й налякали, що я не спромоглася нічого їй відповісти. «А я весь час думаю про це, — вела вона далі. — Думала тільки про це, коли ховалася від вашого чоловіка, й згодом, коли лежала хвора. Оці думки й привели мене сюди — я хочу спокутувати свою вину, хочу виправити зло, яке скоїла несамохіть». Я почала настійно просити її пояснити мені, що вона хотіла цим сказати. Вона все дивилася на мене пильним і водночас якимось відсутнім поглядом. «Чи ж виправлю я те зло? — з сумнівом сказала вона сама до себе. — Ви маєте друзів, вони стануть за вас. Якщо ви знатимете його таємницю, він боятиметься вас і не посміє повестися з вами так, як повівся зі мною. Він боятиметься вас і ваших друзів і заради самого себе ставитиметься до вас добре. А якщо він добре до вас ставитиметься і я знатиму, що це завдяки мені...» Я слухала, затамувавши подих, та вона замовкла після цих слів.

— Ти заохочувала її говорити далі?

— Так, але вона тільки знов одсахнулася од мене і притулилася до одвірка альтанки. «О! — простогнала вона з якоюсь жахливою, божевільною ніжністю в голосі. — О, якби мене поховали поруч вашої матінки! Якби тільки я змогла прокинутись біля неї, коли засурмить архангел і мертві воскреснуть, устануть із могил!» Меріан, я вся тремтіла, так страшно було ЇЇ слухати. «Але надії на те немає, — сказала вона, ледь обернувшись, щоб знов мене бачити. — Немає надії для мене, вбогої, чужої. Не доведеться мені упокоїтись під тим мармуровим хрестом, що його я обмила своїми руками, зробила таким білосніжно-чистим заради її пам'яті. О ні, ні! Не волею людською, а милістю Божою буду я біля неї там, де лихі вже не переслідують, а стомлені мають вічний покій». Вона вимовила ці слова печально й тихо, потім тяжко, безнадійно зітхнула і змовкла. Обличчя її стало збентежене й стурбоване; вона нібито про щось думала чи силкувалася думати. «Про що я говорила вам допіру? — спитала вона за якусь хвильку. — Коли я згадую про вашу матір, усе інше де й дівається з голови. Про що ж я говорила? Про що?» Я нагадала сердешній якомога ласкавіше та обачніше. «Ах, так, так, — мовила вона все ще якось спантеличено й неуважливо. — Немає у вас оборони від вашого лихого чоловіка. Так. І я повинна зробити те, заради чого прийшла сюди, — я повинна надолужити, сказати вам те, що побоялася сказати в кращий час». — «Що ж ви повинні мені сказати?» — спитала я. «Таємницю, якої боїться ваш жорстокий чоловік, — відповіла вона. — Якось я погрозила йому тією таємницею, і він злякався. Ви теж можете погрозити йому таємницею, і він боятиметься вас. — її обличчя потьмарилось, очі загорілися гнівним, похмурим блиском. Вона якось дивно, безглуздо замахала на мене рукою. — Моя мати знає цю таємницю, — сказала вона. — Через ту таємницю вона півжиття не прожила, а проживотіла. Якось, коли я була вже чималенька, вона мені дещо сказала. А наступного дня ваш чоловік...»

— Ну, ну! Продовжуй! Що вона сказала про твого чоловіка?

— Тут вона знов замовкла, Меріан...

— І нічого більше не сказала?

— І тривожно прислухалась. «Тс-с! — прошепотіла вона, все ще махаючи на мене рукою. — Тс-с!» Вона відійшла вбік від дверного отвору, повільно, покрадьки, крок за кроком пішла геть і щезла з моїх очей.

— Ти, звісно ж, слідом за нею?

— Так, я настільки розтривожилась, що насмілилась підвестися і рушити слідом за нею. Ледве я стала на поріг, як вона знов несподівано вигулькнула з-за рогу. «А таємниця? — прошепотіла я їй. — Постривайте й розкажіть мені таємницю!» Вона схопила мене за руку й подивилася на мене дикими, переляканими очима. «Не зараз, — сказала вона. — Ми не самі, за нами стежать. Приходьте сюди завтра в цей самий час... одна... затямте: одна!» Вона заштовхала мене в альтанку, й більше я її не бачила.

— Ох, Лоро, Лоро, ще одну нагоду втрачено! Була б я з тобою, вона б так просто не втекла від нас! І в який бік вона подалася?

— Ліворуч, де починається улоговина і ліс найгустіший.

— Ти побігла за нею? Погукала її?

— Як би я могла? Мені й поворухнутися було страшно, не те щоб гукати.

— Але коли ти встала, коли вийшла з альтанки...

— Я зараз же побігла сюди розповісти тобі про все.

— А в парку ти нікого не бачила, нічого не чула?

— Ні, коли я поспішала стежкою, все було начебто спокійно й тихо.

Я задумалась на хвилину. Чи той третій, хто потайки нібито був присутній при їхньому побаченні, існував у дійсності, а чи тільки у хворій уяві Анни Катерік? На це питання неможливо було дати певну відповідь. Певність була тільки в одному: ми знов випустили дорогоцінну нагоду, випустили безповоротно, безнадійно, — якщо тільки Анна не дотримає слова й не прийде до альтанки в призначений час.

— А ти певна, що розказала мені все-все, що було, кожнісіньке її слово? — спитала я.

— Ніби все, — відповіла вона. — Але ж ти сама знаєш, Меріан, моя пам'ять не така добра, як твоя. Правда, я була під таким сильним враженням, слухала її так зацікавлено й уважно, що не могла забути нічого важливого.

— Люба моя Лоро, важливі найменші дрібнички, які тільки мають стосунок до Анни Катерік. Подумай іще. Може, випадково у неї вирвався натяк на місце, де вона живе нині?

— Не пригадую нічого такого.

— Чи не згадувала вона про свою подругу й супутницю — жінку на ім'я місіс Клементс?

— О так, так! Я й забула про це. Вона казала, що місіс Клементс слізно просилася піти з нею на озеро, щоб ніхто її не скривдив. Місіс Клементс і просилася, і молилася, щоб вона не ходила сама на нашу сторону.

— І це все, що вона сказала про місіс Клементс?

— Так, усе.

— А вона не сказала тобі, де переховувалась, відколи поїхала з Тоддового Кута?

— Ні, таки нічого не сказала.

— Ані про те, де жила відтоді? Чи про те, що в неї за хвороба?

— Ні, Меріан, ні слова. Скажи мені, прошу тебе, скажи хутчій, що ти про все це думаєш? Бо не знаю вже, що й думати, ані як бути далі.

— Далі ти повинна ось що зробити, моя люба. Завтра ти в той самий час неодмінно повинна піти до альтанки. Я не можу навіть сказати, як це важливо, щоб ти знов побачилася з тією жінкою, як багато від цього залежить. Цього разу ти не будеш сама. Я йтиму за тобою на безпечній відстані. Мене ніхто не побачить, але я триматимусь досить близько, щоб почути твій голос, коли що-не-будь трапиться. Анна Катерік вислизнула від Волтера Гартрайта, вислизнула від тебе. Хай там що, а вона не вислизне від мене.

У моїх очах Лора читала мої думки.

— Ти віриш, — мовила вона, — в таємницю, якої боїться мій чоловік? Меріан, а що, коли вона існує тільки в уяві Анни Катерік? Що, коли Анна хотіла побачити мене й порозмовляти зі мною тільки задля давніх спогадів? Поводилася вона так дивно, що я ладна була засумніватися в її словах. Чи можна вірити їй взагалі?

— Я вірю, Лоро, тільки тому, що спостерегла в поведінці твого чоловіка. Про слова Анни Катерік я суджу за його вчинками, і я певна, що таємниця існує.

Більше я нічого не сказала й підвелася, щоб вийти з кімнати. Мене тривожили думки, які я, коли б ми порозмовляли довше, таки виповіла б Лорі, — а саме їй небезпечно було ті думки знати. Я все ще була під впливом жахливого сну, з якого вона мене пробудила; тяжкою, гнітючою тінню падав він на кожне нове враження, на кожне Лорине слово, поки вона розповідала про свою зустріч з Анною. Я відчувала, що лиховісне майбутнє підступило зовсім близько; воно пронизувало мене холодним, невимовним жахом, навіюючи мені переконання, що довгий ланцюг злигоднів уже зімкнувся навколо нас. Я думала про Гартрайта — про того, з яким я розпрощалася колись, і про того, якого бачила уві сні, — і я теж, як бачений у видінні Волтер, почала припускати: чи не рухаємося ми сліпо й невідворотно до накресленого й неминучого кінця?

Лишивши Лору, що сама піднялася до себе в кімнату, я пішла подивитись, які стежки й доріжки ведуть до будинку. Непокоїли мене обставини, за яких Анна Катерік розлучилася з Лорою, тож мені дуже хотілося довідатись, де і як збуває сьогодні час граф Фоско. В душі я побоювалася також наслідків мандрівки, з якої сер Персіваль повернувся лише кілька годин тому.

Пошукавши обох їх у всіх напрямках і ніде не знайшовши, я вернулася додому й оглянула одну по одній всі кімнати долішнього поверху. Ніде нікого. Повернувшись у хол, я пішла нагору до Лори. Коли я минала кімнату мадам Фоско, графиня якраз прочинила свої двері. Я зупинилась запитати, чи не знає вона, де знаходяться нині її чоловік та сер Персіваль. Так, вона бачила їх обох з вікна десь добру годину тому. Граф, як завжди люб'язний, подивився вгору й, звично уважний до дружини в найменших дрібницях, повідомив її, що вони з його другом ідуть на далеку прогулянку.

На далеку прогулянку! Скільки я їх обох знаю, вони не звичні до спільних прогулянок. Сер Персіваль полюбляв тільки вершницькі виїзди, а граф (не рахуючи тих випадків, коли з чемності зголошувався супроводжувати мене) взагалі не любив прогулянок.

Коли я прийшла до Лори, з'ясувалось, що за моєї відсутності вона згадала про невирішену справу з підписом. Ми обидві геть забули про неї, захопившись розмовою про Лорину зустріч із Анною Катерік. Вона зустріла мене словами, що дивується, чому її не кличуть у бібліотеку до сера Персіваля.

— Можеш про це не турбуватися, — мовила я. — Принаймні сьогодні ніхто не випробовуватиме ні твоєї, ні моєї витримки. Сер Персіваль перемінив свої плани — справу з підписом відкладено.

— Відкладено? — вражено повторила Лора. — Хто тобі це сказав?

— Вершитель нашої долі — граф Фоско. Думаю, що саме його втручанню ми зобов'язані переміною планів твого чоловіка.

— Але ж цього не може бути, Меріан! Якщо мій підпис, як ми гадали, потрібен серові Персівалю, щоб терміново дістати необхідні йому гроші, то як він міг відкласти це діло?

— Я думаю, Лоро, що по відповідь не треба далеко ходити. Хіба ти забула про розмову сера Персіваля з його повірником, яку я підслухала на східцях, поки вони переходили хол?

— Ні, не забула, але я не пам'ятаю...

— А я пам'ятаю. Було запропоновано два виходи. Або добути твій підпис під документом, або виграти час, видавши векселі на три місяці. Очевидно, він вибрав друге, і ми можемо сподіватись, що на якийсь час нас звільняють від участі в фінансовій скруті сера Персіваля.

— Ох, Меріан, це звучить надто гарно, щоб бути правдою!

— Ти так гадаєш? Не так давно ти зробила комплімент моїй пам'яті, а це вже наче сумніваєшся в ній. Ось я дістану свого щоденника, і ти побачиш, правду я кажу чи ні.

Я зараз же пішла й принесла щоденника.

Переглянувши мій запис про візит повірника, ми обидві переконалися, що я достеменно пам'ятала умови вибору, який стояв перед сером Персівалем. Я майже так, як Лора, дуже втішилася тим, що моя пам'ять і в цьому випадку послужила мені вірно, як завжди. В небезпечній непевності нашого становища неможливо вгадати, як багато в майбутньому залежатиме від регулярності цих моїх записів та надійності моїх спогадів у ту мить, коли я їх занотовую. Вираз Лориного обличчя, її поведінка підказують мені, що й вона подумала те саме. Все це такі дрібниці, мені навіть незручно про них писати, але як яскраво висвітлюють вони нашу цілковиту безпомічність! Мабуть, нам і справді нема на що покластися, якщо той факт, що пам'ять мене не зраджує, ми вітаємо так радісно, начебто здобули нового друга!

Гонг, що скликав усіх на обід, розлучив нас. Щойно він відлунав, як повернулися з прогулянки сер Персіваль і граф. Ми почули, як внизу господар дому гримає на слуг за п'ятихвилинне спізнення та як звично втручається гість, щоб запанували доброзвичайність, мир і спокій...

Ось і вечір минув. Нічого особливого не сталось. Але я запримітила деякі особливості в поведінці сера Персіваля й графа і лягаю спати, дуже тривожачись за Анну Катерік і за наслідки її завтрашнього побачення з Лорою.

За останній час я досить добре вивчила вдачу сера Персіваля і знаю, що він буває найпідступніший і тому найнебезпечніший, коли надягає машкару люб'язності. Тривала прогулянка з графом призвела до того, що манери його виправились, особливо стосовно його власної дружини. На Лорин таємний подив і на мій таємний жах, він почав називати її на ім'я, поцікавився, чи давно вона мала звістку від свого дядечка та коли вона гадає запросити місіс Везі на гостину в Блеквотер-Парк. І взагалі був такий люб'язний, уважний до Лори, що майже став схожий на самого себе в дні свого відворотного залицяння в Ліммеріджі. Вже це одне — лиха прикмета. Але ще лиховіснішим видалося мені те, що по обіді він прикинувся, ніби заснув у вітальні, а сам крадькома стежив за Лорою і мною, гадаючи, що жодна з нас цього не помічає. За вчора й сьогодні я ні на мить не засумнівалася, що так раптово він їздив саме у Велмінгам до місіс Катерік, але після сьогоднішнього вечора боюсь, що його мандрівка була аж ніяк не даремна. Напевне, він дістав важливі відомості, заради яких і їздив. Коли б я знала, де шукати Анну Катерік, я б устала завтра на світанку й пішла остерегти її.

В той час як сер Персіваль показав себе сьогодні ввечері таким, яким я його, на жаль, надто добре знала в минулому, граф постав переді мною в цілковито новому світлі. Нині він дозволив мені вперше познайомитися з ним у ролі людини почуття — почуття, віриться мені, справжнього, а не награного, показного.

Почати хоч би з того, що він був стриманий, тихий; очі його блищали, а голос бринів глибоким, сокровенним переживанням. Убраний він був (от ніби між його найрозкішнішим костюмом і найщирішими поривами душі існував якийсь прихований зв'язок) у найчудовішу свою камізельку — з блідо-зеленого атласу, вишукано оторочену гарним срібним шнурком. Голос його вигравав, стихаючи до найніжніших відтінків, усмішка була сповнена задуманого, батьківського захвату, коли він звертався до Лори чи до мене. Він тис під столом руку своїй дружині, коли вона дякувала йому за яку-небудь дріб'язкову увагу з його боку, виявлену їй за обідом. Він цокався з нею келихами.

— За ваше здоров'я й щастя, ангеле мій! — виголошував він, дивлячись на неї люблячими, блискучими очима.

Він майже нічого не їв, знай зітхав, а коли друг брав його на кпини, промовляв тільки: «Мій добрий Персівалю!» По обіді він узяв Лору за руку й попросив, чи не була б вона така добра зіграти для нього що-небудь на роялі. Вона була така вражена, що скорилась. Він сів біля рояля, золотий ланцюжок його годинника змієм скрутився на випуклостях його камізельки кольору морської води. Його величезна голова млосно схилилася до плеча, він тихо відбивав такт двома блідо-жовтими пальцями. Він дуже схвально відгукнувся про саму п'єсу й ніжно захоплювався Лориною манерою виконання — не так, як це колись робив бідолашний Гартрайт, висловлюючи щиру втіху від прекрасної музики, але із знанням справи, культурно, професійно поціновуючи вартощі самого твору спочатку, а тоді вже особливості стилю виконавиці. Смеркалося, і він заблагав, щоб не профанували чудового вмирання світла, щоб іще хоч хвилинку не світили ламп. Я стояла біля найдальшого вікна, аби менше потрапляти йому на очі та й самого його не бачити, а він підкрався своєю жахливою нечутною ходою, — підкрався, щоб попросити мене підтримати його протест проти ламп. Коли б тієї хвилини якась лампа могла його спопелити, я б сама пішла по неї на кухню й принесла, щоб він тут і згорів!

— Звісно ж, ви любите ці лагідні, тремтливі англійські сутінки? — тихо спитав він. — Ах, як я їх люблю! Я відчуваю, як небесний подих цього вечора очищає, підносить у моїй душі вроджене благоговіння перед усім шляхетним, великим і добрим. Природа повна для мене нетлінних чарів і непогасної ніжності!.. Я старий, гладкий чоловік, і мова, що личила б вашим устам, міс Голкомб, звучить, як посміх, як знущання в моїх. Як мені буває тяжко, коли з мене сміються в хвилину щирого почуття, так ніби душа моя схожа на мене — така сама стара й непомірно велика! Гляньте, моя люба леді, що за світло меркне на цих деревах за вікном! Чи проникає воно так глибоко у ваше серце, як проникає в моє?

Він замовк, подивився на мене і стиха прочитав відомі рядки Данте про вечірні сутінки так ніжно й мелодійно, що додав ще й свого чару до незрівнянної краси самої поезії.

— Гай-гай! — вигукнув він раптом, коли останні слова благородного італійського сонета завмерли на його вустах. — Я корчу з себе старого дурня і тільки стомлюю вас усіх! Зачинімо вікна наших душ та повернімося назад до суєтних турбот... Персівалю! Я даю свою згоду на появу ламп. Леді Глайд, міс Голкомб, Елеоноро, дружино моя, — хто з вас потішить мене партією доміно в моєму товаристві?

Звертався він до всіх жінок, але дивився здебільшого на Лору.

Вона погодилась, бо перейняла мій страх перед ним і боїться хоч би чимось його образити. Але я в цю хвилину не могла присилувати себе грати з ним у доміно. Ніякі міркування не змусили б мене сісти з ним за один стіл. В дедалі густішій сутіні його очі мовби проникали в найпотаємніші глибини мого єства. Від голосу його тремтів кожен мій нерв, мене кидало то в жар, то в холод. Протягом усього вечора час від часу переді мною зринали жахливі видіння мого віщого сну, а це вони ще яскравіше постали переді мною, сповнивши мою душу нестерпним передчуттям і невимовним страхом. Я знов побачила білий надгробок і жінку під вуаллю поруч Гартрайта. Думка про Лору заджерелувала в моєму серці, затопивши його такою болючою гіркотою, якої я досі ще ніколи не відчувала. Коли вона проходила повз мене до грального столу, я схопила її за руку й поцілувала, так ніби ця ніч повинна була розлучити нас навіки. Всі вражено подивилися на мене, а я через низьке, до самої підлоги відчинене вікно вибігла в сад, щоб у темряві ночі сховатися від них, сховатися навіть від самої себе...

Того вечора ми розійшлися пізніше, ніж звичайно, по своїх кімнатах. Перед північчю пориви глухого, печального вітру поміж дерев порушили літню тишу. Всі ми відчули, як раптово похолодніло повітря, але граф перший завважив скрадливе дужчання вітру. Засвічуючи для мене свічку, він зупинився і застережливо підняв руку.

— Слухайте! — мовив він.— Завтра буде переміна погоди.

VII

19 червня

Вчорашні події підготували мене до того, що рано чи пізно нас спіткає найгірше. День сьогодні ще й не кінчився, а найгірше вже скоїлося.

Вирахувавши приблизно час, коли Анна Катерік з'явилася вчора в альтанці, ми з Лорою дійшли висновку, що це було десь о пів на третю. Тож я вирішила, що Лорі треба показатись за другим сніданком, а тоді при першій нагоді вислизнути з будинку; я ж лишуся за столом про людське око й піду слідом за нею, як тільки зможу. Таким чином, якщо нічого нам не завадить, вона прийде в альтанку до пів на третю, а я близько третьої займу зручне для спостереження місце в парку.

Переміна погоди, яку обіцяв нам ще з ночі вітер, настала сьогодні вранці. Коли я прокинулась, надворі лив дощ. Лив він аж до полудня, а тоді хмари розсіялись, заголубіло небо й засяяло сонце, променисто обіцяючи гарну погоду на решту дня.

Я непокоїлась, як сер Персіваль і граф проведуть першу половину дня, і ця моя тривога ніяк не вгамовувалась, особливо щодо сера Персіваля, адже він залишив нас зразу після сніданку й сам, незважаючи на дощ, пішов з дому. Він не сказав нам ні куди йде, ні коли його сподіватися додому. Ми бачили, як він пройшов попід вікном їдальні, у водонепроникному плащі й високих чоботях, — от і все.

Граф пробув ранок тихо-мирно вдома, трохи в бібліотеці, трохи у вітальні, награючи на роялі уривки мелодій та мугичучи арії собі під ніс. Судячи з цих проявів, у ньому досі ще брала гору сентиментальна сторона його вдачі. Був він мовчазний, чутливий, а скільки вже зітхав та умлівав мрійливо з щонайменшого приводу — стільки зітхати та вмлівати можуть лише товстуни.

Настала пора другого сніданку, а сер Персіваль усе не вертався. Граф посів за столом місце свого відсутнього друга, зажурено зжер більшу частину фруктового торта, влив у себе цілий глек вершків і, як тільки звершив це, з'ясував нам усю доблесть гурманського свого досягнення.

— Смак до солодкого, — мовив він таким-то млосним та лагідним голосом, — це невинна пристрасть жінок і дітей. Мені любо поділяти з ними цей смак, чим я перекидаю ще один місток до вас, мої дорогі леді.

Через десять хвилин Лора підвелася з-за столу. Мені так кортіло піти разом із нею, але це могло збудити у графа підозру й, що найгірше, коли б Анна Катерік побачила Лору в супроводі незнайомої їй жінки, ми, найвірогідніше, назавжди втратили б її довіру й змогу довідатися що-небудь від неї.

Тож я терпляче якось дочекалася, поки прийшов слуга прибрати зі столу. Коли я вийшла з їдальні, ні в будинку, ні надворі не видно було ніяких ознак повернення сера Персіваля. Я залишила графа, коли він із шматком цукру в зубах припрошував свого злющого какаду видряпатися вгору по його камізельці й добути цю смакоту, а мадам Фоско, сидячи навпроти свого чоловіка, спостерігала за ним і птахом так уважно, ніби в житті не бачила нічого цікавішого. До парку я діставалася обережно, так, щоб мене не побачили в вікна їдальні. Ніхто не побачив мене, ніхто не слідкував за мною. На моєму годиннику була вже без чверті третя.

Опинившись серед дерев, я пішла швидко й незчулась, як позаду лишилося півдороги. Тоді я вповільнила ходу й почала скрадатись, але все так само не бачила нікого й не чула нічиїх голосів. Помалу-малу я підійшла до альтанки з тилу, стала, прислухалась, тоді підступила ще ближче — настільки близько, що почула б голоси, коли б усередині хтось був. Цілковита панувала тиша, ніде довкола не було ані душі.

З тилу обійшовши альтанку спочатку з одного, тоді з другого боку, й нікого не виявивши, я нарешті насмілилась зазирнути досередини. Альтанка була порожня. В ній — нікого.

Я гукнула: «Лоро!» — тихо спочатку, потім голосніше, і ще голосніше. Ніхто не обізвався, ніхто не з'явився. Видно було з усього, що в околиці озера й парку єдина людська істота — це я сама.

Серце моє закалатало, але я зберегла самовладання й почала шукати: спочатку в альтанці, потім довкола неї, — чи не натраплю хоч на якісь прикмети, що Лора справді тут була. В приміщенні я не знайшла нічого, зате зовні знайшла — сліди на піску.

Я побачила сліди двох людей — великі, ніби чоловічі, відбитки й маленькі. Я поставила свою ногу на маленький слід і так переконалась, що то ступала Лора. Особливо багато було натоптано слідів перед входом до альтанки. В одному місці, якраз під навислим дахом, я набачила в піску ямку — було добре видно, що зроблено цю заглибнику рукою. Я просто закарбувала це в пам'яті, а тоді, не гаючись, пішла тими слідами, щоб простежити, куди вони приведуть.

Сліди вели від лівого причілка альтанки й далі попід узліссям, кроків, може, триста, а тоді щезали. Припустивши, що двоє, чиї сліди я вистежувала, зайшли тут у ліс, я теж так зробила й почала шукати стежку. Не зразу, але набачила її, ледь помітну серед дерев, і пішла по ній. Стежка довела мене мало не до самого села, і тут її перетнула інша, що вела крізь густий терник. Я стала на розпутті, вагаючись, куди йти далі, й уважно подивилася вздовж тієї, другої стежки. На одній колючій гілці я побачила шматок оторочки від жіночої шалі. Придивившись ближче, я переконалась, що оторочка з Лориної шалі, й швидко пішла цією стежкою. На мою превелику радість, вона зрештою привела мене до будинку, з тильного боку. Я кажу «на радість», бо переконалася, що Лора з якоїсь причини пішла обхідним шляхом і вже мала бути вдома. Я пройшла через стаєнний двір та повз служби. Першою людиною, яку я зустріла в приміщенні для слуг, була міс Майклсон, економка.

— Ви не знаєте, — спитала я, — повернулася леді Глайд із прогулянки чи ні?

— Міледі з сером Персівалем недавно вернулись, — відповіла економка. — Боюсь, міс Голкомб, що сталася якась велика неприємність.

Серце моє впало.

— Якесь нещастя, хочете ви сказати? — ледь вимовила я.

— Ні, ні, хвалити бога, ніякого нещастя не сталось. Але міледі вся в сльозах побігла до себе нагору, а сер Персіваль звелів мені негайно звільнити Фанні.

Фанні, добра, віддана Лорі дівчина, вже багато років була її особистою покоївкою. Єдина людина в цьому домі, на чию вірність і прихильність ми з Лорою могли покластись.

— А де зараз Фанні? — спитала я.

— У мене в кімнаті, міс Голкомб. Сердешна дівчина в такому горі, то я сказала їй посидіти там і заспокоїтись.

Я пішла до місіс Майклсон і побачила Фанні — дівчина сиділа в кутку й гірко плакала. Поруч стояла валізка з її речами.

Вона нічого не могла мені пояснити — сама не відала, з якої такої причини її раптом звільнено. Сер Персіваль наказав видати їй платню за місяць наперед — замість попередити за місяць перед звільненням. І — негайно забиратися геть. Ніякої причини не названо, ніяких звинувачень щодо її поведінки не пред'явлено. }й заборонили звертатися до своєї пані, заборонили навіть попрощатися з нею. Вона повинна була негайно покинути дім, не з'ясовуючи нічого й ні з ким не прощаючись.

Я постаралась трохи заспокоїти бідолашну дівчину й спитала, де вона гадає переночувати цю ніч. Вона відповіла, що думає піти до сільського заїзду, господиню якого, шановану жінку, добре знали слуги Блеквотер-Парку. Наступного ранку вона сподівалась вирушити просто до своєї рідні в Камберленд, не зупиняючись в Лондоні, де вона нікого не знає.

Я зміркувала зразу, що від'їзд Фанні є для нас доброю нагодою переслати листи в Лондон і Ліммерідж, адже це було для нас так важливо. Тож я попередила її, що ввечері вона дістане звістку від її пані чи від мене й що ми обидві зробимо все, аби допомогти їй, дарма що на якийсь час їй доведеться нас покинути. Сказавши це, я потисла їй руку й пішла нагору.

Лорині двері відчинялися до невеличкого передпокою, з якого коридорчиком можна було пройти до її покою. Коли я спробувала відчинити двері в передпокій, виявилось, що вони замкнені зсередини.

Я постукала, й та сама огрядна служниця, що своєю тупістю й нечулістю так випробовувала моє терпіння того дня, коли я знайшла поранену собачку, стала на порозі. Згодом я довідалася, що її звати Маргарет Порчер і що вона найнезграбніша, найдурніша та найвпертіша з усієї тутешньої челяді.

Дурнувато осміхаючись, вона мовчки витріщилась на мене.

— Чому ви стовбичите тут? — спитала я. — Чи ви не бачите, що я хочу пройти?

— Еге ж, але вам не можна заходити, — відказала вона, осміхаючись на весь рот.

— Як ви смієте так розмовляти зі мною? Зараз же геть з дороги!

Вона вперлася своїми великими червоними ручиськами в одвірки, загородивши двері, й повільно кивнула порожньою головою.

— Хазяїн звелів, — проказала вона й знов кивнула головою.

Я насилу втрималася від сварки з нею, згадавши вчасно, що говорити треба з її господарем. І я зразу пішла вниз його шукати. Мушу, на сором собі, признатись, що я геть забула своє рішення не дратуватись на сера Персіваля, попри будь-які його витівки, — забула, мовби ніколи й не давала такої клятви. Мені було аж приємно, — після всього, що я витерпіла й тамувала в собі, живучи в цьому домі, — просто приємно було відчувати, як дуже я розсердилась.

Ні в їдальні, ні в вітальні нікого не було. Я зазирнула до бібліотеки й там застала сера Персіваля, графа й мадам Фоско. Всі троє стояли разом. Сер Персіваль тримав у руці якийсь клаптик паперу. Коли я відчиняла двері, то почула, як граф казав йому:

— Ні, тисячу разів ні!

Я підійшла до нього й подивилася просто йому в обличчя.

— Чи правильно я зрозуміла, сер Персіваль, що кімната вашої дружини — в'язниця, а ваша служниця — тюремник, що її стереже? — спитала я.

— Так, саме це вам доведеться зрозуміти, — відповів він. — Бережіться, коли б моєму тюремникові не довелося стерегти двох в'язнів, бережіться, щоб і ваша кімната не стала в'язницею!

— Бережіться ви самі! Як смієте ви так поводитися з вашою дружиною і погрожувати мені! — закричала я, спалахнувши гнівом. — В Англії є закони, що захищають жінок від жорстокого обходження й сваволі! Якщо ви хоч волосину зачепите на Лориній голові, якщо ви посмієте зазіхнути на мою волю, — хай там що, а я звернуся до цих законів.

Замість відповісти мені він обернувся до графа.

— А що я вам казав? — спитав він. — Що ви тепер скажете?

— Те, що й досі казав, — відповів граф. — Ні.

Навіть нині, попри весь свій пристрасний гнів, я відчувала на собі спокійний, холодний погляд сірих графових очей. Сказавши своє остаточне «ні», він відірвав свій погляд від мене й значущо подивився на дружину. Мадам Фоско негайно ступила крок до мене й, ставши поруч зі мною, звернулась до сера Персіваля, перш ніж хтось із нас встиг мовити бодай одне слово.

— Будьте ласкаві вислухати мене, — сказала вона з виразним крижаним притиском. — Дякую вам за гостинність, сер Персіваль, надалі я змушена відмовитися від неї. Я не залишуся в домі, де з дамами обходяться так, як обійшлися сьогодні з вашою дружиною і з міс Голкомб!

Сер Персіваль позадкував на крок і втупився в неї серед мертвої мовчанки. Він мовби закам'янів з подиву, почувши від мадам Фоско таку заяву, — заяву, що на неї, як добре знали і він, і я, вона б ніколи не зважилась без згоди свого чоловіка. Граф стояв біля сера Персіваля і дивився на дружину в щасливому захваті.

— Божественна жінка! — мовив він сам до себе. Тоді підійшов до неї і взяв її під руку. — Я до ваших послуг, Елеоноро, — сказав він із такою спокійною гідністю, якої я досі не помічала в ньому. — І до послуг міс Голкомб, якщо вона удостоїть мене честі прийняти всіляку допомогу, що я їй пропоную.

— Прокляття! Що все це означає? — закричав сер Персіваль, коли граф попідручки з мадам Фоско спокійно рушив до дверей.

— В інший час це означало б те, що я хотів сказати, але в цю хвилину означає те, що сказала моя дружина, — відказав незбагненний італієць. — Ми з нею вперше помінялися місцями, Персівалю, тож рішення мадам Фоско — моє рішення.

Сер Персіваль зіжмакав клаптик паперу, що його тримав у руці, й, знов лайнувшись та проштовхавшись повз графа, став між ниv і дверима.

— Хай буде по-вашому! — мовив він глухим від люті голосом, майже пошепки. — Хай буде по-вашому, але ви побачите, до чого це призведе! — І, сказавши ці слова, вийшов з кімнати.

Мадам Фоско запитально подивилася на чоловіка.

— Він пішов так раптово, — сказала вона. — Що це означає?

— Це означає, що нам з вами пощастило навести на розум найбуйнішого в Англії чоловіка, — відповів граф. — Це означає, міс Голкомб, що леді Глайд порятована від грубої несправедливості, а ви — від повторення такої непрощенної образи. Дозвольте мені висловити моє захоплення вашою мужньою поведінкою в дуже нелегку хвилину.

— Щире захоплення, — підказала мадам Фоско.

— Щире захоплення, — луною відгукнувся граф.

Вся моя снага пішла на гнівний опір сваволі й кривді, тепер я була геть безсила. Нестерпна тривога за Лору, почуття безпорадності від невідання того, що спіткало її в альтанці, гнули мене непосильним тягарем. Задля добропристойності я хотіла була відповісти графові та його дружині в тому самому бундючному тоні, в якому вони говорили зі мною, але слова завмерли на моїх вустах, і я тільки дивилась, задихаючись, у німій тузі на двері. Граф, зрозумівши мою тривогу, відчинив двері, вийшов і зачинив їх за собою. Цієї ж хвилини почулась важка хода сера Персіваля, що спускався по східцях. Я почула, як вони зашептались. А в цей час мадам Фоско запевняла мене, у своїй найнезворушнішій та найлюб'язнішій манері, як вона рада за всіх нас, що ні її чоловікові, ні їй не довелось покинути Блеквотер-Парку через грубощі сера Персіваля. Вона ще й не договорила, як перешіптування припинилось, і до кімнати зазирнув граф.

— Міс Голкомб, — сказав він, — я щасливий звістити вас, що леді Глайд знов господиня у своєму домі. Я подумав, що вам буде приємніше почути про цю переміну на краще від мене, ніж від сера Персіваля, й вернувся, аби сказати вам це.

— Незрівнянна делікатність! — сказала мадам Фоско, відплачуючи своєму чоловікові захопленим відгуком, у властивій йому підлесливій манері.

Граф усміхнувся і вклонився, от ніби хтось сторонній зробив йому чемний комплімент, а тоді відступив, щоб дати мені пройти.

Сер Персіваль стояв посеред холу. Квапливо пройшовши повз нього до східців, я почула, як він нетерпляче викликав графа з бібліотеки.

— Чого ви там дожидаєте? — сказав він. — Я хочу поговорити з вами!

— А я хочу трохи поміркувати на самоті, — відказав той. — Перегодом, Персівалю, трохи перегодом!

Ні він, ні його друг більш нічого не сказали. Я опинилася вже нагорі й побігла коридором. Я так поспішала, так хвилювалася, що забула зачинити за собою двері передпокою, але зачинила двері спальні, як тільки вбігла туди.

Лора сиділа сама в кутку кімнати, стомлено спершись ліктями на стіл і сховавши обличчя в долонях. Побачивши мене, вона радісно скрикнула й скочила на ноги.

— Як ти потрапила сюди? — спитала вона. — Хто дозволив тобі? Невже сер Персіваль?

Але я так нетерпеливилась мерщій розпитати її про те, що було з нею, аж не могла відповідати їй, — я могла тільки питати, питати, питати. Одначе Лорине бажання хутчій довідатись, що відбулося внизу, пересилило моє нетерпіння. Настійно повторяла вона своє запитання.

— Та граф, хто ж іще, — нетерпляче відповіла я. — Хто в домі впливовіший...

Вона урвала мене гидливим жестом.

— Не говори мені про нього! — закричала вона. — Граф — найпідліший з усіх людей! Граф — жалюгідний шпиг!..

Лора ще не договорила, як ми почули тихий стукіт у двері спальні.

Я ще не сідала й перша підійшла до дверей глянути, хто там. Коли я відчинила двері, то побачила перед себе мадам Фоско. В руці вона тримала мого носовичка.

— Ви впустили це внизу, міс Голкомб, — сказала вона. — Я саме йшла до своєї кімнати й вирішила занести вам.

Її завжди бліде обличчя нині взялося такою мертвотною блідістю, аж я сахнулась, глянувши на неї. Руки її, завжди такі впевнені й спокійні, немилосердно трусились, а очі хижо зирили повз мене просто на Лору.

Перш ніж постукати, вона підслуховувала за дверима спальні! Мені це сказали її зблідле обличчя, її тремтячі руки, її погляд, спрямований на Лору.

Постоявши хвилину, вона мовчки відвернулася від мене й повільно пішла геть.

Я знов зачинила двері.

— Ох, Лоро, Лоро! Ми обидві проклянемо цей день, коли ти назвала графа шпигом!

— Ти сама назвала б його так, Меріан, якби знала те, що я тепер знаю. Анна Катерік правду казала. Вчора в парку справді хтось третій слідкував за нами, й то був...

— Ти певна, що то був граф?

— Цілком певна. Він шпиг сера Персіваля, він його вивідач. Це він послав сера Персіваля стерегти й пантрувати від самого ранку на мене й на Анну Катерік.

— Анна приходила? Ти бачилася з нею на озері?

— Ні. Вона врятувалася тим, що не прийшла. Коли я добулася до альтанки, там нікого не було.

— Ну? Ну?

— Я увійшла досередини й почекала кілька хвилин. Але мені не сиділось, і я встала, щоб походити трохи. Коли я вийшла з альтанки, то помітила якісь знаки на піску біля входу. Я нахилилась, щоб роздивитись, і побачила, що на піску великими літерами виведено якесь слово. Те слово було «дивись».

— І ти почала розривати пісок на цьому місці й викопала ямку?

— Звідкіля ти це знаєш, Меріан?

— Я сама бачила ту заглибнику, як прийшла слідом за тобою до альтанки. Але розказуй, розказуй!

— Так от, я розгребла пісок і дуже скоро натрапила на клаптик паперу, на якому було щось написано. Наприкінці стояли ініціали Анни Катерік.

— А де записка?

— Забрав сер Персіваль.

— Ти можеш згадати, що там було написано? Можеш повторити мені зміст?

— Можу переказати тобі зміст, Меріан. Записка була коротенька. Ти б запам'ятала її всю, до слова.

— Постарайся спочатку переказати мені зміст записки, а потім розкажеш, що було далі.

Вона виконала моє прохання.

Записую її слова точно в тому порядку, як вона мені їх сказала.

«Вчора нас із вами бачив високий огрядний стариган, і мені довелося тікати від нього. Та йому було не збігти за мною на своїх ногах, і він загубив мене з очей серед дерев. Я не зважуюсь прийти сюди сьогодні в той самий час. Я пишу це о шостій годині ранку й ховаю записку в піску, щоб застерегти вас. Наступного разу, коли ми з вами говоритимемо про таємницю вашого лихого чоловіка, ми повинні або зустрітися з вами в надійному місці, або не зустрічатися зовсім. Потерпіть трохи. Я обіцяю вам, що ви мене побачите знов, і то скоро. А. К.»

Посилання на «високого огрядного старигана» (Лора впевнена, що достеменно пам'ятає ці слова) не полишало сумніву в тому, хто урвав їхнє побачення. Я згадала, як учора сказала серові Персівалю в графовій присутності, що Лора пішла до альтанки шукати свою брошку. Найімовірніше, що він у пориві люб'язності пішов слідом за Лорою, аби заспокоїти її звісткою про відкладення справи з підписом, зараз же після того, як повідомив мене у вітальні про зміну в планах сера Персіваля. В такому разі він міг підійти до альтанки лише тієї хвилини, коли Анна Катерік його помітила, не раніш. Те, що вона так підозріло швидко розлучилася з Лорою, очевидно, й заохотило його зробити невдалу спробу наздогнати її. Граф не міг чути їхньої розмови, бо вона вся відбулася до його появи. Коли я прикинула відстань від будинку до озера й зіставила час, коли він залишив мене у вітальні, з часом зустрічі Лори з Анною Катерік, мої сумніви щодо цього розвіялися остаточно.

Дійшовши такого висновку, я постаралась розпитати Лору, що відкрив для себе сер Персіваль після того, як граф поділився з ним своїми спостереженнями.

— Як же він забрав у тебе записку? — спитала я. — Що ти зробила з нею, коли знайшла її в піску?

— Прочитавши її раз, — відповіла вона, — я взяла її в альтанку, щоб сісти там і перечитати вдруге. Я саме читала, коли на записку впала тінь. Я підвела очі й побачила сера Персіваля — він стояв на порозі й дивився на мене.

— Ти спробувала сховати записку?

— Спробувала, але він зупинив мене. «Не трудіться ховати записку, — сказав він. — Трапилось так, що я вже прочитав її». Я не могла нічого сказати, лише безпомічно дивилася на нього. «Ви розумієте? — вів він далі. — Я прочитав її. Дві години тому я вирив записку з піску, знов загріб її, й знов написав зверху слово «дивись», щоб вона потрапила до ваших рук. Тепер вам не відкрутитись, не відбрехатись. Вчора у вас було таємне побачення з Анною Катерік, а нині ви тримаєте в руці записку від неї. Я ще не спіймав ЇЇ, зате спіймав вас. Віддайте мені ту записку». Він підступив до мене — я була з ним наодинці, Меріан, що мені було робити? — і я віддала йому записку.

— А коли ти віддала її, що він сказав?

— Спочатку не сказав нічого. Взяв мене за руку, вивів з альтанки й розглянувся довкола, начебто боявся, що нас побачать чи почують. Тоді міцно схопив мою руку вище ліктя й прошепотів: «Що вам говорила вчора Анна Катерік? Я вимагаю, щоб ви розповіли мені все, від першого й до останнього слова!»

— І ти розповіла?

— Я була з ним сама, він жорстоко, дуже боляче стис мені руку! Що я могла вдіяти?

— На твоїй руці лишився синець? Покажи його мені!

— Навіщо це тобі?

— Я хочу побачити синця, Лоро, бо треба покласти край нашому терпінню. Від сьогодні ми повинні почати наш опір. Той синець — зброя проти нього. Дай мені глянути на синця — може, мені доведеться в майбутньому свідчити під присягою, що я його бачила.

— Ох, Меріан, не дивись так! Не говори так! Мені вже не боляче.

— Покажи мені синця!

Вона показала мені свої синці. Мені вже було не до сліз, я не могла ні горювати, ні здригатися, дивлячись на них. Кажуть, нібито ми, жінки, або кращі, або гірші за чоловіків. Коли б тієї хвилини він постав переді мною, я б не знаю що зробила!.. Та, хвалити бога, його дружина не прочитала нічого такого на моєму обличчі. Лагідна, невинна, любляча, вона тільки думала, що я жалію її та боюсь за неї, ото й всього.

— Не засмучуйся дуже через ті синці, Меріан, — сказала вона простодушно. — Мені вже не болить.

— Заради тебе, моя люба, я постараюсь думати про них спокійно... Ну та гаразд. Отже, ти розказала йому все, що розповіла тобі Анна Катерік, — усе те саме, що й мені говорила?

— Так, усе. Він вимагав цього, я була з ним сама і нічого не могла від нього приховати.

— І що він сказав, коли ти замовкла?

— Він подивився на мене й засміявся — знущально, злостиво. «Я змушу вас розповісти все-все! — сказав він. — Ви чуєте? Ви розкажете мені всю решту!» Я клялась, що розповіла йому все. «О ні! — відказав він. — Ви знаєте куди більше, тільки признаватися не хочете. Не бажаєте говорити? Ви у мене заговорите! Я вирву з вас те, що ви таїте, коли не тут, то вдома!» Він повів мене додому незнайомою стежкою через парк, на тій стежці я вже не надіялась зустріти тебе, і всю дорогу мовчав, аж поки перед нами завиднів будинок. Тоді він знов зупинився і сказав: «Я ще раз дам вам змогу признатися у всьому. Може, ви передумали й скажете мені всю решту?» Я могла тільки повторити йому те, що вже розповіла раніше. Він нагородив мене прокляттями за «впертість» і повів далі, поки привів додому. «Вам не вдасться обманути мене, — сказав він. — Ви знаєте більше, ніж хочете розказати. Я випитаю у вас вашу таємницю — і в тієї вашої сестри теж. Більше ви вже не пошепчетеся, не змовитеся ні про що. Ні ви, ні вона не побачите більше одна одної, поки не зізнаєтеся мені у всьому. Вас будуть стерегти вдень і вночі, поки ви не скажете мені всієї правди». Він був глухий до всіх моїх умовлянь та запевнень. Відвів мене аж нагору, до моєї спальні. Фанні сиділа там і щось лагодила. Він одразу ж звелів їй вийти геть. «Я подбаю про те, щоб вас не втягли до цієї змови, — сказав він. — Ви сьогодні ж залишите цей дім. Якщо ваша пані хоче мати покоївку, то я їй виберу покоївку сам, яку захочу». Він заштовхав мене до кімнати й замкнув двері на ключ. Потім приставив ту нечулу жінку стерегти мене... Меріан! Він виглядав, він говорив, мов божевільний. Тобі, мабуть, не віриться, але він справді був такий!

— Я вірю, я розумію все, Лоро. Він дійсно божевільний — збожеволів від страху, бо сумління в нього нечисте. Кожне слово твоєї розповіді сповнює мене певністю, що вчора, коли б Анна Катерік не залишила тебе так раптово, тобі відкрилася б таємниця, яка може погубити твого лихого чоловіка. А він думає, що ти вже відкрила ту таємницю. І хоч би що ти говорила, хоч би що робила тепер, ти не заспокоїш його хворобливої недовіри, не переконаєш його підлої душі в тому, що кажеш правду. Я кажу тобі це не для того, щоб налякати тебе, моя люба, а щоб відкрити тобі очі на твоє становище, щоб переконати тебе, що мені необхідно зробити все можливе, аби захистити тебе, поки є ще в нас якісь шанси. Завдяки втручанню графа Фоско я добилася до тебе сьогодні, а завтра він, може, й не побажає втручатись. Сер Персіваль уже вигнав Фанні, бо вона кмітлива дівчина й щиро віддана тобі, а на її місце вибрав жінку, якій байдужісінько до тебе, а тупістю вона може позмагатися із сторожовим псом на подвір'ї. Неможливо вгадати, яких свавільних заходів він може вжити надалі, коли ми не використаємо якнайкраще наших можливостей, поки вони у нас є.

— Але що ж ми можемо вдіяти, Меріан? О, коли б ми могли покинути цей дім назавжди, щоб більше його й не бачити!

— Вислухай мене, голубонько, і постарайся повірити, що ти не така вже беззахисна, поки я з тобою.

— Я вірю... я справді вірю! Але не забудь і про бідну Фанні, думаючи про мене. Вона теж потребує і допомоги, і розради.

— Я не забуду її. Ідучи сюди, я бачилася з нею і домовилася, що зайду до неї ввечері. Тут, у Блеквотер-Парку, небезпечно вкидати листи в поштову сумку, а мені треба сьогодні відіслати два листи стосовно тебе — вони повинні потрапити до рук самої Фанні.

— Які листи?

— Першого листа, Лоро, я хочу написати компаньйонові містера Гілмора — він пропонував нам свою допомогу на випадок нової скрути. Я мало знаюся на законах, але певна, що вони можуть захистити жінку від жорстокого обходження, до якого опустився сьогодні цей негідник. Я не буду вдаватися в подробиці щодо Анни Катерік, бо не можу повідомити про неї ніяких точних даних. Але повірник дізнається про синці на твоїй руці й про це насильство, коли тебе замкнули у твоїй кімнаті. Я не заспокоюсь, поки він не дізнається про це!

— Але подумай про розголос, Меріан!

— Саме на розголос я і розраховую. Боятися розголосу повинен сер Персіваль, а не ти. Тільки перспектива розголосу може схилити його до якогось компромісу.

Говорячи, я підвелась, щоб іти, але Лора почала благати мене не лишати її саму.

— Ти доведеш його до крайнощів, — сказала вона, — і наше становище зробиться небезпечніше вдесятеро.

Я зрозуміла правду, жахливу правду цих слів. Але я просто не могла змусити себе признатися їй у цьому. В нашій крайній скруті, не мавши нізвідки ні помочі, ні надії, нам лишалося тільки йти на ризик. Обережно я їй натякнула на це. Вона гірко зітхнула, але не стала сперечатись. Тільки запитала, кому я збираюся писати другого листа.

— Містерові Ферлі, — сказала я. — Твій дядечко — найближчий твій родич і голова родини. Він повинен втрутитися — і зробить це.

Лора сумовито похитала головою.

— Так, так, — говорила я далі, — твій дядечко слабкий, себелюбний, байдужий, це правда, я знаю, але все ж він не сер Персіваль і коло нього немає таких друзів, як граф Фоско. Я не сподіваюся від нього ні добрості, ні ніжних родинних почуттів до тебе, але він зробить усе, аби оберегти свій спокій і далі плекати свої лінощі. Хай тільки я його переконаю, що, втрутившись нині, він тим самим уникне неминучих клопотів і прикрої відповідальності в майбутньому, він зразу ж розворушиться заради самого себе. Я знаю, як підступитися до нього, вже мала невеличку практику.

— Коли б ти тільки зуміла умовити його, щоб він дозволив мені повернутися на час у Ліммерідж та спокійно пожити там із тобою, Меріан, я стала б чи не така щаслива, як була до заміжжя.

Ці слова дали новий напрямок моїм думкам. Чи можливо поставити сера Персіваля перед вибором: або зазнати ганьби судового переслідування за жорстоке поводження з дружиною, або дозволити їй спокійно поїхати від нього на певний час під приводом, що вона їде погостювати до свого дядечка? Чи згодився б він у такому випадку на останню пропозицію? Сумнівно, більш ніж сумнівно. І все ж, хоч яким безнадійним це здавалось, варто було спробувати. Просто з відчаю, не знавши кращого виходу, я вирішила зважитися на це.

— Твій дядечко дізнається про твоє бажання, — сказала я, — а ще я пораджуся з повірником. Може, з цього й вийде щось хороше — сподіваюсь, що вийде.

Сказавши це, я знов підвелася, щоб вийти, і знов Лора хотіла мене затримати.

— Не залишай мене! — невпевнено попросила вона. — Моє письмове приладдя на тому столі — ти можеш написати листи тут.

Душа боліла відмовляти їй у цьому проханні, дарма що це було в її інтересах. Але ми й так задовго просиділи взаперті удвох. Якби ми збудили нові підозри, то, може, більше й не змогли б бачитися одна з одною. Якраз пора була спокійно та невимушено показатися внизу, серед тих негідників, що, можливо, саме цієї хвилини думали й говорили про нас. Я пояснила Лорі, що, хоч як це прикро, ми з нею повинні розлучитися на часину, й вона погодилася зі мною.

— Десь за годину чи й швидше я повернуся, голубонько, — сказала я. — На сьогодні найгірше вже позаду. Будь спокійна і не бійся нічого.

— Ключ у дверях, Меріан? Можна, я замкнуся зсередини?

— Звісно, ось тобі ключ. Замкнись і нікому не відчиняй, поки я не вернуся.

Я поцілувала її й залишила саму. Ідучи від неї, я відчула полегшення, коли позад мене клацнув замок, — тепер я знала, що вона в безпеці за замкненими дверима.

VIII

19 червня

Коли я дійшла до східців, мені спало на думку, що й мої двері варто замикати, а ключа, коли я виходжу з кімнати, щоразу брати з собою. Мій щоденник разом з іншими паперами був замкнений в шухляді письмового стола, але моє письмове приладдя лежало зверху. Там була моя печать (із простеньким знаком — двоє голубів п'ють з однієї чаші) й кілька аркушів промокального паперу з відбитками останніх речень, що їх я записала минулої ночі. Через постійні підозри, що стали вже частиною мого єства, навіть такі дрібниці здавалися мені небезпечними, коли їх не замкнути в письмовому столі. За моєї відсутності навіть замок шухляди видавався мені недостатнім захистом. Потрібно було закрити доступ до шухляди — отже, слід було також замикати двері моєї кімнати.

Я не знайшла ніяких слідів хоч би чийого перебування в моїй кімнаті. Моє письмове приладдя (я дала сувору вказівку покоївці нічого не чіпати на столі) лежало, як завжди, розкидане на стільниці. Єдине, що мені впало в око, це була моя печать, яка лежала охайненько на таці разом з олівцями та воском. Я не мала звички (мушу признатися в такому недбальстві) класти її туди, до того ж я ніяк не могла пригадати, коли це зробила. Але, з другого боку, я не могла пригадати, куди ж я, власне, її кинула, — цілком можливо, що саме цього разу я машинально поклала її на місце, тож я вирішила, після всіх сьогоднішніх хвилювань, не ятрити душі ще й такою марницею. Замкнула двері, поклала ключа в кишеню й зійшла вниз.

В холі була сама мадам Фоско, вона розглядала барометр.

— Досі ще падає, — сказала вона. — Боюсь, що знову задощить.

Її обличчя було вже спокійне — непроникне, як завжди, й бліде. Але рука, що показувала на стрілку барометра, помітно тремтіла.

Чи встигла вона розповісти своєму чоловікові, що Лора в розмові зі мною назвала його шпигом? Моя велика підозра, що вона таки зробила це; мій непереборний страх, від його незбагненності ще дужчий, коли я думала, які це може мати наслідки; моя тверда впевненість, зросла з різних дрібничок, що їх жінки так добре помічають одна в одної, що мадам Фоско, попри зовнішню награну люб'язність, не простила своїй небозі її неусвідомленого стояння між тіткою і тітчиним спадком у десять тисяч фунтів, — усе це вмить наринуло на мене й спонукало заговорити до неї в марній надії вжити весь мій вплив і всю силу мого красномовства, аби хоч якось пом'якшити образу, якої завдала графові Лора.

— Чи можу я сподіватись, мадам Фоско, що ви люб'язно подаруєте мені, коли я насмілюсь звернутися до вас із приводу одного надзвичайно прикрого випадку?

Вона схрестила руки на грудях і величаво схилила голову, не зронивши й слова і не відводячи своїх очей від моїх.

— Коли ви були такі ласкаві й принесли мені мою хустинку, — вела я далі, — я дуже, дуже боюсь, що ви могли випадково почути Лорині слова, яких я не бажаю повторяти та й не намагатимусь виправдовувати. Я тільки дозволю собі сподіватися, що ви не надали їм такої великої ваги, аби згадати про них графові?

— Я не надала їм аніякісінької ваги! — несподівано випалила мадам Фоско. — Але, — додала вона, вмить прибравши свою крижану манеру, — я не маю таємниць від свого чоловіка, бодай дріб'язкових. Як тільки він помітив моє засмучене обличчя, мені довелося виконати свій неприємний обов'язок і пояснити йому причину мого смутку. Признаюся вам щиро, міс Голкомб: так, я все розповіла йому.

Я була готова почути це і все одно аж похолола від графининих слів.

— Дозвольте мені якнайщиріше благати вас, мадам Фоско, і благати графа взяти до уваги прикрі обставини, в яких перебуває нині моя сестра. Вона сказала те, не тямлячи себе від несправедливої образи, якої завдав їй чоловік. Вона була сама не своя, коли вимовила ті нерозважні слова. Чи можу я сподіватися, що, беручи все це до уваги, її слова будуть великодушно прощені?

— Безперечно! — сказав за моєю спиною спокійний графів голос.

Він підкрався до нас своєю безшумною ходою, тримаючи в руці книжку.

— Коли леді Глайд мовила ті необдумані слова, — провадив він далі, — вона вчинила несправедливість стосовно мене, яку я оплакую... і прощаю. Не повертаймося більш ніколи до цього, міс Голкомб. Нумо тихо-мирно, всі разом забудьмо це віднині.

— Ви такі добрі, — проговорила я, — ви зняли з моєї душі такий тягар...

Я хотіла договорити, але очі його не відривалися від моїх, його вбивча посмішка, що ховає всі його почуття, безжально й невблаганно завмерла на його широкому, гладенькому обличчі. Моя настороженість перед його незглибною фальшивістю, усвідомлення того, що я так принизилась, вимолюючи прощення у нього та його дружини, ввергли мене в таке сум'яття, що слова завмерли на моїх вустах, і я оніміла перед ним.

— Я на колінах благаю вас не говорити про це більше, міс Голкомб... Мене воістину потрясло те, що ви визнали за необхідне сказати так багато! — Виголосивши цю чемну промову, він узяв мою руку — о, як я зневажаю себе, як мало втішає мене навіть думка, що я скорилася цьому заради Лори! — він узяв мою руку й підніс до своїх отруйних губів. Ніколи досі я не усвідомлювала ще, який великий мій жах перед ним. Від цієї невинної фамільярності мені аж душа перевернулась, неначе я зазнала найгіршої образи, якої міг би завдати мені чоловік. І все ж я приховала огиду й спробувала усміхнутись — я, що колись так безжально засуджувала нещирість інших жінок, була цієї миті фальшивіша за найлицемірнішу з них, фальшива, достоту як цей Юда, чиї губи торкнулися моєї руки.

Єдине рятує мене в моїх очах: я б не змогла зберігати своє принизливе самовладання, якби він ще довше дивився на мене. Ревнива, мов тигриця, його дружина прийшла мені на поміч і відвернула його увагу саме тоді, коли він заволодів моєю рукою. Зблиснули її холодні голубі очі, матово-бліді щоки спахнули рум'янцем, — в одну мить вона начебто помолодшала на чимало літ.

— Графе! — сказала вона. — Ви забуваєте, що ваша чемність чужоземця незрозуміла англійкам.

— Даруйте мені, мій ангеле! Вона зрозуміла найкращій, найдорожчій з усіх англійок на світі! — Сказавши так, він випустив мою руку й спокійнісінько підніс до губів руку своєї дружини.

Я побігла нагору, щоб знайти сховок у своїй кімнаті. Мала б я час на роздуми тепер, коли зосталась сама, ті думки завдали б мені гіркої муки. Але роздумувати було ніколи. На щастя, час у мене був тільки на дії, і це допомогло мені зберегти спокій та мужність.

Листи повірникові й містерові Ферлі були ще досі не написані, тож я, ні миті не вагаючись, сіла за письмовий стіл.

Я не мучилася вибором, бо й вибирати не було з кого, — я могла розраховувати лише на саму себе. У сера Персіваля не було в сусідстві ні друзів, ні рідних, яких я могла б попросити заступитися за нас. Із сусідами, що посідали у світі таке саме становище, як і він, він був у холодних, коли не в гірших стосунках. У нас, двох жінок, не було ні батька, ні брата, що могли б приїхати й стати на наш захист. Лишалося тільки написати ці два не вельми переконливі листи... або спробувати таємно втекти з Блеквотера — виставити і Лору й себе в невигідному світлі й унеможливити будь-які подальші перемовини з сером Персівалем. Втечу могла виправдати лише безпосередня небезпека нашим життям. Тож спочатку треба було спробувати, чи не зарадять нам листи.

Я нічого не написала повірникові про Анну Катерік, адже (як я вже пояснила Лорі) ця тема була пов'язана з таємницею, якої ми ще не могли з'ясувати, й тому писати про це юристові — марна справа. Повірникові лишалось пояснити ганебну поведінку сера Персіваля його новими незлагодами з дружиною через грошові справи. Я просто просила його поради й питала, чи не можна вжити законних заходів для захисту Лори, якщо її чоловік відмовиться дозволити їй покинути Блеквотер-Парк на певний час і повернутися зі мною в Ліммерідж. Про подробиці її від'їзду я радила йому питати містера Ферлі, запевняючи, що пишу за згодою самої Лори. Закінчила я листа настійним проханням якомога швидше діяти в ім'я Лориних інтересів, застосувавши всю владу закону.

Потім я зайнялася листом до містера Ферлі. Аби змусити його розворушитись, я звернулася до нього в тих виразах, про які вже говорила Лорі. В лист до нього я вклала копію мого листа до повірника, щоб містер Ферлі збагнув, наскільки все це серйозно, і змалювала йому наш переїзд у Ліммерідж як єдиний вихід із становища, що склалось. Я стверджувала, що тільки це могло відвернути небезпеку, яка загрожує Лорі, і вберегти дядечка з небогою від неминучих ще більших прикрощів у недалекому майбутньому.

Надписавши й запечатавши обидва конверти, я пішла показати листи Лорі.

— Тебе ніхто не турбував? — спитала я, коли вона відчинила мені двері.

— Ніхто не стукав до мене, — відповіла вона, — але я чула, як хтось ходив у передпокої.

— Чоловік чи жінка?

— Жінка. Я чула шелест її сукні.

— Шелестіло, як шовк?

— Так, як шовк.

Очевидно, то чатувала мадам Фоско. Якщо вона це робить за власним задумом, то це не дуже страшно. Але якщо вона стереже Лору за графовим повелінням, бувши слухняним інструментом у його руках, це надто лиховісно, щоб на це не звернути уваги.

— Що було далі, коли ти перестала чути, як шелестить сукня в передпокої? — спитала я. — Вона пошурхотіла попід твоєю стіною по коридору?

— Так. Я сиділа тихо й слухала — і чула шурхіт.

— А в якому напрямку?

— До твоєї кімнати.

Я знов задумалась. Того шурхоту я не почула, бо саме була заклопотана своїми листами. А рука у мене важка, перо скрипить, дряпає папір. Швидше мадам Фоско могла розрізнити це шкрябання, ніж я — шурхіт її шовкової сукні. Ще одна причина не довіряти листи поштовій сумці в холі.

Лора спостерегла мою задуму

— Нові труднощі! стомлено мовила вона. Нові труднощі й нові небезпеки!

— Ніякої небезпеки, — заперечила я. — Просто невеличкі утруднення. Я думаю як найпевніше передати листи в руки Фанні.

— То ти й справді їх написала? Ох, Меріан, благаю тебе не ризикуй, будь обачна!

— Ні, ні, боятися нічого. Дай подумати... Котра зараз година?

Була без чверті шоста. У мене вже не було досить часу, щоб дійти до сільського заїзду і встигнути вернутися на обід. Але коли б я стала дожидати вечора, я б, може не знайшла другої нагоди непомітно вийти з дому.

— Замкнись і лиши ключа в замку, Лоро, — сказала я, — і не бійся за мене. Коли за дверима хтось допитуватиметься, де я, відгукнись і скажи, що я пішла на прогулянку

— Коли ти повернешся?

— До обіду, і то неодмінно. Наберися мужності, рідненька. Завтра в цей час про тебе вже дбатиме розумний чесний, вірний чоловік. Компаньйон містера Гілмора наш найближчий друг після самого містера Гілмора.

Вийшовши від Лори, я надумала, що, поки не переконаюся, що діється на долішньому поверсі, мені краще не показуватися там у костюмі для прогулянок. Я ще не пересвідчилась, де сер Персіваль: в будинку чи надворі.

Співи канарок у бібліотеці й запах тютюнового диму, що сочився крізь прочинені двері, зразу підказали мені, де граф. Я озирнулась через плече, коли проходила повз двері, й побачила, на свій превеликий подив, що він із найчарівнішою люб'язністю хвалиться вишколом своїх птахів, економці! Напевне, зумисно її запросив, бо сама вона нізащо б не додумалась зайти до бібліотеки. За кожним, бодай найдрібнішим учинком цього чоловіка завжди ховається якась потаємна мета. Яка ж мета в нього нині?

Але ніколи мені було розгадувати причини, які спонука ли графа розважати економку. Я почала шукати графиню і переконалась, що вона ходить по своєму улюбленому колу — все кругом басейну.

Я була трохи непевна, як мадам Фоско зустріне мене після спалаху ревнощів, що їх я викликала в ній недавно. Але її чоловік устиг тим часом приборкати її — вона заговорила до мене, як завжди, чемно. Я звернулась до неї лише для того, щоб вивідати, що поробляє сер Персіваль. Мені вдалося зробити непрямий закид про нього, і після деякого словесного фехтування зі мною вона нарешті сказала, що він вийшов з дому.

— І котрого коня він узяв? — спитала я недбало.

— Нікотрого, — відказала вона. — Він вирушив пішки дві години тому. Наскільки я зрозуміла, він пішов розпитувати далі про жінку на ім'я Анна Катерік. Схоже на те, що він завзявся будь-що вистежити її, невідомо нащо. Ви не знаєте, міс Голкомб, чи її божевілля небезпечне?

— Не знаю, графине

— Ви йдете додому?

— Так, мабуть піду. Певне скоро вже треба буде пере вдягатися для обіду.

Ми разом повернулися в будинок. Мадам Фоско звільна попрямувала в бібліотеку й зачинила за собою двері. А я зараз же кинулася по свої капелюха й шаль. Не можна було втрачати ні хвилини, якщо я хотіла добігти до заїзду, побачитися з Фанні й встигнути вернутися на обід.

Коли я знов переходила хол, там нікого не було, і співи канарок припинилися в бібліотеці. Одначе ніколи було зупинятися для нових розслідувань. Я тільки переконалася, що шлях вільний, і квапливо вийшла з будинку з двома листами в кишені.

Прошкуючи до села, я подумки приготувалася до можливої зустрічі з сером Персівалем. Я була певна, що не розгублюся, коли матиму справу тільки з ним самим. Всяка жінка, що вміє тримати себе в руках, упорається з чоловіком який не може стримати свою буйну вдачу. Сера Персіваля я не так боялась, як графа. Замість занепокоїтись, почувши про мету його прогулянки, я, навпаки, заспокоїлась. Поки його найдужче тривожить те, як би вистежити Анну Катерік, у Лори і в мене є трохи надії, що він тим часом менше нас переслідуватиме. Заради нас самих і заради бідолашної Анни я палко надіялась і молила Бога, щоб вона все-таки не потрапила до його рук.

Я йшла так хутко, як тільки дозволяла спека, і час від часу озиралась, чи не йде хто за мною, аж поки добулася до перехрестя, звідки дорога вела просто до села.

Ніхто мені не трапився на дорозі, тільки ззаду над'їхав порожній сільський фургон. Скрипіння його незмащених коліс дратувало мене, і, коли я побачила, що фургон теж звернув на дорогу до села, я зупинилась, щоб пропустити його вперед і щоб бачити, але не чути. Придивившись уважніше, я начебто запримітила чиїсь ноги в тіні за фургоном; візник ішов спереду, біля своїх коней. Тут дорога була така вузька, що фургон зачіпав обабіч гілля дерев і живоплоту, і я мусила зачекати, поки він проїде, щоб перевірити, чи не привиділися мені ті ноги. Певне, таки привиділись, коли фургон проїхав, дорога за ним була безлюдна.

Я дійшла до готелю, не здибавши сера Персіваля й не помітивши нічого підозрілого. Я зраділа, що господиня заїзду прийняла Фанні дуже привітно. Вона надала дівчині кімнатку, де можна було спокійно посидіти, не чуючи гамору з їдальні, та затишну спаленьку нагорі. Побачивши мене, Фанні знов розплакалась і цілком справедливо сказала, сердешна, як це жахливо, коли тебе виганяють, наче за яку непрощенну провину, а насправді їй нічого ж було закинути. Навіть сам хазяїн, прогнавши її, не мав до чого придертися.

— Ви вже якось із цим змиріться, Фанні, — сказала я. — Ми з вашою пані залишимося вашими друзями й докладемо всіх зусиль, щоб ваші рекомендації не постраждали. А тепер послухайте мене. Я маю дуже мало часу. Хочу дати вам одне важливе доручення. Мені треба, щоб ви приставили куди слід ці два листи. Одного, що з маркою, ви вкинете в поштову скриньку, як тільки прибудете завтра в Лондон. Другого, адресованого містерові Ферлі, ви віддасте йому особисто в руки, як тільки приїдете додому. Сховайте обидва листи, нікому їх не показуйте й не віддавайте. Вони мають дуже велике значення для вашої пані.

Фанні сховала листи за пазуху.

— Там вони й зостануться, аж поки я виконаю ваш наказ, міс, — сказала Фанні.

— Глядіть не спізніться завтра на станцію, — провадила я далі. — І коли побачите економку в Ліммеріджі, передайте їй вітання від мене й скажіть, що ви у мене на службі, аж поки леді Глайд зможе взяти вас назад. Може, ми з вами стрінемося раніше, ніж ви думаєте. Тож не падайте духом та не спізніться завтра на семигодинний поїзд.

— Дякую вам, міс, красно дякую! Я аж повеселіла, почувши знов ваш голос. Перекажіть міледі, що я завжди рада їй служити. Я все залишила в порядку, наскільки це було можливо. О Господи, хто допоможе їй перевдягтися до обіду! У мене серце розривається, міс, коли здумаю про це..

Коли я повернулася додому, в мене зоставалась лише чверть години, щоб причепуритись і перекинутися слівцем із Лорою, перш ніж зійти вниз.

— Листи вже у Фанні, — шепнула я їй через замкову щілину. — Ти прийдеш обідати з нами?

— О ні, ні, ні за що на світі!

— Щось трапилось! Хтось турбував тебе?

— Так... щойно... сер Персіваль...

— Він заходив до кімнати?

— Ні, але він налякав мене, коли загрюкав у двері. Я озвалася: «Хто там?» А він: «Самі знаєте, хто. Ви передумали? Ви скажете мені решту? Ви таки розкажете! Рано чи пізно, я все з вас витягну. Ви знаєте, де перебуває нині Анна Катерік!» — «Я й справді, справді не знаю!» — відповіла я. «Ні, знаєте! — крикнув він у відповідь. — Я таки зламаю вашу впертість, затямте! Я вирву з вас правду!» Сказав ці слова й пішов, Меріан, якихось п'ять хвилин тому

Він не знайшов Анни! На цю ніч ми ще в безпеці — він її ще не знайшов.

— Ти йдеш униз, Меріан? Прийди до мене ввечері.

— Авжеж, авжеж. Не хвилюйся, якщо я припізнюся трохи, мушу остерігатись, а то вони ще образяться, коли я піду від них зарані.

Гонг покликав на обід, і я поспішила вниз.

Сер Персіваль повів у їдальню мадам Фоско, а граф узяв мене під руку. Чомусь він був увесь розпашілий, захеканий і вбраний не так вишукано, як звичайно. Чи й він ходив десь перед обідом і тільки-тільки повернувся? А чи сьогодні він особливо страждав від спекоти?

Та хай там що, а він був безперечно чимось настільки роздосадуваний чи стурбований, що попри весь свій талант лицеміра, не міг цілком приховати своє невдоволення. Упродовж обіду він був майже такий самий мовчазний, як і сер Персіваль, і час від часу поглядав на свою дружину з виразом тривоги, чого я досі в нього не помічала. Єдиним світським ритуалом, що його він, як завжди, неухильно виконував за обідом, була його невідступна увага й люб'язність до мене. Яку ницу мету він має на оці, я так і не розгадала досі. Та хай там яка вона буде, а його незмінна чемність у стосунках зі мною, незмінна шанобливість до Лори, незмінне, будь-якою ціною, приборкування буйної сваволі сера Персіваля — все це засоби, якими він твердо й неухильно користується для досягнення цієї незбагненної мені мети, відколи переступив поріг цього дому. Вперше я запідозрила це того дня, коли він заступився за нас із Лорою в бібліотеці перед сером Персівалем, що грубо вимагав підписання загадкового документа, а нині я певна цього й поготів.

Коли ми з мадам Фоско підвелися з-за столу, встав і граф, щоб провести нас до вітальні.

— Чого ви йдете? — спитав сер Персіваль. — Я звертаюся до вас, Фоско.

— Я йду, бо вже і наївся, і напився, — відповів граф. — Будьте поблажливі, Персівалю, до моєї чужоземної звички приходити й виходити разом із дамами.

— Дурниці! Зайва склянка кларету вам не зашкодить. Посидьте зі мною, як англієць. Я хочу спокійно півгодинки погомоніти з вами за склянкою вина.

— Я вітаю спокійну розмову всім серцем, Персівалю, але не зараз і не за склянкою вина. Перегодом увечері залюбки, перегодом увечері.

— От так чемність! — люто кинув сер Персіваль. — Чемне ставлення до господаря дому, клянусь честю!

За обідом я не раз помічала, як він тривожно позирав на графа, й спостерегла також, що граф уникав зустрічатися з ним очима. Ця обставина в сукупності з наполегливим бажанням господаря погомоніти про щось за вином і вперта рішучість гостя не сідати знов до столу нагадали мені що сер Персіваль і вдень марно виманював свого друга з бібліотеки, щоб переговорити з ним. Граф ухилився від тієї приватної розмови вдень і знов ухилявся від неї по обіді. Хоч би яка була тема тих перемовин, що назрівали між ними, вони безперечно мали велику вагу для сера Персіваля — і, можливо, певну небезпеку для графа, коли зважити на очевидну нехіть його піти назустріч бажанню свого друга.

Ці міркування промайнули в моїй голові, поки ми переходили з їдальні до вітальні. Сердите зауваження сера Персіваля з приводу того, що друг залишав його самого за столом, наче й не справило ніякісінького враження на графа. Він уперто провів нас до чайного столика, почекав хвилину чи дві в кімнаті, а тоді вийшов у хол і вернувся з поштовою сумкою в руках. Була восьма година. В цей час листи з Блеквотер-Парку відсилалися на станцію.

— Є у вас листи, щоб відправити на пошту, міг Голкомб? — спитав граф, підходячи до мене з поштовою сумкою.

Я завважила, як мадам Фоско, що наливала чай, завмерла із щипчиками для цукру в руці, чекаючи на мою відповідь.

— Ні, графе, дякую. В мене сьогодні немає листів.

Він віддав сумку слузі, що саме прийшов по неї, сів за рояль і заграв веселої неаполітанської вуличної — «Моя Кароліна». Аж двічі зіграв. Його дружина, завжди найзабарніша з жінок, приготувала чай так швидко, як могла приготувати я сама, за хвилину випила свою чашку й тихенько вислизнула з кімнати.

Я теж підвелася, щоб наслідувати її приклад: почасти побоюючись, коли б вона не підстроїла якої каверзи Лорі, а почасти тому, що зовсім не бажала залишатися наодинці з її чоловіком.

Та не встигла я дійти до дверей, як граф зупинив мене, попросивши налити йому чаю. Я подала йому чашку й знов спробувала піти геть. Він знов мене зупинив — цього разу сівши за рояль і несподівано звернувшись до мене з приводу одного музичного питання, що, як він заявив, зачіпає честь його країни.

Даремно я його запевняла, що я зовсім невігласка в музиці, не знаюся на ній і не маю навіть смаку до цього мистецтва. Він знов заблагав, щоб я послухала, і то так пристрасно, що годі було хоч якось заперечувати.

— Англійці й німці, — обурено заявив він, — завжди паплюжили італійців, буцім ті нездатні займатися серйозною музикою. Ви, англійці, постійно твердите про свої ораторії, а німці — про свої симфонії. Чи ви забули й чи вони забули про мого безсмертного друга й краянина Россіні? Хіба «Мойсей у Єгипті» не божественна ораторія, яку чомусь грають на сцені замість того, щоб шанобливо виконувати в концертній залі? А що таке увертюра до «Вільгельма Телля», як не симфонія, тільки по-іншому названа? А ви чули, як звучить «Мойсей у Єгипті»? То, може, прослухаєте оце.. і оце... і оце? Хіба не скажете ви, що ніколи й нічого божественнішого та величнішого не створював ніхто із смертних?..

І, не чекаючи, що я скажу схвального чи заперечного, пильно весь час дивлячись мені у вічі, він загримотів по клавіатурі й заспівав у нестримному захваті розкотистим голосом, зупиняючись лише для того, щоб несамовито оголосити назву наступного музичного уривка:

— «Хор єгиптян у тьмі кромішній», міс Голкомб!.. «Речитатив Мойсея перед скрижалями із заповідями»... «Молитва ізраїльтян при переході через Червоне море»... Ага! Ага! Хіба це не висока, хіба не божественна музика?..

Рояль ходив ходором під його могутніми руками, чайні чашки бряжчали на столі, а він виводив мелодію своїм дужим басом, відбиваючи такт величезним ножищем.

Було щось жахливе, щось люте й диявольське в його бурхливому захопленні власними співами і грою, в торжестві, з яким він спостерігав справлене на мене враження, тоді як я все далі й далі відступала до дверей. Нарешті я звільнилася — не власними зусиллями, а завдяки втручанню сера Персіваля. Він одчинив двері їдальні й сердито гукнув:

— Що це за пекельний гуркіт?

Граф миттю підвівся з-за рояля.

— Гай-гай! Де з'являється Персіваль, там кінчається гармонія та мелодія, — сказав він. — Муза музики, міс Голкомб, покидає нас у відчаї, тож мені, старому, гладкому менестрелю доведеться видихнути решту свого ентузіазму на вільному повітрі!

Він величаво вийшов на веранду й, заклавши руки в кишені, знов почав наспівувати «Речитатив Мойсея» — тільки вже стиха.

Я чула, як сер Персіваль погукав його з вікна їдальні. Але він не звернув на це уваги, мовби затявся нічого не чути. Довгождана спокійна розмова між ними все ще відкладалась, усе мусила чекати, поки то граф зволить та ще й забажає поговорити.

Від тієї хвилини, коли вийшла його дружина, він затримав мене у вітальні майже на півгодини. Де ж вона була й чим займалася в цей проміжок часу?

Я пішла нагору, щоб дізнатися про це, але не дізналася нічого. Спитала Лору — вона нічого не чула. Ніхто не турбував її, ніякі шовки не шелестіли ні в передпокої, ні в коридорі.

Була вже без двадцяти хвилин дев'ята. Я пішла до своєї кімнати по щоденника, вернулась і посиділа з Лорою, то записуючи свої думки, то розмовляючи з нею. Ніхто не підходив до нас близько, нічого не трапилось. Ми просиділи вкупі до десятої години. Тоді я підвелася, сказала їй підбадьорливі слова й побажала на добраніч. Вона знов замкнулась на ключ, після того як ми умовились, що завтра вранці, перш ніж будь-куди йти, я перевідаю її.

Мені ще треба було дописати кілька речень у своєму щоденнику, перш ніж самій лягти спати. Попрощавшися з Лорою, я востаннє за цей сповнений тривог день зійшла до вітальні — просто аби показатись, вибачитись і піти спати на годину раніше, ніж звичайно.

Сер Персіваль і граф із дружиною сиділи там усі троє. Сер Персіваль позіхав у кріслі, граф читав, а мадам Фоско обмахувалась віялом. Дивно, що обличчя в неї аж пашіло. Адже вона ніколи не страждала від спеки, а цього вечора, безперечно, таки страждала від неї.

— Боюсь, графине, що ви почуваєтеся гірше, ніж звичайно? — спитала я.

— А я щойно хотіла сказати вам те саме, — відповіла вона. — Ви такі бліді, дорогенька.

«Дорогенька»! Це вперше вона звернулася до мене так по-панібратськи! Коли вона вимовляла ці слова, на її обличчі грала зухвала посмішка.

— У мене одна з моїх докучних мігреней, — холодно відповіла я.

— Он як? Це, мабуть, від того, що ви не гуляли сьогодні. Прогулянка перед обідом була б вам дуже корисна.

Вона з якимось дивним притиском вимовила слово «прогулянка». Чи не помітила вона, часом, як я виходила? Та дарма, листи в надійних руках Фанні.

Ходімо покуримо, Фоско, — сказав сер Персіваль, підводячись і кидаючи ще один нерішучий погляд на свого друга.

— Залюбки, Персівалю, — коли дами підуть спати, — відказав граф.

— Даруйте, графине, якщо я покажу вам приклад і піду спати перша, — сказала я. — Єдині ліки від такого болю голови, як у мене, — це сон.

Я попрощалась. Коли я тисла руку цій жінці, з обличчя її все не сходила та зухвала посмішка. Сер Персіваль не звернув на мене ніякісінької уваги. Він нетерпляче поглядав на мадам Фоско, але та зовсім не збиралася йти разом зі мною. Граф, заховавшись за своєю книжкою, всміхався сам до себе. Нова завада постала перед тією спокійною розмовою з сером Персівалем — нею цього разу була графиня.

IX

19 червня

Коли нарешті я замкнулась у своїй кімнаті, то розкрила щоденника й наготувалася дописати недописане за сьогоднішній день.

Добрих десять хвилин я сиділа з пером в руці, обдумуючи події за останні дванадцять годин. Коли ж нарешті взялася за своє писання, то відчула, що силую себе це робити. Досі зі мною такого не бувало. Попри всі мої зусилля зосередитись на подіях дня, думки мої з незбагненною наполегливістю знай верталися до сера Персіваля з графом. Замість триматися щоденника увага моя все линула до їхньої таємної розмови, що цілий день відкладалася і мала ось-ось відбутись у самотинній тиші ночі.

Через цей суперечливий стан моєї душі я ніяк не могла змусити себе пригадати те, що відбувалося з самого ранку. Не було іншої ради, як закрити щоденника й відійти на часину від нього.

Відчинивши двері зі спальні в будуар, я вийшла туди й зачинила за собою двері, щоб протяг, бува, не загасив свічки на моєму туалетному столику в спальні. Вікно будуара було розчинене навстіж, і я підійшла до нього без ніякого особливого наміру — просто виглянути в ніч.

Було темно й тихо. Ні місяця, ні зірок на небі. В незрушному, задушливому повітрі пахло дощем. Я простягла долоню за вікно. Ні краплі — дощ тільки ще нахвалявся піти.

Спершись ліктями на підвіконня, я простояла так близько чверті години, неуважливо втупивши погляд у чорну пітьму й не чуючи нічого, — тільки, бува, озветься хтось із слуг та зачиняться з хряскотом двері десь внизу.

Охоплена тугою, я хотіла була відійти від вікна й повернутися до спальні, щоб зробити нову спробу дописати враження за сьогоднішній день, коли вчула дух тютюнового диму у важкому нічному повітрі. А наступної миті я побачила малесеньку червону іскорку, що від далекого рогу будинку наближалася до мого вікна в непроглядній темряві. Я не чула нічиєї ходи й не бачила нічого, крім тієї іскорки. Ось вона проминула вікно, що біля нього я стояла, й зупинилась навпроти вікна моєї спальні, де я лишила запалену свічку.

Іскорка постояла хвилину, а тоді рушила назад у тому напрямку, звідки прибула. Я стежила за нею поглядом і раптом побачила, що здалеку до неї наближається друга іскра, трохи більша. Ось вони обидві зустрілися в темноті. Згадавши, хто курив цигарки, а хто сигари, я легко виснувала, що граф вийшов перший подивитися та послухати під моїм вікном, а потім до нього приєднався сер Персіваль. Обидва, певне, йшли по траві, а то б я, звісно, розчула важку ходу сера Персіваля, хоча м'яких кроків графа я не розрізнила б, навіть коли б він ступав по жорстві.

Я тихо стояла біля вікна й чекала, що буде, певна, що вони не розгледять мене на тлі темної кімнати.

— В чім річ? — почула я притамований голос сера Персіваля. — Чом ви не хочете зайти й посидіти зі мною?

— Я хочу дочекатись, поки погасне світло он у тому вікні, — тихо відказав йому граф.

— Чим те світло вам заважає?

— Воно означає, що вона ще не лягла спати. Вона досить кмітлива, щоб запідозрити щось, і їй стане хоробрості зійти вниз та підслухати нас — якщо їй це вдасться. Терпіння, Персівалю, терпіння!

— Дурниці! Ви тільки й говорите: терпіння, терпіння!

— Постривайте хвилинку, і я заговорю про інше. Мій добрий друже, ви опинились на краю домашньої прірви, і, якщо я допущу, щоб ви дали цим двом жінкам змогу вас туди зіштовхнути, клянусь честю, що вони так і зроблять!

— Що ви хочете цим сказати, хай вам чорт?!

— Ми з вами все з'ясуємо, Персівалю, коли світло у тому вікні погасне й коли я ще разочок огляну кімнати обабіч бібліотеки та ще гляну на східці.

Поволі вони пішли геть, і я вже не чула, що вони говорили далі, бо говорили все так само стиха. Та дарма — тепер я знала досить, аби зважитись виправдати графову думку про мою кмітливість і хоробрість. Ще дві іскорки не щезли в пітьмі, а я вже надумала: коли ці двоє сядуть розмовляти, десь коло них буде ще й третій — слухач, тобто слухачка, і нею, попри всі графові застороги, буду я. Виправдати такий мій вчинок перед власним сумлінням і надати мені мужності могло лиш одне: Лорина честь, Лорине щастя, саме Лорине життя, адже все це, можливо, залежало від тонкості мого слуху та надійності моєї пам'яті в сьогоднішню ніч.

Я затямила графові слова про те, що він збирається оглянути кімнати, суміжні з бібліотекою, а також східці, перш ніж почне будь-що з'ясовувати з сером Персівалем. Звісно, мені цих його слів вистачило, щоб упевнитись: розмова відбуватиметься саме в бібліотеці. Тієї ж хвилини, коли я це збагнула, мені сяйнула думка, яким способом перехитрувати графову обачність — чи то, іншими словами, підслухати їхню з сером Персівалем розмову так, щоб і не йти туди, вниз.

Змальовуючи кімнати долішнього поверху, я згадувала про веранду, на яку в усіх кімнатах виходили великі, до самої підлоги, французькі вікна. Дах веранди був плаский, дощова вода стікала з нього ринвами у великі діжки, і її вживали на всякі домашні потреби. На вузькому, критому цинковою бляхою даху, що тягся попід вікнами наших спалень футів на три нижче підвіконь, стояли рядком, на чималій відстані один від одного, горщики з квітами. Щоб під час бурі вони не попадали на землю, їх захищено візерунчастим чавунним парапетом, який тягся над краєм даху.

План, що спав мені на думку, полягав у тому, щоб вилізти на дах веранди з вікна мого будуара, прослизнути нечутно до місця, яке було над вікном бібліотеки й причаїтись там, біля самого парапету. Якщо сер Персіваль із графом і сьогодні розсядуться, покурюючи, в кріслах біля відчиненого вікна, поклавши простягнені ноги на підніжки, поставлені під верандою, — а я не раз бачила, що вони просиджували так вечори, — то кожне їхнє слово (якщо тільки не шептатимуться, хоча всі знають, що довго розмовляти пошепки неможливо) неминуче долине до мене. Та якщо сьогодні вони захочуть посидіти в глибині кімнати, тоді я почую небагато або й нічого. В такому разі мені доведеться піти на куди більший ризик, щоб якось перехитрувати їх обох там, унизу.

Хоч яка велика була моя рішучість, покріплена усвідомленням нашого відчайдушного становища, проте я палко сподівалася, що мені пощастить уникнути необхідності вдаватися до цього крайнього заходу. Зрештою моя хоробрість була всього лише хоробрістю жінки й мало не покинула мене, коли я уявила собі, що мені треба буде самій, глупої ночі, зійти наниз — опинитися так близько біля сера Персіваля з графом.

Я тихенько вернулась до спальні, щоб випробувати безпечніший спосіб підслуховування — на даху веранди.

З багатьох причин мені потрібно було повністю перевдягтися. Я скинула шовкову сукню, адже найтихіший її шелест серед тиші літньої ночі міг зрадити мене. Далі я зняла білі пишні спідниці й замінила їх однією з чорної фланелі. Поверх неї я надягла свого чорного дорожнього плаща й накинула каптура на голову. У моїм звичайнім вечірнім костюмі мої спідниці займають простір, де могли б розташуватися троє чоловіків. У теперішньому вбранні, яке щільно облягало мій стан, я могла пролізти в такі вузькі щілини, де не протиснеться жоден чоловік. Це було дуже важливо, бо надто мала була відстань між горщиками й парапетом з одного боку й стіною та вікнами будинку — з другого. Хто міг би вгадати наслідки, якби я щось перекинула або зчинила найменший шум?

Перш ніж погасити свічку, я поклала біля неї сірники й навпомацки вернулася в будуар. Я замкнула його двері, так само, як перед тим замкнула двері спальні, а тоді тихенько вилізла з вікна й опустила ноги на бляшаний дах веранди.

Мої кімнати були в кінці нового крила будинку, в цьому крилі жили ми всі. Тож мені треба було прослизнути попід п'ятьма вікнами, щоб досягти того місця, що знаходилось якраз над вікном бібліотеки. Перше було вікно порожньої, запасної кімнати. Друге й третє були вікнами Лориних кімнат, четверте — сера Персіваля, п'яте — графині. Далі були вікна, попід якими мені вже не потрібно було скрадатись: вікна туалетної кімнати графа, ванної кімнати й другої запасної спальні.

Коли я ступила на дах веранди, довкола панувала тиша. Мене огорнула чорна, засліплива темрява ночі. Освітлена була тільки та частина даху, на яку відчинялися вікна спальні мадам Фоско, — саме в тому місці над бібліотекою, куди мені треба було дістатись! Графиня ще не обляглася

Та відступати було вже пізно — час не ждав. Я вирішила поставити все на карту й покластися на власну обережність та на нічну пітьму. «Заради Лори!» — подумала я, роблячи перший крок по даху, однією рукою щільніше притискаючи плащ до тіла, а другою обмацуючи стіну. Краще було просуватись, тулячись до стіни, ніж до парапету, де я могла ненароком перекинути котрогось горщика з квітами.

Пробуючи бляшаний дах ногою, перш ніж ступити на нього всією вагою тіла, я проминула темне вікно порожньої кімнати. Пройшла попід темними вікнами Лориних кімнат (Господи, спаси й заступи її!); далі — попід темним вікном кімнати сера Персіваля. Тоді я хвилинку постривала, опустилась навколішки й поповзла між низом освітленого вікна, вузьким простінком і дахом веранди — до жаданого закапелка.

Коли я зважилась глянути вгору на вікно, то побачила, що тільки верхня частина, фрамуга, відчинена, а гардина — опущена. Ось промайнула на білому тлі гардини тінь мадам Фоско, тоді звільна рушила назад. Поки що вона не могла почути, як я повзла мимо, а то б вона зупинилась перед шторою, навіть коли б їй забракло сміливості відчинити вікно й виглянути в ніч.

Я сіла боком до парапету, спочатку навпомацки упевнившись, де стоять горщики обабіч мене. Якраз було досить місця, щоб умоститися між ними. Духмяні квіти й листочки зачепили мою щоку, коли я обережно прихилилася головою до парапету.

Спочатку я тільки почула, як унизу відчиняли або зачиняли двері — мабуть-таки зачиняли. Троє дверей, одні за одними. Безсумнівно, двері в хол і в дві кімнати обабіч бібліотеки, що їх граф збирався оглянути. Перше, що я побачила, була та сама червона іскорка — вона пропливла в нічній пітьмі попід верандою до мого вікна, там хвильку почекала й повернулася назад.

— Хай вам біс із вашою непосидючістю! І коли ви нарешті сядете? — пробурчав піді мною голос сера Персіваля.

— Ух! Яка задуха! — стомлено відсапуючись, зітхнув граф.

За цим його вигуком почувся скрегіт садових стільчиків по кахляній підлозі веранди. Я зраділа цьому звукові, бо він означав, що вони посідають, як завжди, біля самого вікна. Поки що мені таланило. Коли вони нарешті вмостилися у своїх кріслах, годинник на вежі вибив без чверті дванадцяту. Я почула, як мадам Фоско позіхнула за відчиненим вікном, і побачила, як тінь її знов майнула на білому тлі гардини.

Тим часом унизу сер Персіваль і граф почали розмовляти, час від часу трохи стишуючи голос, але не до шепоту. Через незвичайне та небезпечне моє становище, через страх (якого я не могла подолати) перед відчиненим і освітленим вікном мадам Фоско — мені було трудно, майже неможливо, хоч як я силкувалася, зосередитись лише на розмові внизу. Протягом кількох хвилин я могла вловлювати тільки загальний зміст. Я зрозуміла графові слова про те, що лишилось єдине освітлене вікно — вікно його дружини; що на долішньому поверсі, крім них двох, нема нікого, й тепер вони можуть нарешті поговорити, не боячись нікого третього. На відповідь сер Персіваль вичитав своєму другові за те, що граф, мовляв, цілий день ганебно нехтував його побажання й інтереси! Граф почав захищатись, виправдовуючись тим, що його були обсіли всякі клопоти й тривоги, які поглинали всю його увагу; тож тільки тепер вони могли порозмовляти спокійно, бо ніхто їх не урве й не підслухає.

— В наших справах настала серйозна криза, Персівалю, — сказав він, — і, якщо ми взагалі хочемо дійти якогось рішення щодо майбутнього, то повинні домовитися про це таємно цієї ночі.

Ця графова фраза була перша, котру я змогла осмислити всю, від першого й до останнього слова. Від цієї хвилини я ніби перетворилась на слух і, затамувавши подих, зосередилась на їхній розмові, запам'ятавши її дослівно.

— Криза! — повторив сер Персіваль. — Ні, це ще гірше, ніж ви гадаєте, ось що я вам скажу.

— Так я й думав, судячи з вашої поведінки за останні дні, — холодно відповів граф. — Але постривайте. Перш ніж говорити про те, чого я не знаю, уточнімо те, що мені відомо. Погляньмо спочатку, чи слушно я суджу про минуле, перш ніж я запропоную вам якийсь план на майбутнє.

— Почекайте, я принесу бренді й води. Випийте й ви.

— Дякую вам, Персівалю. Холодної води — залюбки, а ще чайну ложку та цукорницю для мене. Підсолоджена вода — оце і все моє питво.

— Підсолоджена вода для чоловіка у вашому віці! Нате! Колотіть вашу нудотну суміш. Ви, чужоземці, всі однакові.

— А тепер слухайте, Персівалю. Я змалюю вам становище, в якому ми опинились, а ви скажете мені, маю я слушність чи помиляюсь. Ми з вами прибули в цей дім із континенту, коли справи наші вельми занепали...

— Висловлюйтесь коротше! Мені потрібні були кілька тисяч, а вам — кілька сотень. Без цих грошей нам світило вилетіти в трубу. Отаке було становище. Робіть із нього які хочете висновки. Продовжуйте.

— Отож, Персівалю, висловлюючись вашою мідною англійщиною, вам потрібні були кілька тисяч, а мені кілька сотень, і добути ці кілька тисяч (та ще кілька мізерних сотень для мене) ви могли тільки з допомогою вашої дружини. Що я казав вам про вашу дружину, коли ми їхали до Англії? І що я вам сказав, коли ми прибули сюди і я на власні очі побачив, що за жінка міс Голкомб?

— А звідкіля мені знати? Певне, ви, як завжди, наговорили сім мішків гречаної вовни.

— Я сказав ось що: людська винахідливість, мій друже, відкрила досі тільки два способи підкорити жінку чоловікові. Один спосіб — це лупцювати її щоденно, — метод, широко практикований серед грубих, нижчих верств населення, але вкрай неприйнятний у вищих, рафіновано вихованих колах. Другий спосіб, дарма, що забарніший, схладніший, але, зрештою, не менш дійовий, — це тримати жінку постійно в покорі й не піддаватись на її провокації. Так слід чинити з тваринами, дітьми й жінками, адже вони не що інше, як дорослі діти. Спокійна наполегливість — це та якість, що відсутня у тварин, дітей і жінок. Якщо їм удасться хоч раз похитнути цю вищу якість у їхньому панові, вони беруть над ним гору. Якщо їм ніколи не вдається захитати його спокійну наполегливість, то він і тримає їх постійно в покорі. Я сказав вам: пам'ятайте цю просту істину, коли хочете, щоб ваша дружина відкрила вам свого гаманця. Я сказав вам: особливо пам'ятайте цю істину, ані на хвилину не забувайте її в присутності сестри вашої дружини — міс Голкомб. Чи ж ви пам'ятали про це? Ані разу не згадали ви цієї основоположної мудрості за весь цей час, коли дедалі більше труднощів і складнощів заплутували нас у свої тенета. Ви миттєво піддавалися на кожну провокацію, яку тільки підкидали вам ваша дружина та її сестра. Через шалену вашу вдачу зірвалася справа з підписом — ви випустили з рук готові гроші, ви спонукали міс Голкомб написати повірникові перший раз...

— Перший раз? Хіба вона написала йому вдруге?

— Так, написала сьогодні.

Підніжок упав на підлогу веранди — з таким гуркотом, ніби його копнули ногою.

Добре, що графове одкровення спричинило напад люті у сера Персіваля. Почувши, що мене вистежили вдруге, я так здригнулась, аж скрипнув парапет, до якого я тулилась. Невже граф ішов за мною назирці до заїзду? Чи здогадався, що я віддала листи Фанні, коли я сказала йому, що не маю листів для поштової сумки? Хай навіть так, але як він міг довідатись, що саме й кому саме я писала, коли я з рук в руки передала листи Фанні, а та зразу ж поклала їх собі за пазуху?

— Дякуйте своїй щасливій зорі, — знов почула я графів голос, — що тут, у вашому домі, є я, аби налагоджувати все те, що ви напсуєте. Дякуйте вашій щасливій зорі, що я сказав «ні», коли ви у своєму шаленстві хотіли сьогодні замкнути на ключ міс Голкомб, як замкнули в нападі злого безумства вашу дружину. Де ваші очі? Як можете ви дивитися на міс Голкомб і не бачити, що вона має проникливість і рішучість чоловіка? Та була б ця жінка мені другом, я чхав би на весь світ і нічого не боявся б! Але вона мені ворог, і я, з усім моїм розумом та досвідом, я, Фоско, хитрий, мов сам диявол, як ви сто разів мені казали, — я ходжу, як у вашій англійській приказці, по жалу бритви! І це незрівнянне створіння — за її здоров'я я підношу цей келих із підсолодженою водою! — це незрівнянне створіння, що стоїть, у всій силі своєї любові й мужності, гранітною скелею між нами двома й цією жалюгідною, тендітною, гарненькою білявкою, вашою дружиною, — цю дивовижну жінку, якою я захоплююся від усієї душі, хоч і протистою їй у ваших і своїх інтересах, ви доводите до крайнощів, так ніби вона нітрохи не розумніша й не мужніша за решту жінок. Персівалю! Персівалю! Ви заслужили на банкрутство, і ви збанкрутували.

Запала пауза. Я записую слова цього негідника про мене, бо хочу запам'ятати їх, сподшаючись, що все-таки настане той день, коли я зможу висловити йому все, що про нього думаю, і кинути йому в обличчя, один за одним, його ниці компліменти!

Сер Персіваль перший порушив мовчанку.

— Так, так, бушуйте, лайтеся, скільки вам завгодно, — понуро мовив він, — але є ще й інша трудність, окрім грошової. Ви б самі погодилися на строгі заходи щодо цих двох жінок, коли б ви знали те, що знаю я.

— Всьому свій час — ми ще дійдемо до тієї другої трудності, — відказав граф. — Плутайтесь у тих труднощах самі, Персівалю, коли вам так подобається, тільки не заплутуйте мене. Спочатку з'ясуймо грошове питання. Чи подолав я вашу впертість? Чи довів я вам, що ваша гарячковість не доведе вас до добра й нічим вам не допоможе? Чи мені треба ще трохи полаятись та побушувати, як ви зволили висловитися з вашою милою англійською прямотою?

— Тьху! Бурчати на мене легко. Скажіть краще, що робити,— це буде трохи складніше.

— Справді? Ну, то ось що треба зробити: від цієї ночі ви передаєте керівництво справами в мої руки. Адже я розмовляю з практичним британцем? Ну ж бо, практичний британцю, вас це задовольняє?

— Якщо я погоджуся, що ви збираєтеся робити?

— Ви спочатку дайте мені відповідь. Буде все в моїх руках чи ні?

— Ну, нехай буде у ваших. Що тоді?

— Для початку, Персівалю, кілька запитань. Я повинен знати обставини у всіх можливих подробицях, а тоді вже керуватися ними. Мені треба трохи зачекати і не можна втрачати час. Я вже сказав вам, що міс Голкомб написала сьогодні вдруге своєму повірникові.

— Як ви довідалися про це? Що вона сказала?

— Не варто нам топтатися на місці, Персівалю, — я не стану цього розказувати, бо так ми ніколи ні до чого не договоримося. Досить з вас того, що я це з'ясував, а поки з'ясовував, то добряче потерпав і клопотався. Ось чому я цілий день уникав цієї розмови з вами. А тепер я хочу освіжити в пам'яті ваші справи — давненько ми з вами про них не говорили. Не домігшись підпису вашої дружини, ви добули гроші під векселі, строк яких кінчається через три місяці. Добули під такі проценти, що моя бита злиднями чужоземна шевелюра стає дибом від самої думки про них! Коли кінчиться строк дії векселів, невже й справді ви ніяк не можете оплатити їх, не вдаючись по допомогу до вашої дружини?

— Ніяк.

— Що? У вас немає грошей в банку?

— Всього кілька сотень, тоді як мені потрібні тисячі!

— І ви не можете закласти що-небудь, щоб позичити гроші?

— Ні.

— Що ж у вас із дружиною є на сьогоднішній день?

— Нічого, крім прибутку з її капіталу в двадцять тисяч фунтів. Цих грошей ледве вистачає на щоденні витрати.

— На що ви можете розраховувати в майбутньому з боку вашої дружини?

— Коли помре її дядечко, вона одержуватиме три тисячі фунтів на рік.

— Добрий капіталець, Персівалю! Що за людина цей її дядечко? Стариган?

— Ні, не старий, але й не молодий.

— Добродушний, щедрий? Одружений? А втім, здається, дружина казала мені, що він старий парубок.

— Авжеж, старий парубок. Був би він одружений та мав сина, то леді Глайд не була б першою спадкоємицею його маєтку. Я скажу вам, який він є. Це плаксивий, балакучий, себелюбний дурень, що набридає всім, хто опиниться поблизу нього, наріканнями на своє здоров'я.

— Люди такого штибу, Персівалю, живуть довго й женяться, як на зло, саме тоді, коли від них найменше того сподіваються. Не дуже мені віриться, мій друже, що вам скоро пощастить запопасти ці три тисячі на рік. Більш ви нічого не повинні одержати від вашої дружини?

— Нічого.

— Анічогісінько?

— Анічогісінько. Тільки у випадку її смерті.

— Ага! У випадку її смерті.

Знов запала пауза. Граф вийшов через веранду на садову доріжку. Я зрозуміла це по його голосу.

— Нарешті й дощ пішов, — сказав він.

І справді йшов дощ. Стан мого плаща свідчив, що якийсь час уже йшов дощ, і то рясненький.

Граф вернувся на веранду — я почула, як зарипіло під ним крісло, коли він знов усівся в нього.

— Отже, Персівалю, — сказав він, — то що ви дістанете у випадку смерті леді Глайд?

— Якщо в неї не буде дітей...

— А чи можливо, що вони будуть?

— Ні, аж ніяк не можливо.

— Отже?..

— Отже, тоді я дістану її двадцять тисяч.

— Готівкою?

— Готівкою.

Вони знов замовкли. Щойно стихли їхні голоси, як тінь мадам Фоско знов упала на гардину. Замість пройти, вона цього разу на мить завмерла. Я побачила, як її пальці скрадливо потяглися до краю гардини й відтулили її. За вікном забілів невиразно овал обличчя графині — вона вдивлялася в ніч понад моєю головою. Скулившись, затамувавши подих, я сиділа, закутана від голови до п'ят у свій чорний плащ. Дощ, намочивши мене до рубця, стікав по шибці й не давав їй нічого бачити. Я почула, як вона мовила сама до себе: «Знову дощ!» — і відпустила гардину. Я полегшено зітхнула.

Розмова внизу поновилась. Цього разу перший озвався граф

— Персівалю, ви любите свою дружину?

— Фоско! Це нескромне запитання.

— Я нескромна людина і повторяю це запитання.

— Якого дідька ви так дивитеся на мене?

— Ви не хочете відповідати мені? Ну, то, припустімо, ваша дружина помре до кінця літа...

— Припиніть це, Фоско!

— Скажімо, ваша дружина помре...

— Припиніть, я вам кажу!

— В такому випадку ви виграєте двадцять тисяч фунтів і програєте...

— Програю можливість одержувати три тисячі на рік.

— Віддалену можливість, Персівалю, всього лише віддалену можливість. А вам гроші потрібні негайно. У вашому становищі виграш певний, програш — сумнівний.

— Ви говоріть і про себе, не тільки про мене. Дещо з потрібної мені суми я колись позичив для вас. Що ж до вашого виграшу, то смерть моєї дружини означатиме десять тисяч фунтів у кишені вашої дружини. Хоч які ви кмітливі, але нині ви, здається, дуже зручно забули про спадок мадам Фоско. Не дивіться так на мене! Я не хочу цього! Від цих ваших поглядів та запитань у мене мороз подирає поза шкірою, клянусь честю!

— Поза шкірою? Хіба «шкіра» по-англійському те саме що й «совість»? Я говорю про смерть вашої дружини тільки як про одну з можливостей. Шановні юристи, що шкрябають для вас різні там заяви та духівниці, говорять про смерть живих людей просто в обличчя своїм клієнтам. Хіба від юристів вас теж мороз подирає поза шкірою? То чому ж від мене та моїх слів? Цієї ночі я лише займаюсь з'ясуванням вашого становища, щоб знати його точно, без помилок. І я з'ясував його. Ось воно: якщо ваша дружина буде жива, ви оплатите векселі її підписом під документом. Якщо ж вона помре, ви оплатите векселі її смертю.

Коли він вимовив ці слова, світло в кімнаті мадам Фоско погасло. Весь другий поверх поринув у пітьму.

— Балачки! Балачки! — пробурчав сер Персіваль. — Послухати вас, то можна подумати, що підпис моєї дружини вже стоїть під документом.

— Ви передали справи в мої руки, — відказав граф, — і я маю попереду добрих два місяці, щоб усе залагодити. Прошу вас, припинімо поки що розмову про це. Коли кінчиться строк векселів, ви самі переконаєтеся, чого варті мої «балачки». А зараз, Персівалю, покінчивши на цю ніч із грошовим питанням, я можу вислухати вас, якщо вам хочеться порадитися зі мною про ту другу трудність, що домішалася до наших невеличких ускладнень і настільки змінила вас на гірше, аж я ледве вас впізнаю. Говоріть, друже мій, і даруйте, якщо я ображу ваш полум'яний національний смак, наколотивши собі ще одну склянку водички з цукром.

— Добре вам сказати «говоріть»! — мовив сер Персіваль куди спокійнішим і чемнішим тоном, ніж доти. — Але я не знаю навіть, із чого почати.

— Допомогти вам? — запропонував граф. — Хочете, я назву цю вашу приватну трудність? Що, коли я дам їй ім'я — Анна Катерік?

— Послухайте, Фоско, ми з вами вже давно знаємо один одного, і якщо ви допомогли мені викрутитися з двох-трьох халеп, то й я, своєю чергою, робив усе, щоб допомогти вам грошима. Ми зробили один одному чимало дружніх послуг, як ведеться між чоловіками, але ж у кожного з нас, звісно, були свої секрети, чи не так?

— Це у вас був секрет від мене, Персівалю. У вас тут, у Блеквотер-Парку, є якийсь скелет у шафі, й він у ці останні дні виткнувся трохи, став помітний не тільки вам, а й ще декому.

— Що ж, припустімо. Якщо це не стосується до вас, то вам нічого й цікавитися цим ділом, правда?

— А хіба схоже, що я цим цікавлюся?

— Так, схоже.

— Он воно як! То на моєму обличчі написана правда? Який-бо величезний запас добрих душевних якостей має бути закладений в людині, коли вона, доживши до мого віку, ще не втратила здатності відбивати на своєму обличчі свої справжні почуття! Та ну ж бо, Глайде, будьмо щирі один з одним. Цей ваш секрет сам мене знайшов — не я його шукав. Припустімо, це мені цікаво знати. Скажіть, ви просите мене, щоб я, як ваш давній друг, шанував ваш секрет і, віднині й довіку, дав вам змогу берегти його самому?

— Так, я прошу саме цього.

— Тоді я перестаю ним цікавитись. Від цієї хвилини моя цікавість померла.

— Справді?

— Чому ви сумніваєтеся в цьому?

— Я вже трохи спізнав на собі ваші обхідні шляхи, Фоско, і не певен, чи не постараєтеся ви все-таки докопатися до нього.

Раптом крісло внизу зарипіло знов, і я відчула, як здригнулася піді мною колона, що підтримувала дах веранди. Граф скочив на ноги і вдарив обурено по колоні кулаком.

— Персівалю! Персівалю! — в запалі вигукнув він.— Невже ви отак погано мене знаєте? Невже ви досі не вивчили моєї вдачі? Характером я належу до благородного античного світу! Я здатний на щонайвищі подвиги коли мені випадає нагода їх звершити. Це нещастя мого життя що подібних випадків було так мало! Дружба для мене священна! Чи ж я винен, що ваш скелет сам вихилився з шафи й трапив мені на очі? І чому я признався у своїй цікавості? Та щоб удосконалити власну витримку й самовладання, ви, жалюгідний, поверховий, неспостережливий англійцю! Я міг би витягти з вас вашу таємницю, як витягую ось цього пальця із зціпленого кулака, — за іграшки витяг би, ви самі це добре знаєте. Але ви закликали до мого почуття дружби, а обов'язки дружби для мене священні. Дивіться! Я топчу ногами свою негідну цікавість. Мої чисті почуття підносять мене над нею. Визнайте ці почуття, Персівалю! Наслідуйте їх, Персівалю! Потиснім один одному руки — я вам прощаю!

На останніх словах голос його затремтів-затремтів, ніби він справді пустив сльозу!

Сер Персіваль знічено почав вибачатись, але граф був надто великодушний, щоб вислуховувати його.

— Ні! — сказав він. — Коли мій друг образив мене, я можу простити йому, не вимагаючи перепрошень. Скажіть мені щиро: вам потрібна моя допомога?

— Так, ще й дуже.

— Ви можете сказати мені, що саме вам треба, не виказуючи таємниці?

— Спробую, принаймні.

— То й спробуйте.

— Ну, справи мої такі я вже казав вам сьогодні, що, попри всі мої старання, мені не пощастило розшукати Анну Катерік.

— Так, казали.

— Фоско, я пропав, якщо вона не знайдеться!

— Ха! Невже це аж так серйозно?

Вузька смужка світла ковзнула по веранді і впала на садову доріжку. Граф, певне, взяв лампу що стояла посеред кімнати, й підніс до самого обличчя свого друга, щоб придивитися до нього.

— Так, — мовив він, — цього разу ваше обличчя каже правду. Певне, це й справді серйозно — як і справа з векселями.

— Куди серйозніше! Це така сама правда, як і те, що я сиджу ось тут перед вами!

Світло знову зникло, й розмова потекла далі.

— Я показав вам листа до моєї дружини, якого Анна Катерік заховала в піску, — провадив далі сер Персіваль. — В тому листі вона не вихваляється, Фоско, вона дійсно знає мою таємницю.

— Якомога рідше згадуйте про ту таємницю в моїй присутності, Персівалю. Вона її почула від вас?

— Ні. Від своєї матері.

— Дві жінки знають ваші особисті справи — зле, зле, зле, мій друже! Одне запитання, перш ніж ми підемо далі. Мені тепер цілком зрозуміло, чому ви запроторили дочку до божевільні, але не зовсім ясно, як вона звідти втекла. Чи підозрюєте ви, що якийсь ваш ворог підкупив людей, яким був доручений нагляд за нею, і вони зумисне дозволили їй втекти?

— Ні. Вона була найсумирнішою, найслухнянішою пацієнткою, і вони, дурні, просто довіряли їй. Вона досить недоумкувата, щоб перебувати в будинку для божевільних, але досить розумна, щоб погубити мене, коли буде на волі. Ви розумієте мене?

— Чудово розумію. А тепер, Персівалю, дайте мені відповідь на найголовніше, й тоді я знатиму, що робити. В чому на сьогодні полягає для вас небезпека?

— Анна Катерік перебуває десь тут неподалік і спілкується з леді Глайд — ось у чім небезпека! Розумієте? Хіба вам не ясно, після того, як ви ознайомилися з листом Анни Катерік до моєї дружини, що леді Глайд знає мою таємницю, хоч і заперечує це?

— Хвилиночку, Персівалю. Якщо леді Глайд і знає вашу таємницю, то вона розуміє, що розголошення цієї таємниці скомпрометує вас. Адже ж, як ваша дружина, вона, звісно, не зацікавлена виказувати вас?

— Ви так гадаєте? Слухайте далі. Вона була б не зацікавлена виказувати мене, коли б хоч трохи була прихильна до мене. Але склалось так, що я — тільки перепона на шляху іншого чоловіка. Вона любила його до заміжжя, любить його й нині — клятого пройдисвіта, простого вчителя малювання на ім'я Гартрайт!

— Мій дорогий друже! І що в цьому такого особливого? Всі вони закохані в кого-небудь іншого. Хто на першому місці в жіночому серці? Я при всьому своєму досвіді ніколи ще не зустрічав чоловіка, котрий був би номером першим. Номер другий — буває. А частіше — номер третій, четвертий, п'ятий. Але номер перший — ніколи! Звісно, він існує, та мені він не траплявся.

— Постривайте! Я ще не договорив. І хто, як ви думаєте, з самого початку допомагав Анні Катерік, коли доглядачі з божевільні кинулися за нею навздогін? Гартрайт! Як ви гадаєте, хто знов бачився з нею в Камберленді? Гартрайт! Обидва рази він розмовляв з нею віч-на-віч... Стривайте! Не перепиняйте мене. Негідник закоханий в мою дружину не менше, ніж вона в нього. Він знає мою таємницю, і вона її знає. Дайте їм тільки знов зустрітись, і вони у власних інтересах обернуть свою обізнаність проти мене.

— Спокійно, Персівалю, спокійно! Хіба ви не вірите в порядність леді Глайд?

— До дідька порядність леді Глайд! Я не вірю в її чесноти — вірю тільки в її гроші. Тепер ви розумієте, в якому я становищі? Може, сама собою вона й не страшна для мене, але вкупі з тим волоцюгою Гартрайтом...

— Так, так, я розумію. А де цей містер Гартрайт?

— За кордоном. І я не радив би йому квапитися назад на батьківщину, якщо він хоче зберегти цілою свою шкуру.

— Ви певні, що він за кордоном?

— Авжеж, певен. За моїм розпорядженням його вистежували від тієї хвилини, коли він поїхав з Камберленду й до самого його відплиття. О, можу вас запевнити, я був обачний! Анна Катерік жила в будинку одного фермера біля Ліммеріджа. Я сам ходив на ферму після того, як вона втекла звідти, й переконався, що фермер з дружиною нічого не знають. Я дав її матері зразок листа, якого та мала написати міс Голкомб, аби зняти з мене всі підозри, нібито я навмисне запроторив її дочку до божевільні. Страшно сказати, скільки я витратив, щоб спіймати її, і раптом, попри всі мої перестороги, вона з'являється в моєму власному маєтку й вислизає у мене з-під носа! Звідкіля мені знати, з ким іще вона бачиться? Той клятий проноза Гартрайт може з'явитися будь-якої миті, я навіть не знатиму про це, й завтра ж скористається нею...

— Ні, ні, Персівалю! Поки я тут і ця жінка теж десь неподалік, я відповідаю за те, що вона швидше попаде в наші руки, аніж зустрінеться з містером Гартрайтом, навіть якщо він і повернеться. Я розумію, так, так, я розумію! Найперше, що треба зробити, це знайти Анну Катерік, а про все інше можете не турбуватись. Ваша дружина тут, у ваших руках, міс Голкомб нерозлучна з нею — значить, теж у ваших руках, а містер Гартрайт десь за кордоном. Ваша Анна-невидимка — оце все, про що нам треба зараз думати. Ви розпитували про неї?

— Так. Я був у її матері. Я обшукав усеньке село і все марно.

— Чи можна покластися на її матір?

— Так.

— Вона вже раз виказала вашу таємницю.

— Більш вона цього не зробить.

— Чом би й ні? Хіба їй так само вигідно берегти таємницю, як і вам?

— Так, дуже вигідно.

— Я радий чути це, Персівалю, — заради вас. Не занепадайте духом, друже мій. Як я вже сказав вам, наші матеріальні справи такі, що у мене задосить часу, щоб їх упорати. І завтра ж я почну розшукувати Анну Катерік — сподіваюсь, мені поталанить більше, ніж вам. Іще одне, останнє запитання, перш ніж ми підемо спати.

— Яке?

— Ось яке. Коли я пішов до альтанки повідомити леді Глайд, що той невеличкий клопіт із її підписом відкладено, я випадково побачив, що якась жінка підозріло квапливо розпрощалася з вашою дружиною. Але випадок є випадок — він же й не дав мені підійти досить близько, щоб роздивитися її обличчя. Як мені розпізнати вашу Анну-не-видимку? Яка вона з лиця?

— З лиця? Ну, я вам скажу в двох словах: вона до нуду схожа на мою дружину.

Крісло верескнуло й колона здригнулася знову. Граф зірвався на ноги — цього разу від подиву.

— Та що ви!!! — скрикнув він.

— Уявіть собі мою дружину після тяжкої хвороби й трішки схибнуту — от вам і Анна Катерік, — відповів сер Персіваль.

— Вони рідня?

— Зовсім ні.

— І все ж такі схожі одна на одну?

— Атож, такі схожі. Чого ви смієтеся?

Відповіді не було. І жодного звуку. Граф сміявся безгучно, трясучись усім тілом.

— Чого ви смієтеся? — повторив сер Персіваль.

— Мабуть, я сміюся із своїх химерних фантазій, мій добрий друже. Будьте поблажливі до мого італійського гумору — чи ж я не належу до славетної нації, що вигадала Паяца? Ну-ну! Чудово! Отже, я зразу впізнаю Анну Катерік, коли побачу її. То й досить на цю ніч. Відкиньте всі турботи геть, Персівалю. Спіть, сину мій, сном праведника, а коли в поміч нам зійде сонце, ви побачите, що я зроблю для вас! Ось тут, у моїй великій голові, вже тісняться плани й проекти. Ви оплатите ваші векселі й знайдете Анну Катерік — клянусь вам у цьому священною клятвою! Чи ж я не той друг, якого ви повинні шанувати в найсокровенніших глибинах вашого серця? Чи ж я не заслужив на ті невеликі грошові позички, про які ви так делікатно нагадали мені оце допіру? Хоч би що там було в майбутньому, ніколи не вражайте моїх найкращих почуттів. Шануйте їх, Персівалю! Наслідуйте їх, Персівалю! Я ще раз прощаю вам. Іще раз тисну вашу руку. На добраніч!

Більш не сказано було жодного слова. Я почула, як граф зачинив двері бібліотеки. Почула, як сер Персіваль закривав віконниці. А дощ досі йшов, ішов увесь час. Я змокла до кісток, геть закоцюбла у своїй криївці. Коли я спробувала ворухнутись, мені стало так боляче, що я мусила зачекати. Спробувала ворухнутися вдруге, й мені пощастило стати коліньми на мокрий дах. Коли я доповзла до стіни й підвелася, спираючись на неї, то озирнулась і побачила, як засвітилось вікно графової кімнати.

Мужність моя враз пригасла, але тут-таки знов спалахнула в мені, і я, не зводячи очей з його вікна, поповзла далі попід стіною.

Годинник вибив чверть на другу, коли я нарешті поклала руки на підвіконня моєї кімнати. Я не почула й не побачила нічого підозрілого, з чого можна було б виснувати, що хтось запримітив мене на моєму зворотному шляху.

X

20 червня

Восьма година ранку.

Сонце сяє в чистому небі. Я ще й не підходила до ліжка, ані на мить не склепила своїх очей — сон ніяк не йде до них. Із того самого вікна, з якого я вчора вдивлялася в нічну пітьму, я сьогодні бачу ясний погожий ранок.

Я намагаюсь пригадати все, що пережила, й порахувати, скільки годин минуло відтоді, як я дісталася до прихистку моєї кімнати. Ті години здаються мені тижнями.

Певне, минуло небагато часу, — та ой як багато для мене! — відколи я опустилася в темінь кімнати, на цю підлогу, наскрізь промокла й закоцюбла, нікчемне, безпомічне, панічно налякане створіння.

Вже й не згадаю, коли я прийшла до тями. Не пам'ятаю, коли добулася в спальню, засвітила свічку й почала шукати (забувши, хоч як це дивно, де все лежить) суху білизну й одежу, щоб перевдягтись і трохи зігрітись. Я пам'ятаю, що все це зробила, а коли саме — не згадаю. А коли я перестала тремтіти від холоду й почав, пульсуючи, наростати жар у всьому тілі?

Напевне, це було ще до світанку. Так, я чула, як вибило третю годину. Пам'ятаю ту мить, бо з нею прийшло раптове осяяння, яснота думок, якесь гарячкове збудження, напруження всіх моїх сил і здібностей. Пам'ятаю, як я вирішила тримати себе в руках і терпляче, година за годиною, чекати на першу зручну нагоду, щоб вирвати Лору з цього жахливого дому, не наражаючись на небезпеку негайного викриття й погоні. Пам'ятаю, як у голові моїй склалось переконання, що розмова цих двох лиходіїв не тільки цілком виправдовувала нашу втечу, а й давала в руки нам зброю для захисту від них. Пригадую, ця думка спонукала мене негайно записати їхні слова точно, як вони були сказані, поки моя пам'ять чітко їх зберігає. Все це я добре пам'ятаю — в голові моїй ще немає плутанини. І як я прийшла сюди, в будуар, із пером, чорнилом та щоденником ще до світанку, як сіла біля розчиненого навстіж вікна, щоб свіже повітря хоч трохи прохолоджало мій жар, і як писала безперестанку, все швидше, все гарячковіше, з дедалі яснішою свідомістю, протягом усього того страшного проміжку часу, аж поки почав прокидатися будинок. Я пам'ятаю це так виразно! Від самого початку — коли сіла писати при свічці — й до самого кінця, до сторінки, що перед ось цією, коли я писала вже при сонячному світлі нового дня!

Чому я досі сиджу за цим столом? Нащо стомлюю свої запалені очі й розпашілу голову цим писанням? Чом не лягти й не відпочити, чом не спробувати втишити уві сні жар, що пожирає мене?

Я не смію. Страх, дужчий за всі інші страхи, заволодів мною. Я боюсь цього жару, що палить мою шкіру; я боюсь цього пульсування й шуму в голові. Якщо я ляжу зараз, де знаття, що мені стане сил і свідомості, щоб підвестися знову?

Ох, дощ, цей дощ, жорстокий дощ,— через нього я так перемерзла вночі!

Д е в' я т а   г о д и н а.

Вибило дев'ять чи вісім ударів? Здається, дев'ять? Я знову вся трясусь, тремчу від голови до п'ят на теплому літньому повітрі.

Невже я спала отут, сидячи? Вже й не пам'ятаю.

О Господи, невже я захворію?

Захворіти! В такий час! Моя голова — я так потерпаю за свою голову. Я ще можу писати, але рядки зливаються докупи. Я розрізняю слова. Лора — я пишу «Лора» й бачу написане слово. Скільки ж разів било — вісім чи дев'ять?

Холодно, ой як холодно! Ох, той нічний дощ! І удари годинника, ті удари — я не можу їх полічити — б'ють мені в голові...

ПРИМІТКА

На цьому запис стає нерозбірливий. Наступні кілька рядків складаються лише з частин слів упереміш із ляпками та закарлюками. Останні позначки на папері віддалено нагадують літери «Л» та «О», тобто ім'я леді Глайд.

На наступній сторінці щоденника — вже інший запис. Почерк чоловічий — грубий, розмашистий, твердий і чіткий. Запис позначений датою «21 червня» і містить ось такі рядки:

ПІСЛЯМОВА ЩИРОГО ДРУГА

Завдяки хворобі нашої чудової міс Голкомб мені випала нагода зазнати несподіваної інтелектуальної насолоди. Я маю на увазі прочитання цього дуже цікавого щоденника, якого я тільки-но дочитав до останнього рядка.

В ньому кілька сотень сторінок. Поклавши руку на серце, я стверджую, що кожна сторінка зачарувала, освіжила, захопила мене.

Такій чулій людині, як я, невимовно приємно коли вона може це сказати.

Гідна захоплення жінка!

Я маю на увазі міс Голкомб.

Величезна праця!

Я це кажу про щоденник.

Так, ці сторінки вражають. Тактовність, яку я знаходжу в них, стриманість, рідкісна відвага, дивовижна пам'ять, точні оцінки характерів, легка граційність стилю, чарівні спалахи жіночої чутливості — все це невимовно підсилило моє захоплення цим божественним створінням, цією чудовою Меріан. Її опис моєї власної персони зроблено рукою майстра, він абсолютно довершений. Я від усього серця свідчу, що портрет цілком відповідає оригіналові. Відчуваю, яке яскраве враження я, напевне, справив на неї, коли вона змалювала мене такими розкішними, багатими, великими мазками! Я знов тут оплакую жорстоку необхідність бути в незлагоді з нею й протиставляти свої інтереси її інтересам. За щасливішого збігу обставин який я був би гідний міс Голкомб... і яка гідна була б міс Голкомб мене!

Почуття, якими живе нині моє серце, переконують мене самого, що допіру написані моєю рукою рядки глибоко правдиві. Ці почуття підносять мене над усіма суто особистими міркуваннями. З цілковитою безсторонністю я віддаю належне пречудовій хитрості, завдяки якій ця незрівнянна жінка зуміла почути приватну бесіду між Персівалем і мною, а також дивовижній точності, з якою вона виклала всю нашу розмову від початку до кінця.

Ці почуття спонукали мене запропонувати незворушному лікареві, що її лікує, мої широкі знання в галузі фармакології та блискучу мою обізнаність із витонченими засобами, які медицина й магнетична наука надали в користування людству. Поки що він відхиляє мої пропозиції про допомогу. Нікчема!

І насамкінець: ці почуття надихнули ці рядки, вдячні, ніжні, батьківські рядки, які я записав у цей щоденник. Я його закриваю. Моє строге чуття порядності велить мені покласти його назад (руками моєї дружини), на стіл міс Голкомб. Обставини ведуть мене до важливих подій.

Неозорі перспективи успіху розгортаються перед моїми очима. Я виконую те, що визначила мені доля, із спокоєм, який жахає мене самого. Тут мені вільно тільки скласти данину шанобливого захоплення. Із святобливою ніжністю я складаю його до ніг міс Голкомб.

Кожен мій подих — молитва про її одужання.

Я висловлюю їй співчуття з приводу краху всіх тих планів, що їх вона складала на благо своєї сестри. Воднораз я благаю її вірити, що відомості, які я взяв з її щоденника, я нікотрим способом не використаю, аби посприяти тому краху. Її записи просто потверджують, наскільки правильну лінію поведінки обрав я раніше. Я вдячний цим сторінкам за те, що вони пробудили в мені щонайвищі почуття, — і тільки.

Для особистості, наділеної чутливістю, рівною моїй, це просте твердження пояснить і виправдає все.

А міс Голкомб якраз і є особистість, наділена чутливістю, рівною моїй.

Переконаний в цьому, я ставлю тут свій підпис.

Фоско

Оповідь продовжує Фредерік Ферлі, есквайр, власник маєтку Ліммерідж

(Про те, яким чином одержано звіт містера Ферлі, а також інші звіти, наведені після цього, ми розповімо далі.)

Велике лихо мого життя полягає в тому що ніхто не хоче дати мені спокій.

Навіщо — питаю я всіх-усіх, — навіщо турбувати мене? Ніхто не відповідає на це запитання й ніхто не дає мені спокою. Родичі, друзі й чужі люди неначе змовилися набридати мені. За що? Питаю сам себе, питаю те саме у мого камердинера Луї по п'ятдесят разів на день: що я зробив їм поганого? Ні я, ні він не можемо дати відповіді на це запитання. Диво дивне!

А це мене спостигла ще й така прикрість: причепилися, щоб я написав цей звіт. Чи ж людині з такими нещасними нервами писати якісь там звіти? Коли я наводжу це абсолютно серйозне заперечення, мені кажуть, що певні важливі події, пов'язані з долею моєї небоги, сталися при мені, тож саме я повинен їх описати. На випадок, коли б я не зумів змусити себе виконати це прохання, мені погрожують такими наслідками, від самої думки про які я впадаю в прострацію. Якщо по правді, то нічого погрожувати мені. Розбитий своїми хворобами та родинними клопотами, я не здатний чинити опір. Якщо ви наполягаєте, ви неправедно користаєтеся з мого безсилля, і я негайно поступаюсь. Я спробую пригадати, що зможу (протестуючи!), й написати, що зможу (теж протестуючи!), а те, чого я не зможу пригадати й написати, доведеться пригадати й написати замість мене моєму камердинерові Луї. Він осел, а я інвалід, і вдвох ми ще, чого доброго, наробимо всяких помилок. Як це принизливо!

Мені кажуть, що я повинен попригадувати дати. Боже милий! В житті своєму я ще не запам'ятав жодної дати. З чого мені почати — і то не знаю.

Я спитав Луї. Він зовсім не такий осел, за якого я його досі мав. Він пам'ятає, коли це сталося, з точністю від одного до двох тижнів, а я пам'ятаю ім'я тієї особи. Це було десь наприкінці червня чи на початку липня, а ім'я молодої особи (як на мене, вкрай вульгарне) було Фанні.

Отже, наприкінці червня чи на початку липня я напівлежав, як звичайно, у своєму кріслі, в оточенні різних творів мистецтва, що їх я призбирую, аби вдосконалити смаки моїх сусідів-варварів. Сказати точніше, довкола мене були дагеротипи моїх картин, гравюр, офортів, давніх монет і всякої такої всячини, які я наміряюся невдовзі пожертвувати (дагеротипи, звісно, я веду мову про них, якщо взагалі можна вести про щось мову цією неоковирною англійщиною) — пожертвувати закладові в Карлайлі (жахливе місце!), маючи на меті вдосконалення смаків його членів (варварів та вандалів, щира правда!). Можна було б припустити, що джентльмена, котрий збирається вчинити величезне національне добродійство своїм співвітчизникам, не будуть так бездушно турбувати всілякими приватними ускладненнями та родинними незлагодами. Де там! Помилкова думка, запевняю вас, коли взяти мій випадок.

Та хай там що, а я напівлежав серед моїх мистецьких скарбів і мріяв про спокійний ранок. Звісно, саме тому, що я мріяв про спокійний ранок, увійшов Луї. Нічого дивного, що я поцікавився, якого дідька він з'явився, коли я не кликав його дзвоником. Я рідко лаюся — це така неджентльменська звичка! — та коли Луї замість відповіді осміхнувся, я вважаю зовсім не дивним, що прокляв його за це. Хай там що, а я це зробив.

За моїми спостереженнями, подібні суворі заходи незмінно приводять до тями людей нижчих класів. Луї теж отямився. Він зробився такий люб'язний, що облишив смішки й доповів, що там, за дверима, чекає Молода Особа, яка просить прийняти її. І додав (з осоружною балакучістю, притаманною слугам), що звати її Фанні.

— Яка Фанні?

— Покоївка леді Глайд, сер.

— Що потрібно покоївці леді Глайд від мене?

— Лист, сер...

— Візьміть його.

— Вона відмовляється віддавати листа будь-кому, крім вас, сер.

— Хто надіслав листа?

— Міс Голкомб, сер.

Щойно я почув ім'я міс Голкомб, я здався. Я звик здаватися міс Голкомб. Із досвіду знаю, що так буде менше галасу. Я здався і цього разу. Дорога Меріан!

— Хай покоївка леді Глайд увійде. Луї, стривайте! Її черевики риплять?

Я був зобов'язаний поставити це запитання. Черевики на рипах псують мені настрій на цілий день. Я скорився необхідності прийняти Молоду Особу, але я не бажав скорятися тому, щоб її черевики зіпсували мені настрій. Є межі навіть моєму терпінню.

Луї твердо запевнив мене, що на її черевики можна покластись. Я махнув рукою. Він впустив її. Чи ж треба згадувати, що своє збентеження вона виказала тим, що стулила губи й почала дихати носом? Тому, хто вивчає жіночу природу нижчих класів, безперечно, можна цього й не згадувати.

Хочу віддати належне дівчині. Її черевики таки не рипіли. Але чому у всіх молодих служниць завжди пітніють руки? Чому в них завжди товсті носи й грубі щоки? І чому їхні обличчя так плачевно недовершені, особливо кутики повік? Я не такий здоровий, щоб самому заглиблюватися в такі питання, але я звертаюся до вчених людей, котрі при здоров'ї: чому немає у нас розмаїття серед нашої породи молодих осіб?

— У вас лист для мене від міс Голкомб? Прошу, покладіть його на стіл, тільки нічого не перекиньте. Як там ведеться міс Голкомб?

— Добре, дякую вам, сер.

— А леді Глайд?

Я не дістав відповіді. Обличчя Молодої Особи зробилося ще більш невивершене, і, здається, вона заплакала. Безперечно, я бачив якусь вологу на її щоках. Сльози чи піт? Луї, з яким я щойно порадився, схильний вважати, що то були сльози. Він належить до її класу — йому це краще знати. Припустімо — сльози.

За винятком тих випадків, коли благородне мистецтво цілком слушно робить сльози несхожими на справжні, я рішуче заперечую проти сліз. Висловлюючись по-науковому, сльози — це виділення. Я можу зрозуміти, що виділення можуть бути здорові чи нездорові, але не можу збагнути, що в них цікавого з погляду сентиментів. Можливо, через те, що мої власні виділення всі без винятку хворобливі, я трохи упереджений проти них узагалі. Та дарма. В цьому випадку я поводився з усією можливою тактовністю і співчуттям. Я заплющив очі й сказав Луї:

— Спробуйте з'ясувати, що вона хоче цим сказати.

Луї спробував, і Молода Особа спробувала. Їм пощастило до такої міри заплутати одне одного, що, мушу сказати, я їм просто вдячний, так вони мене потішили. Мабуть, я знов пошлю по них, як тільки буду в поганому гуморі. Я щойно поділився цією ідеєю з Луї. Дивно, але він начебто знітився. Бідолаха!

Сподіваюсь, від мене не чекають, що я буду тут повторяти покоївчине пояснення її сліз, переказане мені з її слів англійщиною мого швейцарського камердинера? Це просто неможливе завдання для мене. Я зможу хіба що відтворити мої власні враження та почуття. Чи ж досить буде цього? Прошу відповісти ствердно.

Мені здається, вона почала розповідати мені (через Луї), що хазяїн звільнив її від обов'язків хазяйчиної покоївки. (Зважте на дивну непослідовність Молодої Особи. До чого тут я, коли її звільнили з роботи?) Діставши розрахунок, вона пішла ночувати до заїзду. (Я не тримаю заїздів — навіщо говорити мені про це?) Між шостою і сьомою годинами вечора до неї зайшла міс Голкомб попрощатись і дала їй два листи — одного для мене, другого для якогось джентльмена в Лондоні. (Але ж я не джентльмен у Лондоні, хай йому всячина!) З обачності вона сховала обидва листи за пазуху. (А мені яке діло до цього?) Вона дуже сумувала, коли міс Голкомб пішла від неї, й не могла ні їсти, ні пити, аж поки не настав час лягати спати, і тоді — було близько дев'ятої вечора, — згадавши, що за день вона й ріски не мала в роті, захотіла випити чашку чаю. (І чому я повинен відповідати за ці вульгарні переживання, що починаються сумом, а кінчаються чашкою чаю?) Саме тієї хвилини, коли вона «поставила горнятко на вогонь» (я наводжу ці слова, покладаючись на Луї, бо він запевняє, ніби розуміє їхнє значення і залюбки мені пояснить, але я принципово не бажаю слухати ніяких пояснень), — тож, тільки вона «поставила горнятко на вогонь», як двері відчинились, і її «мов обухом по голові ударило» (знов її власні слова, зовсім незрозумілі цього разу не тільки для мене, а й для Луї), бо до неї зайшла «її світлість міледі графиня». З почуттям великої втіхи я тут відтворюю, як титулує мою сестру покоївка моєї небоги. Моя бідолашна сестра — набридлива жінка, що вийшла заміж за чужоземця. Та продовжую: двері відчинились, її світлість міледі графиня увійшла до кімнати, й Молоду Особу «мов обухом по голові ударило». Дуже цікаво!

Мені таки треба трохи перепочити, зібратися на силі. Ось полежу, відкинувшись у кріслі й заплющивши очі, кілька хвилин, Луї змочить бідні мої, болючі скроні одеколоном, і тоді, можливо, я буду здатний писати далі.

Її світлість міледі графиня...

Ні! Писати я можу, та сидіти мені несила. Краще я приляжу й диктуватиму. В Луї жахливий акцент, але англійську мову він знає і писати може. Вельми зручно!

Її світлість міледі графиня пояснила свою несподівану появу в заїзді тим, що прийшла переказати Фанні ще якісь невеличкі доручення від міс Голкомб — та, мовляв, поспішала й забула про це сказати. Молода Особа хотіла зразу ж почути, що то за доручення, але графиня не поспішала говорити про них (як це схоже на набридливі звички моєї сестри!), поки Фанні не вип'є чаю. Її світлість напрочуд турботливо і люб'язно (як це не схоже на мою сестру!) сказала: «Бідна моя дівчинко, я певна, що вам дуже хочеться чаю. Хай доручення трохи почекають. Ну ж бо, заспокойтеся — я сама запарю чаю і вип'ю чашечку з вами». Здається, саме такі було сказано слова, саме так їх схвильовано повторила в моїй присутності Молода Особа. У всякому разі графиня наполягла на своєму й запарила чаю, і в своєму приниженні зайшла так далеко, що налила по чашці чаю собі й дівчині. Та випила чаю і, за її словами, відзначила цей незвичайний випадок тим, що через п'ять хвилин ураз зомліла, вперше у своєму житті. Тут я знов наводжу її власні слова. Луї вважає, що вони супроводилися ще ряснішим виділенням сліз. Сам я не можу ствердити, так це було чи ні. Досить було з мене, що я присилував себе слухати, а очі мої тоді були заплющені.

Де ж це я зупинився? Ах так, вона зомліла, випивши чашку чаю з графинею, — випадок, який, можливо, зацікавив би мене, коли б я був її лікарем, але, не маючи відношення до медицини, я просто нудьгував, слухаючи її розповідь про це, та й годі. Через півгодини, прийшовши до тями, вона побачила, що лежить на кушетці, а коло неї, окрім хазяйки, нема більш нікого. Графиня надумала, що вже надто пізня година, щоб лишатися далі в заїзді, й пішла геть, як тільки дівчина почала виявляти ознаки життя. Хазяйка була така добра, що відвела дівчину нагору й допомогла облягтися.

Лишившись на самоті, вона помацала в себе за пазухою (я вельми жалкую, що мушу вдруге згадувати таку річ) і переконалася, що обидва листи лежать собі в тому сховку, але чомусь пожмакані. Цілу ніч голова їй крутилася, та вранці вона вже почувалася досить добре, щоб рушити в дорогу. Листа, адресованого тому набридливому незнайомцеві — лондонському джентльменові, вона вкинула в поштову скриньку, а нині передавала другого листа просто мені в руки, як було їй велено. Все це була щира правда, і, хоч вона не могла дорікнути собі ні за яке недбальство, вона була в цілковитому сум'ятті й дуже-дуже потребувала поради. При цих словах, як вважає Луї, знов з'явилися виділення. Може, й так. Але куди важливіше згадати, що саме при цих її словах мій терпець луснув, — я розплющив очі й втрутився.

— І до чого все це? — спитав я. Нетямуща покоївка моєї небоги витріщилася на мене й стала, мов води в рот набравши.

— Спробуйте з'ясувати, — сказав я камердинеру. — Перекладайте мені, Луї.

Луї спробував і почав перекладати. Іншими словами, він негайно поринув з головою в колодязь плутанини, й Молода Особа канула слідком за ним. Я вже й не пам'ятаю, коли я так тішився! Поки це мене розважало, я дозволяв їм борсатися на дні колодязя. А коли мені обридло, я зробив розумове зусилля й витяг їх нагору.

Чи й варто казати, що моє втручання дало мені змогу за якийсь час з'ясувати значення висловів Молодої Особи.

Я з'ясував, що вона в цілковитому сум'ятті, бо та послідовність подій, яку вона тільки-но змалювала, завадила їй дістати від графині додаткові доручення міс Голкомб. Вона потерпала, що ті доручення мали велику вагу для її хазяйки. Вона б вернулася поночі в Блеквотер-Парк, аби спитати про них у самої міс Голкомб, але не посміла через сера Персіваля. І залишитися ще на день у заїзді вона не зважилась, бо міс Голкомб веліла їй ні в якому разі не спізнитися на ранковий поїзд. Вона дуже потерпала, коли б ті її злощасні млості не призвели до іншого нещастя: її господиня ще подумає, що на неї не можна покластися! Вона смиренно просила моєї ради: чи варто їй написати до міс Голкомб, усе пояснивши й попросивши пробачення, а також спитавши, чи не могла б вона перелічити ті доручення в листі, якщо ще не пізно? Я не перепрошую за ці вкрай прозаїчні рядки. Мені велено написати їх. Неймовірно, але є люди, яких і справді більше цікавить те, що мені сказала тоді покоївка моєї небоги, аніж те, що я їй сказав! Кумедна зіпсутість!

— Я була б вам така вдячна, сер коли б ви люб'язно порадили мені, як краще вчинити, — заявила Молода Особа.

— Лишіть усе, як є, — сказав я, пристосовуючи свою мову до рівня слухачки. — Я завжди лишаю все, як є. Так. Це все?

— Якщо ви вважаєте, сер, що я беру на себе надто велику сміливість, бажаючи написати до міс Голкомб, то я, звісно, не посмію писати їй. Але мені так хочеться зробити все, що я тільки можу, для моєї пані...

Люди нижчого класу ніколи не знають, коли та як їм слід вийти з кімнати. Вони вічно потребують допомоги в цьому від людей вищого кола. Я вирішив, що давно пора допомогти Молодій Особі вийти. І зробив це з допомогою двох слів, сповнених здорового глузду:

— До побачення!

Щось у цієї незвичайної дівчини раптом рипнуло — чи на ній, чи всередині в неї. Луї дивився на неї (я ні), то він стверджує, що вона рипнула, коли робила реверанс Цікаво! Що ж рипнуло: її черевики, корсет чи кістки? Луї гадає, що рипнув її корсет. Чудеса!

Щойно лишившись на самоті, я трохи подрімав, бо мене й справді хилило на сон. А коли прокинувся, то помітив на столику листа дорогої Меріан. Коли б я хоч приблизно уявляв, що в ньому написано, то, безперечно, й не пробував би розкривати конверта. Та, бувши, на лихо, в блаженному невіданні й нічого не підозрюючи, я прочитав листа. І враз мій настрій зіпсувався на цілий день.

За вдачею я один із найлагідніших людей на світі поблажливий до всіх, ні на кого ні за що не ображаюсь. Але, як я вже зазначав, є межа навіть моєму терпінню. Я поклав листа Меріан на столик і відчув — з повним правом, що мене прикро скривджено.

Тут я хочу зробити одну заувагу. Вона, звісно, стосується до серйозної справи, про яку мова, а то б я не висловлював її на цих сторінках.

Ні в чому, на мою думку, огидний егоїзм людства не виявляється з такою відворотною оголеністю, і то в усіх класах суспільства, як у приниженні, що його неодружені люди зазнають від одружених. Якщо ви проявили аж стільки розуму й самозречення, аби не додавати ще й власного сімейства до й так надто ущільненого населення, ви неодмінно станете об'єктом для помсти ваших одружених друзів, котрі свого часу не спромоглися на розум і самозречення. Ви станете їхнім духівником, вам вони виплакуватимуть свої подружні прикрощі. Вас зроблять другом їхніх дітей, хай вони тільки народяться. Чоловіки й дружини виповідають свої подружні клопоти старим парубкам і старим дівам, щоб ті від цього страждали. Взяти, наприклад, мене. Я розважливо зостався неодружений, а мій бідолашний любий брат Філіп нерозважно одружився. І що ж він робить, помираючи? Лишає свою дочку на мене. Вона чудова дівчина, але водночас на мене падає і жахлива відповідальність за неї. За що складати її на мої плечі? А за те, бачте, що я, бувши безневинним одинаком, повинен звільняти моїх одружених родичів від усіх їхніх подружніх обов'язків та клопотів. Я стараюся з усіх сил, щоб виконати за мого брата його батьківський обов'язок: із нескінченними тривогами та ускладненнями видаю мою небогу за чоловіка, якого сам батько вибрав їй за судженого. У неї з чоловіком виникає незлагода, з усіма прикрими наслідками. Що ж робить вона з тими прикрими наслідками? Складає їх на мої плечі. А за віщо? За те, що я, бувши безневинним одинаком, повинен звільняти моїх одружених родичів від усіх їхніх подружніх обов'язків та клопотів. Бідолашні неодружені люди! Жалюгідна людська природа!

Чи й варто згадувати, що Меріан погрожувала мені в листі? Всі мені погрожують. Усі можливі жахи повинні були впасти на мою самовіддану голову, якби я не зважився зробити з Ліммеріджа притулок для моєї небоги з її нещастями. І все-таки я вагався.

Я вже згадував, що досі я, як правило, скорявся дорогій Меріан, аби уникнути галасу. Але в цьому випадку можливі наслідки її вкрай нерозважної пропозиції змусили мене зволікати. Якби я відчинив двері Ліммеріджа, щоб прихистити в ньому леді Глайд, хто поручився б, що сер Персіваль у страшному обуренні не примчить слідом за нею та не накинеться на мене за переховування його дружини? Я побачив, що це втягло б мене в страшний лабіринт клопотів, і твердо вирішив попередньо промацати грунт. Тож я написав дорогій Меріан (оскільки вона не мала свого чоловіка, який міг би заявити на неї свої права) щоб вона спочатку сама приїхала сюди в Ліммерідж переговорити про все зі мною. Я запевняв її, що прийму нашу любу Лору з превеликою радістю, хай тільки Меріан розвіє мої страхи, щоб я був цілком спокійний, — і не інакше.

Я, звісна річ, передчував тоді: це моє зволікання може закінчитися тим, що Меріан примчить сюди, аби виплеснути свій праведний гнів та хряснути дверима. Але, з другого боку, коли б я вирішив інакше, сюди міг примчати сер Персіваль — теж у праведному гніві й теж хряскаючи дверима. А з цих двох гнівів і хряскань я віддавав перевагу тому, яким загрожувала мені Меріан, бо вже звик до нього! Відповідно я відіслав листа зворотною поштою. Так чи так, а це був виграш у часі, й — о небеса! одне це було велике благо!

Коли я перебуваю в стані цілковитої прострації (чи вказав я, що від листа Меріан впав у цілковиту прострацію?), звичайно я оговтуюсь протягом трьох днів. Це було вельми нерозважно з мого боку — сподіватися триденного спокою. Де там! Спокою не було й близько.

Третього дня пошта принесла мені вкрай зухвалого листа від зовсім незнайомої мені особи. Особа назвалась компаньйоном нашого юриста, нашого дорогого, тупоголового старигана Гілмора, — він, мовляв, виконує його обов'язки. Цей компаньйон сповіщав мене, що дістав недавно листа, адресованого йому рукою міс Голкомб. Відкривши конверта, він, на превеликий свій подив, побачив, що там був усього тільки чистий аркуш паперу. Ця обставина видалась йому вельми підозрілою (його невгамовний юридичний нюх підказав йому, що хтось таємно вкрав листа), й він негайно написав до міс Голкомб, але відповіді із зворотною поштою не дістав. Зіткнувшися з таким утрудненням, він, замість діяти розважливо, тобто дозволити, щоб усе текло своєю течією, з дурного розуму надумав дозолити мені своїм листом, де питався, чи не відомо що-небудь мені про цю справу. Якого дідька повинен був я про все це знати? Навіщо тривожити мене й себе заодно? Так я йому й написав. Це був один із моїх найїдкіших листів. Нічого гострішого в епістолярному жанрі я не видавав відтоді, коли прогнав у письмовій формі того вкрай набридливого типа — містера Волтера Гартрайта.

Мій лист справив належну дію. Від того юриста я більш нічого не одержував.

Може, це не така й дивина. Дивувала та незвичайна обставина, що від Меріан не було не тільки ніякої відповіді, але й ніяких призвісток її появи. Її несподівана нез'ява просто чудотворно подіяла на мене. Так приємно й заспокійливо було виснувати (а я так, звісно, й зробив), що мої одружені родичі знов замирили. П'ять днів нічим не порушеного спокою, чарівно-блаженної самоти цілком поновили мої сили. На шостий день я почувся настільки зміцнілим, що викликав свого фотографа й знов посадив його за роботу робити копії моїх скарбів мистецтва, маючи на увазі, як я вже згадував вище, вдосконалення смаків усієї варварської околиці. Я тільки відпустив фотографа до лабораторії та почав милуватися своїми стародавніми монетами, як зненацька з'явився Луї з візитною карткою в руці.

— Знов якась молода особа? — спитав я. — Я не прийму її. Я такий нездоровий, що молоді особи на мене погано діють. Мене немає вдома.

— Цього разу джентльмен, сер.

Джентльмен — це, звісно, інша річ. Я глянув на картку. Боже милий! Чужоземний чоловік моєї занудливої сестри — граф Фоско!

Чи треба говорити, яке було моє перше враження, коли я глянув на візитну картку гостя? Звісно, не треба. Оскільки моя сестра вийшла заміж за чужоземця, враження у всякої розумної людини могло бути лиш одне: граф, безсумнівно, з'явився просити у мене грошей.

— Луї, — сказав я, — як ви гадаєте, чи забереться він геть, коли ви дасте йому п'ять шилінгів?

Мій слуга був шокований. Він страшенно вразив мене, заявивши, нібито чужоземний чоловік моєї сестри розкішно вбраний і має вигляд справжнього багача. Від цих відомостей моє перше враження відповідно трохи змінилось. Тепер я був переконаний, що у графа свої власні подружні клопоти й він приїхав, щоб, за звичаєм усієї моєї рідні, перекласти їх на мої плечі.

— Він сказав, у якій справі приїхав? — допитувавсь я.

— Граф Фоско каже, сер, нібито приїхав сюди тому, що міс Голкомб не може сама виїхати з Блеквотер-Парку

Нові тривоги, ясна річ! Мабуть, не зовсім його клопоти, а дорогої Меріан. Так чи так — тривоги й клопоти. О Господи!

— Запросіть його, — мовив я, скорившися своїй долі.

Поява графа просто приголомшила мене. Він був такий страховинно великий, що я аж затремтів. Я був певен, що він заколиває підлогу й поперекидає всі мої мистецькі скарби. Він не скоїв ні того, ні другого. Він був у приємному світлому літньому костюмі, тримався з чарівливим спокоєм та самовладанням і добродушно всміхався. Спочатку він справив на мене чудове враження. Це не робить честі моїй проникливості, як покажуть подальші події. Прикро це визнавати, але я щира людина і визнаю це, незважаючи ні на що.

— Дозвольте відрекомендуватися вам, містере Ферлі, — заговорив він. — Я приїхав із Блеквотер-Парку і маю щастя й честь бути чоловіком мадам Фоско. Дозвольте мені вперше і востаннє скористатися з цієї величезної переваги, благаючи вас не ставитися до мене як до посторонньої людини. Прошу вас — не турбуйтесь! Благаю вас — не ворушіться!

— Ви дуже люб'язні, — відповів я. — Хотів би я мати досить сил, щоб підвестися. Радий бачити вас у Ліммеріджі. Прошу вас, сідайте.

— Боюсь, що ви дуже страждаєте сьогодні, сказав граф.

— Як завжди, — відказав я. — Я всього-на-всього клубок нервів, я тільки подоба звичайної людини.

— Свого часу я вивчав багато наук, — зауважив цей симпатичний чоловік. — Серед них — і невичерпне питання про нерви. Чи смію я зробити пропозицію — дуже просту й водночас дуже глибоку? Ви дозволите мені поправити освітлення вашої кімнати?

— Звісно. Тільки, будьте ласкаві, глядіть, щоб світло не падало на мене.

Він підійшов до вікна. Який контраст у порівнянні з дорогою Меріан! Які зважені, зовсім безшумні рухи!

— Світло, — сказав він чарівливо довірливим тоном, що так заспокійливо діє на всякого інваліда, — має першорядне значення. Світло збуджує, живить, зберігає. Вам воно таке необхідне, містере Ферлі, як коли б ви були квіткою.

Ось дивіться. Тут, де ви сидите, я зачиню віконниці, щоб світло вас не турбувало. А там, де ви не сидите, я відчиню віконниці й впущу цілюще сонце. Хай ви не зносите, коли світло падає на вас, — впустіть його до вашої кімнати. Світло, сер, заповідане нам милостивим провидінням. Ви приймаєте провидіння із своїми поправками. Приймайте й світло на таких самих умовах.

Мені ці слова здалися вельми переконливими й турботливими. Я таки довірився йому спочатку — і в цьому питанні про світло теж. Але не більше.

— Бачите, містере Ферлі, я бентежуся, — сказав він, вертаючись на своє місце, — клянусь честю, я бентежуся, дивлячись на вас.

— Мене просто вразили ваші слова, запевняю вас. Дозвольте спитати: чому?

— Сер, чи міг я увійти до цієї кімнати, де сидите ви, страдник, побачити вас серед цих дивовижних творів мистецтва й не збагнути, що ви людина надзвичайно вразлива, людина загостреної чутливості? Скажіть, невже міг я?

Мав би я досить сил, щоб сісти прямо, я б йому, звісно, вклонився. Та сил у мене не було, і я зміг тільки вдячно усміхнутись. По суті, це було те саме. Ми обидва зрозуміли один одного.

— Прошу вас, слідкуйте за ходом моєї думки, — вів далі граф. — Ось я сиджу тут, бувши сам людиною витонченої чутливості, сиджу в присутності іншої людини витонченої чутливості й усвідомлюю жахливу необхідність уразити цю чутливість повідомленням про деякі дуже невеселі родинні події. Які будуть неминучі наслідки цього? Як я вже мав честь доповісти вам, я сиджу й бентежуся.

Чи не цієї хвилини я запідозрив, що він буде мені докучати? Здається, так.

— Невже так необхідно згадувати про ті невеселі події? — запитав я. — Висловлюючись нашою невибагливою англійщиною, графе Фоско, невже не можна про них забути?

З дуже тривожною поважністю граф зітхнув і похитав головою.

— Я справді мушу про них довідатись?

Він здвигнув плечима — перший чужоземний жест, який він дозволив собі від тієї хвилини, коли з'явився у моїй кімнаті, — і втупився в мене вельми неприємним проникливим поглядом. Мій інстинкт підказав мені, що ліпше буде заплющити очі. Я скорився своєму інстинкту.

— Тільки прошу, обережніше! — заблагав я. — Хтось помер?

— Помер! — вигукнув граф із зайвою чужоземною гарячковістю. — Містере Ферлі! Ваше національне самовладання жахає мене. Ради бога, що я такого сказав чи зробив, щоб ви могли добачити в мені вісника смерті?

— Тисячу разів перепрошую, — відповів я. — Ви нічого такого не сказали й не зробили. Але у мене правило: в таких прикрих випадках зарані бути готовим до найгіршого. Це зм'якшує удар, зустрічаючи його напівдорозі, і все таке. Запевняю вас, це невимовне полегшення для мене — почути, що ніхто не помер. Хтось захворів?

Я розплющив очі й глянув на нього. Чи був він такий жовтий, коли увійшов? А чи пожовтів отак за останні дві-три хвилини? Вже й не знаю і не можу спитати Луї, бо його на той час у кімнаті не було.

— Хтось захворів? — повторив я, спостерігши, що моє національне самовладання досі вражає його.

— Так. Це одна з моїх лихих новин, містере Ферлі. Хтось захворів.

— Я дуже засмучений, запевняю вас. Котра ж із них?

— На мій глибокий жаль, міс Голкомб. Мабуть, ви певною мірою були готові це почути? Мабуть, коли ви побачили, що міс Голкомб не приїхала сама, як ви їй пропонували, і не написала вдруге, ви, бувши люблячим дядечком, розтривожилися, злякались, чи не захворіла вона?

Не сумніваюсь: я, як люблячий дядечко, мав таке сумне передчуття, але в ту хвилину моя кепська пам'ять ніяк не могла мені підказати, котрого дня це було. Одначе я сказав «так» — із справедливості до самого себе. Я був страшенно вражений. Дорога Меріан завжди тішилася добрим здоров'ям; захворіти — це було так несхоже на неї. Я міг подумати хіба про який-небудь нещасливий випадок: упала з коня, спіткнулася на сходах чи ще щось таке.

— Це серйозно? — спитав я.

— Серйозно? Не маю сумніву, — відказав він. — Чи небезпечно? Сподіваюсь і вірю, що ні. На лихо, міс Голкомб попала під зливу, промокла до рубця. Від того вона дуже застудилась, а потім розвинулось ще гірше ускладнення лихоманка.

Почувши слово «лихоманка», я згадав, що ця безцеремонна особа, яка розмовляла зі мною, допіру прибула з Блеквотер-Парку! Я думав, що тут і зомлію.

— Господи милостивий! — вигукнув я. — Це заразне?

— Поки що ні, — відповів гість із осоружним спокоєм, — але, можливо, стане заразне. Та коли я вирушав із Блеквотер-Парку, таких гнітючих ускладнень іще не було. Містере Ферлі! З самого початку я глибоко переживав за цю недугу міс Голкомб... і намагався допомогти лікареві, що її лікує... Прийміть мої особисті запевнення: коли я востаннє бачив хвору, лихоманка була ще незаразна.

Прийняти його запевнення! Та ні за що в світі! Я не повірив би йому, хоч би він тут і заприсягся! Надто вже він був жовтий, щоб йому вірити. Він здавався ходячою епідемією! А великий який — у ньому вміститься тонна тифозних бацил! Розгулюючи по кімнаті, міг покрити весь килим скарлатинозною лихоманкою! При крайній потребі я дуже швидко міркую. Я вмить вирішив відчепитися від нього.

— Будьте ласкаві, вибачте інвалідові, — сказав я, — але будь-які тривалі переговори незмінно виводять мене з ладу. Дозвольте довідатися про точну причину, заради якої ви вшанували мене своїм візитом?

Я палко сподівався, що цей надзвичайно прозорий натяк виб'є його з рівноваги, збентежить, спонукає до чемних вибачень, коротше — змусить його забратися з кімнати. Навпаки! Мої слова тільки посадили його на стілець. Він іще більше споважнів, набундючився, а що вже розбалакався! Він підніс догори два свої жахливі пальці й знов пронизав мене одним із своїх неприємних проникливих поглядів. Що тут я міг удіяти? Несила моя була сваритися з ним. Уявіть собі моє становище, прошу вас. Хіба можна висловити це словами? По-моєму, ні!

— Причини мого візиту, — невгамовно провадив він, — перелічені на цих моїх пальцях. Їх дві. По-перше, я приїхав, аби з глибоким сумом потвердити, що між сером Персівалем і леді Глайд відбуваються прикрі суперечки. Я найближчий друг сера Персіваля. Я також поріднений з леді Глайд завдяки одруженню з її тіткою. Я очевидець усього, що діялося в Блеквотер-Парку. Ці три підстави дають мені змогу промовляти з цілковитим правом, із упевненістю, з шанобливим жалем. Сер, я доводжу до вашого відома, як голови родини леді Глайд, що міс Голкомб нічого не перебільшила у своєму листі до вас. Я стверджую: засіб, що його запропонувала ця дивовижна леді, — це єдине, що позбавить вас жахів публічного скандалу. Тимчасове розлучення чоловіка й дружини — єдине мирне розв'язання цієї складної проблеми. Розлучіть їх на якийсь час, і, коли будуть усунені всі причини для свар, я, що маю честь нині звертатися до вас, уживу заходів, аби напутити сера Персіваля. Леді Глайд не винна, леді Глайд скривджена, але (стежте уважно за моєю думкою!) саме тому — кажу це з почуттям сорому — вона є джерелом роздратування для свого чоловіка, поки лишається з ним під одним дахом. Тільки ваш дім може прийняти її з цілковитим правом і пристойністю. Прошу вас, відчиніть двері, прийміть її!

Оце так холодний душ! На півдні Англії лютує подружня буря, а чоловік із полчищами заразних бацил у кожній складці свого сурдута запрошує мене прибути з північної Англії в ту бурю, аби й мене поколошматило! Я спробував висловити йому цю свою думку так само сильно, як оце тут виклав. Граф непоквапно опустив одного із своїх страшних пальців, другого так і лишив піднятим і помчав щодуху вперед, переїхавши мене зразу ж і навіть не попередивши з кучерською люб'язністю: «Гей, з дороги!» — перш ніж збити з ніг...

— Стежте знов за моєю думкою, прошу вас, — говорив він далі. — Я вже сказав вам про першу мою причину. Друга причина, через яку я опинився тут, — це необхідність доконати те, що мала намір зробити сама міс Голкомб, коли б на заваді їй не стала хвороба. У Блеквотер-Парку всі черпають із мого багатющого життєвого досвіду. Моєї дружньої поради просили й з приводу вашого цікавого листа до міс Голкомб. Я збагнув зразу, адже у нас із вами споріднені душі, чому ви попередньо хотіли побачитися з нею, перш ніж узяти на себе відповідальність і запросити леді Глайд у Ліммерідж. Ви маєте цілковиту слушність, сер, не зважуючись прийняти дружину, поки не впевнитеся, що чоловік не скористається своїм законним правом вимагати її назад. Я з вами згоден. І згоден, що таку делікатну річ, як родинні незлагоди, не викладеш належно у формі листа. Моє прибуття сюди (пов'язане з величезною незручністю для самого мене) вже саме собою свідчить про щирість моїх слів. Що ж до можливих з'ясувань стосунків, то я, Фоско, я, хто знає сера Персіваля краще, ніж знає його міс Голкомб, запевняю вас моїм словом честі: він ані наблизиться до цього дому, ані спробує хоч якимсь чином спілкуватися з будь-ким із родини, поки його дружина житиме тут. Справи сера Персіваля дуже розладнані. Надайте йому волю, забравши від нього леді Глайд. Обіцяю вам, що він залюбки прийме свою волю й повернеться на континент, як тільки зможе виїхати. Ви цілком зрозуміли мене? Так, цілком. Маєте ви запитання до мене? Якщо маєте — питайте, я тут на те, щоб відповідати. Питайте, містере Ферлі, зробіть мені таку ласку, питайте, скільки хочете.

Попри моє небажання його слухати, він уже стільки наговорив і, на мій превеликий жах, виглядав здатним наговорити ще куди більше, знов же попри моє небажання його слухати. Аби тільки якось порятуватись, я ухилився від його люб'язної пропозиції.

— Красно дякую, — відповів я. — Я швидко прямую до загину. З моїм станом здров'я я мушу брати все на віру. Дозвольте мені вчинити так і в цьому випадку. Сподіваюсь, ми зрозуміли один одного. Так. Запевняю вас, дуже вдячний за вашу люб'язну участь. Якщо я хоч колись піддужчаю і матиму нагоду коли-небудь іще ближче познайомитися з вами...

Він підвівся. Я думав, він іде геть. Ні! Ще розмови, ще зайві хвилини, щоб посіяти більше зарази, й то у мене в кімнаті, затямте — у мене в кімнаті!

— Хвилиночку! — сказав він. — Іще хвилиночку, а тоді я попрощаюся з вами. Дозвольте переконати вас в одній невідкладній необхідності. Річ ось у чім, сер! Ви не повинні чекати, поки видужає міс Голкомб, щоб прийняти у себе леді Глайд. Міс Голкомб доглядають лікар, економка, а також досвідчена доглядальниця — троє, за чию відданість і сумлінність я ручуся життям. Я вам це кажу Я скажу вам також, що тривога й переживання за сестру вже підірвали здоров'я леді Глайд, і тепер вона не здатна бодай чимось допомогти хворій. Стосунки її з чоловіком день до дня стають дедалі напруженіші й небезпечніші. Якщо ви залишите її ще на якийсь час у Блеквотер-Парку, це аж ніяк не посприяє швидшому видужанню її сестри, й водночас ви ризикуєте накликати публічний скандал, а скандалу і ви, і я, і всі ми зобов'язані уникнути — в ім'я священних інтересів Родини. Від усієї душі раджу вам скинути з пліч серйозну відповідальність за зволікання. Напишіть леді Глайд, щоб вона негайно приїжджала сюди. Виконайте ваш родинний, ваш почесний, ваш неминучий обов'язок, і, хоч би що сталося в майбутньому, ніхто ні в чому не зможе вам дорікнути. Я так кажу на підставі мого великого досвіду, я пропоную вам дружню пораду. Ви приймаєте її? Так чи ні?

Я подивився на нього — тільки подивився на нього; сподіваюсь, кожна рисочка мого обличчя промовляла про моє дивування з його надзвичайної самовпевненості й про рішимість подзвонити Луї, щоб той вивів його з кімнати. Хоч як це неймовірно, але мушу визнати: вираз мого обличчя, очевидно, не справив на нього ніякісінького враження. У нього не було нервів — такий він, певне, і вродився — без нервів!

— Ви вагаєтеся? — сказав він. — Містере Ферлі! Я розумію ваші вагання. Ви заперечуєте — ви бачите, сер, як моя споріднена з вашою душа читає ваші сокровенні думки! — ви заперечуєте, бо леді Глайд у недосить доброму здоров'ї й настрої, щоб самій рушати в довгу мандрівку з Гемпшіру в Ліммерідж. Її особисту покоївку, як ви знаєте, віддалили від неї, а з-поміж решти слуг у Блеквотер-Парку немає нікого, хто б міг помандрувати разом з нею з одного кінця Англії в другий. Ви знову заперечуєте: вона не зможе з усією зручністю зупинитися й перепочити в Лондоні, бо їй вкрай незручно буде самій їхати, влаштовуватися в лондонському готелі, де її ніхто не знає. Одним духом я потверджую слушність ваших заперечень, — одним духом їх усуваю! Прошу вас, простежте за розвитком моєї думки востаннє. Повернувшись разом із сером Персівалем до Англії, я мав намір оселитися в околицях Лондона. Цей мій намір щойно щасливо здійснився. Я винайняв на півроку невеликий мебльований будинок у кварталі, що називається Сент-Джонз-Вуд. Будьте ласкаві запам'ятати цей факт і дивіться далі, який план я хочу запропонувати. Леді Глайд їде в Лондон — недовга путь. Я сам зустрічаю її на станції, сам везу в наш дім, де вона перепочине й переночує (а це ж бо й дім її рідної тітоньки); вранці її, відпочилу, я відвожу на станцію знов, саджаю у вагон, вона їде сюди, і її власна покоївка (що нині живе під вашим дахом) зустрічає її коло самісіньких дверцят карети. Ось план, де враховано і зручність, і правила пристойності, — ось ваш власний обов'язок, обов'язок гостинності, любові й співчуття щодо знедоленої леді, яка так усього цього потребує! Все це просто й легко, від початку й до кінця. Я від щирого серця запрошую вас, сер, приєднатися до моїх зусиль, спрямованих на благо священних інтересів нашої Родини. Я серйозно раджу вам написати й послати зі мною листа з пропозицією вашої гостинності (й серця), а також моєї гостинності (й серця) цій скривдженій і нещасливій леді, про чиє благополуччя я клопочусь сьогодні!

Він махав на мене своїм страшним ручиськом, бив себе у свої заразні груди, він ораторствував переді мною так, ніби виступав у парламенті. Пора, пора було вдатися до будь-яких відчайдушних заходів! А також подзвонити Луї, щоб той ужив потрібних осторог, терміново продезинфікувавши кімнату.

В цій притузі мені раптом сяйнула думка, неоціненна думка, яка, так би мовити, вбивала двох зайців однм ударом. Я вирішив позбутись і стомливого графового красномовства, і набридливих клопотів леді Глайд, погодившись на прохання цього осоружного чужоземця: зараз же написати листа! Не було ніякої небезпеки, що запрошення буде прийняте, бо Лора нізащо не погодиться виїхати з Блеквотер-Парку, поки Меріан лежить там хвора. Незрозуміло, як ця чарівно зручна перешкода не спала на думку самому графові, що нахабно втручається в чужі справи! Він просто не додумався до цього. Острах, що коли я дам йому час на роздуми, то він ще додумається, так надихнув мене, що я з усіх сил постарався сісти, схопив, справді схопив письмове приладдя, яке лежало поруч, і настрочив листа так швидко, мовби я був простий конторський клерк. «Люба Лоро, приїжджайте, будь ласка, коли захочете. Заночуйте в Лондоні, в домі вашої тітоньки. Засмучений звісткою про хворобу дорогої Меріан. Ваш люблячий дядечко». Тримаючи цю записку на якомога дальшій відстані від себе, я подав її графові, одкинувся на спинку крісла й сказав:

— Даруйте, оце все, що я можу зробити, — я в цілковитій прострації. Відпочиньте й поснідайте внизу, гаразд? Вітання й поклони всім, і таке інше. Бувайте здорові!

Але він виголосив ще одну промову — і де тільки бралися в нього слова! Я заплющив очі, намагався не слухати його. Однак почути довелося мені чимало. Невгамовний чоловік моєї сестри вітав себе й вітав мене з наслідком нашої зустрічі, наговорив ще хтозна-скільки про наші взаємні симпатії. Він оплакував моє нездоров'я, він пропонував виписати мені рецепта, він благав мене не забувати його лекцій про важливість світла, він приймав моє люб'язне запрошення відпочити й поснідати, він радив мені виглядати леді Глайд через два-три дні, він молив мене дозволити йому мріяти про нашу з ним майбутню зустріч, а не засмучувати і його, й самого себе холодним «прощавайте», — і ще багато чого наговорив, до чого я, на щастя, не прислухався тоді й чого тепер не згадую. Я чув, як його співчутливий голос поступово стихав, даленів, але, дарма що він був величезний чолов'яга, я так і не почув його ходи. Він мав препогану здатність — ходити зовсім нечутно. Не знаю, коли саме він відчинив і зачинив за собою двері. Через хвилину після того як запанувала тиша, я зважився розплющити очі — його вже не було.

Я видзвонив Луї й поквапився до ванної кімнати. Тепла вода з ароматним оцтом — для мене, щедре обкурювання мого кабінету й інші необхідні остороги були негайно вжиті. Радий, що вони успішно подіяли. Пополудні я добре поспав. Прокинувся освіжілий і заспокоєний.

Я зразу ж поцікавився графом. Чи й справді ми його здихалися? Так. Він поїхав денним поїздом. Чи поснідав він, і якщо так, то чим? Самим фруктовим тортом із вершками. Що за людина! Що за травлення!

Чи повинен я додати ще щось до вже сказаного? Гадаю, що ні. Я певен, що сягнув визначених мені меж. Подальші приголомшливі події сталися, хвалити бога, не в моїй присутності. Благаю всіх, аби ніхто не виявився таким нечулим — не надумав скласти на мене бодай частину вини за ті події. Я старався як міг, щоб було добро. Я ніяким чином не несу відповідальності за страшне лихо, котре зовсім неможливо було передбачити. Через те лихо я геть розбитий — я постраждав від нього більше, ніж будь-хто інший. Мій камердинер Луї (який нерозумно, по-своєму, але справді відданий мені) гадає, що я цього так і не переживу. Він свідок тому, як я цієї хвилини диктую йому, втираючи хустинкою очі. Із справедливості до самого себе я хочу додати, що те лихо сталося не з моєї вини та що я геть виснажений і вбитий горем. Що я можу ще сказати?

Оповідь продовжує Елайза Майклсон, економка Блеквотер-Парку

I

Мене попросили викласти все, що я знаю, про хід хвороби міс Голкомб та про обставини, за яких леді Глайд виїхала з Блеквотер-Парку в Лондон.

До мене звернулися з цим проханням, оскільки, як мені сказано, мої свідчення потрібні в інтересах істини. Бувши вдовою священика англіканської церкви (змушена, на жаль, іти на службу), я завжди ставила істину над усе. Саме тому я і згодилася виконати це прохання, а то б вагалася, не бажаючи компрометувати себе у зв'язку з цією печальною родинною історією.

В той час я не вела ніяких записів, тож не можу ручатися за точність дат, але гадаю, не помилюся, коли скажу, що серйозна хвороба міс Голкомб почалася в другій половині чи в останній десятиденці червня. Час сніданку в Блеквотер-Парку був пізній. Сніданок подавали іноді навіть о десятій ранку, ніколи не раніше, як о пів на десяту. Того ранку, про який я зараз пишу, міс Голкомб (що завжди перша сходила вниз, до їдальні) не з'явилася за столом. Після того як родина прочекала на неї чверть години, по неї послали старшу покоївку, — та вибігла з її кімнати страшенно перелякана. Я зустрілася з нею на східцях і зразу ж поспішила до кімнати міс Голкомб глянути, в чім річ. Бідолашна леді була нездатна пояснити, що з нею коїться. Вона ходила по кімнаті з пером в руці й марила, палаючи, як у лихоманці.

Леді Глайд (я більше не служу в сера Персіваля, тож буде цілком пристойно, якщо називатиму свою колишню пані на ім'я, а не «міледі») перша прибігла до неї із своєї спальні. Вона так розхвилювалась і впала в такий відчай, що не могла нічим допомогти. Граф Фоско з дружиною, що теж відразу прийшли нагору, були дуже добрі, уважні, всіляко намагалися бути корисними. Її світлість графиня допомогла мені покласти міс Голкомб у ліжко. Його світлість граф зостався в будуарі й, пославши мене по домашню аптечку, зробив мікстуру для міс Голкомб і примочки до голови, щоб не гаяти часу, поки приїде лікар. Примочки ми приклали, але не могли змусити міс Голкомб випити ліки. Сер Персіваль узяв на себе обов'язок послати по лікаря. Він відправив конюха верхи до найближчого лікаря — містера Доусона з Оук-Лоджа.

Не минуло й години, як приїхав містер Доусон. Це був літній чоловік, якого добре знали й шанували в окрузі, й ми дуже розхвилювались, коли він заявив, що вважає хворобу вельми серйозною.

Його світлість граф люб'язно завів розмову з лікарем і з розважливою щирістю висловив свою думку про хворобу міс Голкомб. Містер Доусон не надто чемно поцікавився, чи йому дає поради лікар, і, довідавшись, що це поради людини, котра вивчала медицину непрофесійно, відказав, що не звик радитися з лікарями-любителями. Граф з істинно християнською лагідністю посміхнувся і вийшов з кімнати. Перш ніж піти, він попередив мене, що, коли буде потрібен, його зможуть знайти в альтанці на березі озера. Навіщо він подався туди, я не можу сказати. Але він пішов і пробув відсутній цілісінький день, аж до сьомої години вечора, тобто до самого обіду. Можливо, він хотів показати приклад, наголосити, що в будинку повинна були цілковита тиша. Це було так схоже на його вдачу! Він був дуже уважливий пан.

Ніч для міс Голкомб була дуже тяжка. Жар то піднімався, то спадав, а над ранок їй стало не краще, а гірше. Оскільки поблизу не знайти було підходящої доглядальниці, то її світлість графиня і я по черзі пильнували біля неї. Леді Глайд вельми нерозважно наполягала, що допомагатиме нам. Та вона була надто нервова й тендітна, щоб спокійно ставитися до небезпечної хвороби міс Голкомб. Своїми переживаннями вона тільки завдавала собі шкоди й не приносила нікому ніякої користі. Не було на світі ніжнішої та лагіднішої леді, але вона плакала з відчаю і лякалась, тож через ці дві слабості зовсім не годилася в доглядальниці.

Вранці сер Персіваль і граф прийшли спитати про стан здоров'я хворої.

Сер Персіваль (очевидно, через переживання своєї дружини та хворобу міс Голкомб) здавався дуже збентеженим і стурбованим. А його світлість, навпаки, виказував належне самовладання й зацікавленість. В одній руці він тримав свого солом'яного бриля, а в другій — книжку; й він сказав серові Персівалю (так, щоб я чула), що знов піде на озеро займатися науками. «Нехай в домі буде тиша, — сказав він. — Не курімо більше в приміщенні, поки міс Голкомб хворіє. Ви, друже мій, ідіть своїм шляхом, а я піду своїм. Коли я займаюся науками, то люблю бути на самоті. До побачення, місіс Майклсон».

Сер Персіваль не був настільки чемний — певне, справедливіше буде сказати: не настільки спокійний, щоб попрощатися зі мною так само ввічливо та уважливо. І справді, єдиною людиною в домі, котра завжди й за всяких обставин ставилася до мене, як до дами в нещасті, був граф. Манери в нього були, як у щирого аристократа. Він був уважливий до кожного. Він турбувався навіть про одну дівчину, Фанні на ім'я, що раніше була особистою покоївкою леді Глайд. Коли сер Персіваль звільнив її, граф (який того дня показував мені своїх милих пташечок) дуже зичливо й стурбовано розпитував мене, що з нею далі буде, куди вона вирушить із Блеквотер-Парку й таке інше. Це ж у таких дрібничках, у делікатних проявах уваги, і проявляються переваги вродженого аристократизму. Я не прошу пробачення за ці подробиці. Я наводжу їх тільки на те, щоб по справедливості віддати належне його світлості графові, про якого, я знаю, дехто висловлюється не дуже схвально. Аристократ, який здатний поставитися шанобливо до дами в нещасті й по-батьківськи турботливо — до простої служниці, виказує почуття й принципи надто високі, щоб їх не цінувати. Я не висловлюю своєї думки — я лише подаю факти. Моє життєве правило: не судити інших, аби не бути судимою. Одну із своїх найкращих проповідей мій любий чоловік написав був саме на цю тему. Я постійно перечитую її. Цю проповідь видано за передплатою парафіян окремою брошурою в перші дні мого вдівства, й щоразу, перечитуючи її, я беру з неї дедалі більшу духовну користь і повчання.

Хворій не ставало краще. Друга ніч була для міс Голкомб іще гірша, ніж перша. Вона перебувала під постійним наглядом містера Доусона. Ми з графинею все так само виконували по черзі обов'язки доглядальниць. Леді Глайд наполягала, що й вона разом з нами доглядатиме недужу хоча ми обидві умовляли її відпочити. «Моє місце біля Меріан, — відповідала вона на всі умовляння. — Хоч би як я почувалась, ніщо не змусить мене відійти від неї»

Над полудень я зійшла вниз, щоб виконати деяка мої господарські обов'язки. Через годину я верталася до кімнати недужої і здибала графа. Того дня він знов з раннього ранку десь ходив. Він аж променився чудовим настроєм, коли ввійшов у хол. Цієї ж хвилини сер Персіваль виглянув із бібліотеки і вкрай запально спитав свого благородного друга.

— Ви знайшли її?

Широке обличчя його світлості все вкрилось ямочками від зичливої усмішки, але він не зронив жодного слова на відповідь. Сер Персіваль повернув голову й, побачивши, що я прямую до східців, кинув на мене дуже сердитий і нечемний погляд.

— Ходіть сюди та розкажіть, — сказав графові. — Коли в домі є жінки, вони тільки й роблять, що сновигають угору-вниз по східцях.

— Мій дорогий Персівалю, — лагідно зауважив граф, — місіс Майклсон має свої обов'язки. Прошу вас разом зі мною відзначити, як чудово вона їх виконує!.. Як почувається наша страдниця, місіс Майклсон?

— На жаль, мілорде, їй не краще.

— Печально, дуже печально! — промовив граф. — У вас зморений вигляд, місіс Майклсон. Звісно, пора вже, щоб хтось допоміг вам і моїй дружині доглядати хвору. Думаю, що зможу посприяти вам у цьому. Обставини так складаються, що мадам Фоско доведеться поїхати завтра чи післязавтра в Лондон. Вона вирушить уранці, а надвечір повернеться і привезе з собою доглядальницю, яка вас підмінить. Це дуже достойна жінка, досвідчена доглядальниця, що нині без роботи. Моя дружина знає, що на неї можна покластися. Поки не прибуде доглядальниця, я прошу вас, не кажіть про неї лікареві, бо він поставиться несхвально до людини, яку порекомендував я. А коли вона з'явиться в домі, то покаже себе з найкращого боку, й містерові Доусону доведеться визнати, що немає причин не взяти її доглядальницею. І леді Глайд скаже те саме. Прошу вас, передайте леді Глайд моє глибоке шанування.

Я висловила його світлості свою вдячність за його люб'язність і доброту. Сер Персіваль нетерпляче урвав мене (вживши, мушу з жалем визнати, лайливий вираз) — покликав свого високого друга в бібліотеку, вимагаючи графа не змушувати його чекати довше.

Я пішла нагору. Ми вбогі, заблукані створіння, й хоч би які несхитні були принципи жінки, вона не завжди може встояти перед спокусою пустої цікавості. Я повинна признатись, що цього разу пуста цікавість узяла гору над моїми принципами. Мене чомусь зацікавило запитання, що його сер Персіваль поставив своєму високому другові, визирнувши з бібліотеки. Кого мав знайти граф, блукаючи по Блеквотер-Парку під час своїх учених студій? Певне, якусь жінку — це видно було з самого запитання сера Персіваля. Мені навіть не спало на думку запідозрити графа в якій-не-будь нескромності — я надто добре знала його високоморальну вдачу. Я тільки питала себе: чи знайшов він її?

Продовжую. І ця ніч минула, не принісши покращення в стані здоров'я міс Голкомб. Наступного дня їй начебто стало трохи краще. А через день її світлість графиня, нікому з нас не сказавши про мету своєї поїздки, вирушила ранковим поїздом у Лондон. Її благородний чоловік, як завжди уважливий, провів її на станцію.

Тепер я сама-одна лишилася доглядати міс Голкомб. Та дуже схоже було, зважаючи на твердий намір леді Глайд не відходити від сестриної постелі, що незабаром доведеться мені доглядати ще й її.

Єдиною скільки-небудь важливою подією того дня була нова прикра сутичка між лікарем і графом.

Повернувшись із станції, його світлість увійшов до будуару міс Голкомб, щоб спитатися про її здоров'я. Я вийшла із спальні поговорити з ним, а містер Доусон і леді Глайд лишилися біля недужої. Граф почав розпитувати мене про симптоми та про лікування. Я розповіла йому, що лікування було так зване «фізіологічне», а симптоми в проміжках між нападами лихоманки недвозначно вказували на дедалі більшу слабкість і занепад сил. В цей час містер Доусон вийшов із спальні.

— Доброго ранку, сер, — сказав граф, дуже галантно виступаючи наперед і зупиняючи лікаря з аристократичною наполегливістю, проти якої неможливо встояти. — Я дуже боюсь, що сьогодні симптоми не показують ніякого поліпшення?

— Навпаки, я вважаю, що хвора почувається ліпше, — заперечив містер Доусон.

— Ви досі наполягаєте на вашому методі лікування? — спитав граф.

— Я наполягаю на лікуванні, що спирається на мій особистий фаховий досвід, — сказав містер Доусон.

— Дозвольте поставити вам одне запитання щодо широкої теми фахового досвіду, — зауважив граф. — Я не осмілюсь ще що-небудь радити — осмілюсь тільки спитати. Сер, ви живете далекувато від гігантських центрів наукової діяльності — від Лондона й Парижа. Чи ви чули коли-небудь, що руйнівну дію лихоманки успішно й розумно знешкоджують, покріпляючи ослаблого пацієнта коньяком, вином, нашатирним спиртом та хіною? Чи досягала ваших вух ця нова єресь найвищих медичних світил? Так чи ні?

— Коли б таке запитання поставив мені лікар-фахівець, я залюбки відповів би йому, — сказав лікар, відчиняючи двері, щоб вийти. — Але ви не лікар за фахом, тож, даруйте, коли я відмовлюся відповісти вам.

Діставши такого непрощенно грубого ляпаса по одній щоці, граф, як щирий християнин, зараз же підставив другу щоку і якнайлагідніше мовив:

— До побачення, містере Доусон.

Коли б мій покійний чоловік свого часу мав щастя познайомитися з його світлістю, як високо б вони з графом поцінували один одного!

Пізно ввечері останнім поїздом повернулася її світлість графиня й привезла з собою доглядальницю з Лондона. Мені сказали, що звати цю особу місіс Рюбель. Її зовнішній вигляд і калічена англійська мова свідчили, що вона чужоземка.

Я завжди виховувала в собі гуманну поблажливість до чужоземців. Вони ж бо не мають наших благ і переваг. У величезній більшості своїй вони виховані в сліпих оманах папізму. Моїм постійним правилом і заповіддю, так само як це було постійним правилом і заповіддю мого дорогого покійного чоловіка (дивись проповідь XXIX в зібранні проповідей превелебного Семюеля Майклсона, магістра гуманітарних наук), було: «Чини з іншими так, як ти хотів би, щоб чинили з тобою». З таких міркувань, я б не хотіла зазначати, що місіс Рюбель видалася мені невеличкою, сухорлявою, хитрою жінкою років п'ятдесяти, із смаглявим, як у креолки, обличчям і спостережливими ясно-сірими очима. Не хотіла б я також згадувати, з названих вище причин, що її сукня, хоч і чорного кольору, все ж була пошита з надто дорогого шовку й надмірно прикрашена біля коміра всякими оздобами — як для особи її віку й становища. Не хотіла б я, щоб щось подібне до цього говорили про мене, отож мій обов'язок — не казати нічого такого про місіс Рюбель. Тільки зауважу, що трималася вона коли не зовсім виклично, то все ж надзвичайно обережно й стримано; все вбирала очима, а говорила мало — може, від скромності чи від непевності її становища в Блеквотер-Парку. Та ще вона відмовилась повечеряти (що було дивно, але навряд чи підозріло), хоч я сама люб'язно запросила її розділити мою скромну трапезу в моїй кімнаті.

На графову пропозицію (це було так характерно для його всепрощаючої доброти!) вирішено, що місіс Рюбель не повинна заступати до своїх обов'язків до завтрашнього ранку, поки її не побачить лікар та не згодиться, щоб вона була за доглядальницю. Тієї ночі я сиділа біля недужої. Здається, леді Глайд дуже не бажала, щоб до міс Голкомб допустили нову доглядальницю. Така відсутність терпимості до чужоземки з боку освіченої та витонченої леді вразила мене. Я насмілилась зауважити:

— Міледі, ми всі повинні пам'ятати, що не слід квапитися осуджувати наших підлеглих тому лише, що вони прибули з чужих земель.

Леді Глайд мовби й не почула моїх слів. Вона тільки зітхнула й поцілувала сестрину руку, що лежала поверх ковдри. Навряд чи це розважний вчинок біля постелі хворої, яка так потребувала цілковитого спокою. Та сердешна леді Глайд нічого не тямила в догляді хворих — анічогісінько, мушу я, на жаль, зазначити.

Наступного ранку місіс Рюбель послали в будуар, щоб лікар, ідучи до спальні, побачив її і дав свою згоду.

Я залишила леді Глайд біля міс Голкомб, що саме дрімала, й приєдналася до місіс Рюбель — для того тільки, щоб та не почувалась самотньою і не нервувала через непевність свого становища. Здається, вона розцінила цей мій вчинок якось інакше. Вона мовби зарані була певна, що дістане схвалення містера Доусона й сиділа, спокійно дивлячись у вікно, ніби тішилась запашним сільським повітрям. Дехто припустив би, що така поведінка свідчить про зухвальство й самовпевненість. Дозволю собі зазначити, що я добачила в цьому лише незвичайну твердість її духу.

Замість прийти до нас нагору, лікар послав по мене, щоб я зійшла до нього вниз. Такий поворот подій видався мені трохи дивним, та місіс Рюбель начебто й не звернула на це уваги. Коли я виходила, вона все так само дивилась у вікно й тішилася духмяним сільським повітрям.

Містер Доусон чекав на мене сам-один у їдальні.

— Щодо цеї нової доглядальниці, місіс Майклсон, — сказав лікар.

— Що, сер?

— Я довідався, що її привезла з Лондона дружина того гладкого старого чужоземця, що весь час втручається в моє лікування. Місіс Майклсон, цей гладкий старий чужоземець — шарлатан!

Це було так грубо! Звісно ж, я була прикро вражена.

— А чи знаєте ви, сер, — сказала я, — що ви говорите про аристократа?

— Пхе! Він не єдиний шарлатан із титулом. Усі вони графи, хай їм всячина!

— Він не був би другом сера Персіваля, сер, коли б не належав до найвищої в світі аристократії, — за винятком англійської знаті, звісно!

— Гаразд, місіс Майклсон, величайте його, як вам завгодно. Повернімося до питання про доглядальницю. Я вже тут казав, що заперечую проти неї.

— Але ж ви навіть не бачили її, сер?

— Так, я заперечую, навіть не бачивши її. Може, вона найкраща доглядальниця, яка тільки є на світі, але ж я зовсім її не знаю. Я вказав на це серові Персівалю, як господареві дому. Він мене не підтримав. Він каже, що й доглядальниця, яку б я сам запросив, теж була б незнайомою жінкою з Лондона. Він також гадає, що коли тітка його дружини взяла на себе клопіт привезти цю жінку, то слід узяти її на випроб. У цьому є частка правди. Було б негарно, якби я зараз отак сказав: «Ні». Але я поставив умову, що коли матиму підставу скаржитися на неї, вона буде негайно звільнена. Як лікар, що лікує міс Голкомб, я маю право ставити свої умови, й сер Персіваль пристав на це. Так от, місіс Майклсон, я знаю, що можу покластися на вас, і я хочу, щоб ви кілька днів не спускали ока з цієї доглядальниці. Дивіться, щоб вона не давала міс Голкомб ніяких ліків, крім моїх. Цей знатний чужоземець просто вмирає від бажання випробувати на моїй пацієнтці свої шарлатанські засоби (месмеризм у тім числі), й нова доглядальниця, яку привезла сюди його дружина, захоче, можливо, йому в цьому допомогти. Ви розумієте? Чудово. Тепер ми можемо піти нагору. Доглядальниця там? Я скажу їй кілька слів, перш ніж допущу її до хворої.

Коли ми зайшли в будуар, місіс Рюбель усе ще дихала повітрям біля вікна. Я відрекомендувала її містерові Доусону, але ні несхвальні лікареві погляди, ні його доскіпливі запитання анітрохи її не спантеличили. Вона спокійно відповідала йому своєю каліченою англійщиною, і, хоч як він старався загнати її в глухий кут, ні в чому не виказала ані найменшої необізнаності. Безсумнівно, це було наслідком незвичайної сили її духу, як я вже зазначала, але ні в якому разі не нахабною самовпевненістю.

Ми всі увійшли до спальні.

Місіс Рюбель дуже уважно подивилася на пацієнтку, зробила реверанс леді Глайд, поставила дві чи три речі на свої місця й тихо сіла в куточку, чекаючи розпоряджень. Леді Глайд, здається, була прикро вражена й незадоволена появою незнайомої доглядальниці. Ми всі мовчали, боячись розбудити міс Голкомб, яка досі дрімала; тільки лікар пошепки спитав мене, як хвора провела ніч. Я тихо відповіла: «Як звичайно». І тоді містер Доусон вийшов з кімнати. Леді Глайд вийшла слідом за ним — певне, щоб поговорити про місіс Рюбель.

Зі свого боку я вже дійшла висновку, що ця тиха чужоземка утримається на місці доглядальниці. Розуму їй було не позичати, і на догляді хворих вона, безперечно, зналася. Побачимо, як вона покаже себе далі, думала я, та поки що на її місці я сама навряд чи змогла б повестися правильніше в кімнаті недужої.

Пам'ятаючи прохання містера Доусона, я протягом трьох чи чотирьох днів пильно наглядала за місіс Рюбель. Не раз і не два я несподівано й тихо заходила до спальні, але так і не спіймала її ні на чому підозрілому. Леді Глайд, що стежила за нею так само пильно, як і я, теж нічого поганого не помітила. Ні разу не завважила я, що підмінено слоїчки з ліками, ні разу не бачила, щоб місіс Рюбель перемовилася хоч словечком із графом чи граф із нею. Вона доглядала міс Голкомб таки вміло й турботливо. Бідолашна леді то знесилювалась зовсім і тоді впадала в напівзабуття-напівсон, то горіла й марила в лихоманці. Місіс Рюбель ніколи не будила її в першому випадку й ніколи не лякала в другому — адже хвора могла злякатись несподіваної появи перед собою зовсім незнайомої людини. Віддамо шану достойним (чужоземцям чи англійцям), тож і я віддаю належне доглядальниці місіс Рюбель. Була вона вкрай нетовариська і трималася надто спокійно й незалежно від тих, хто теж дещо тямив у догляді за хворими,— та коли відкинути ці вади, доглядальниця була з неї добра, й ні містер Доусон, ні леді Глайд не могли ні за що прискіпатися до неї.

Наступною важливою подією в нашому домі була тимчасова відсутність графа — справи покликали його в Лондон. Поїхав він, якщо не помиляюсь, уранці четвертого дня після появи місіс Рюбель. Прощаючися з нами, він дуже серйозно в моїй присутності сказав леді Глайд із приводу міс Голкомб:

— Якщо хочете, довіртеся містерові Доусону ще на кілька днів. Та коли не буде поліпшення, пошліть у Лондон по доброго лікаря, з чиїми порадами цьому віслюкові доведеться рахуватись. Скривдіть містера Доусона, але врятуйте міс Голкомб. Я кажу це з усією серйозністю, від щирого серця, клянусь честю!

Голос його світлості бринів непідробним хвилюванням і добротою. Та нерви бідолашної леді Глайд були, певне, в дуже поганому стані — здавалось, вона його страшенно боїться! Вона вся тремтіла й нічого не відповіла йому на прощання. Коли він вийшов, вона обернулася до мене й сказала:

— Ох, місіс Майклсон, у мене серце розривається, коли я думаю про сестру, і немає в кого спитати дружньої поради! Як ви гадаєте, містер Доусон помиляється? Сьогодні вранці він сам сказав мені, що боятись нічого й немає потреби посилати по іншого лікаря.

— Я дуже шаную містера Доусона, — відповіла я, — але на вашому місці, міледі, я б не нехтувала графової поради.

Леді Глайд раптом відвернулася від мене з таким відчаєм, аж я не знала, що й подумати.

— Його поради! — мовила вона сама до себе. — Господи, спаси й заступи! Його поради!..

Наскільки я пам'ятаю, графа не було у Блеквотер-Парку майже тиждень.

Сер Персіваль, видно, дуже переживав відсутність його світлості, а ще ж, як здавалося мені, його вельми гнітили й турбували хворість і печаль у домі. Часом він бував такий збуджений, що це впадало в око. Никав по будинку, годинами блукав у парку. Він дуже турботливо питався про здоров'я міс Голкомб і своєї дружини (щиро потерпаючи, мабуть, що леді Глайд от-от захворіє сама). Думаю, всі ці випробування зм'якшили його серце. Був би поруч нього в цей час друг-священик (таким другом міг би бути для нього мій чудовий покійний чоловік), характер сера Персіваля міг би змінитися на краще. Я рідко помиляюся в таких випадках, бо в дні мого щасливого заміжжя я мала досвідченого навчителя в особі мого дорогого покійного чоловіка.

Її світлість графиня — єдина людина в домі, що нині складала серові Персівалю товариство за сніданком, — мало приділяла йому уваги, як на мою думку. А може, то він мало приділяв їй уваги. Хтось посторонній міг би ще подумати, що тепер, лишившись наодинці, вони намагаються уникати одне одного. Звісно ж, цього не могло бути. І все ж графиня чомусь обідала одна, в час другого сніданку, а вечорами просиджувала нагорі, хоча місіс Рюбель перебрала на себе її обов'язки доглядальниці. Сер Персіваль обідав сам, і лакей Вільям сказав якось у моїй присутності, що його пан їсть тепер наполовину менше, а п'є вдвічі більше, ніж раніше. Я не надаю ваги таким зухвалим висловам челяді. Я відразу ж вичитала Вільямові й прошу зважити, що й нині, пишучи ці рядки, осуджую його вчинок.

Протягом кількох наступних днів, як усім нам здавалося, хвора почувалася трохи краще. Наша віра в містера Доусона воскресла. Сам лікар був цілком певен у правильності свого діагнозу. Коли леді Глайд заговорила з ним про хворобу міс Голкомб, він сказав їй, що сам запропонував би послати по іншого лікаря тієї ж хвилини, коли в ньому зародилася б хоч тінь сумніву чи побоювання за стан здоров'я недужої.

З-поміж нас тільки графиня начебто не зраділа й не повірила запевненням містера Доусона. Коли ми з нею зосталися наодинці, вона призналась мені, що так само потерпає за міс Голкомб у зв'язку з лікуванням, яке призначив містер Доусон, і що вона з тривогою чекає повернення свого чоловіка, щоб він висловив свою думку з цього приводу. А повернутися він мав, як сповіщав у своїх листах, через три дні. Весь час, поки графа не було вдома, вони з графинею щоденно листувалися. В цьому, як і в усьому іншому, вони були зразковим подружжям.

Третього дня надвечір у стані здоров'я міс Голкомб сталася переміна, що дуже мене стурбувала. Місіс Рюбель теж запримітила це погіршення. Ми нічого не сказали леді Глайд, що саме спала на кушетці в будуарі, зовсім виснажена переживаннями за сестру.

Містер Доусон приїхав зі своїм вечірнім візитом пізніше, ніж звичайно. Він глянув на пацієнтку і враз змінився на обличчі. Він здавався стривоженим і збентеженим, хоч як намагався це приховати. Послали слугу по особисту аптечку містера Доусона, кімнату покропили дезинфікуючими препаратами і, за лікаревою вказівкою, йому постелили в запасній спальні.

— Невже лихоманка стала заразна? — пошепки спитала я його.

— Боюсь, що так, — відказав він. — Подивимось, що покаже завтрашній ранок.

За розпорядженням містера Доусона, ми не сказали леді Глайд, що її сестрі стало гірше. Але він категорично заборонив їй заходити в спальню до хворої — на тій підставі, що сама леді була зовсім виснажена. Вона спробувала заперечувати, відбулась дуже сумна сцена, але він мав владу й авторитет лікаря і наполіг на своєму.

Наступного ранку, об одинадцятій годині, одного із слуг послано в Лондон із листом до столичного лікаря. Слуга отримав наказ якомога швидше привезти з собою того нового, лондонського лікаря. А через півгодини після того, як вирушив посланець, у Блеквотер-Парк повернувся граф.

Графиня, взявши на себе всю відповідальність за свій вчинок, негайно повела його поглянути на хвору. Як на мене, то нічого непристойного в тому її вчинку не було. Його світлість був чоловік одружений, за віком годився міс Голкомб у батьки й оглядав її в присутності своєї дружини, рідної тітки леді Глайд. Одначе містер Доусон не хотів допускати його до пацієнтки, хоч я сама добре бачила, що цього разу він надто стурбований її станом, щоб протестувати досить рішуче.

Сердешна страдниця нікого довкола себе не впізнавала. Здавалось, вона приймає друзів за ворогів. Коли граф підійшов до її постелі, погляд її, що досі безперестанку блукав по кімнаті, зупинився на його обличчі з виразом такого жаху, якого мені до смерті не забути. Граф сів біля постелі, помацав пульс і скроні хворої, пильно подивився на її обличчя, а тоді обернувся до містера Доусона з таким обуренням та зневагою, що лікар зблід і хвилину стояв безмовний, тамуючи гнів і збентеження.

Потім його світлість обернувся до мене.

— Коли сталось погіршення? — спитав він.

Я сказала, коли.

— Леді Глайд відтоді заходила в кімнату?

Я відповіла, що ні. Лікар категорично заборонив їй заходити до хворої ще вчора увечері й сьогодні вранці знов повторив своє розпорядження.

— А чи довели до вашого відома й до відома місіс Рюбель, наскільки небезпечна ця хвороба? — таке було його наступне запитання.

— Ми дізнались, що хвороба нині вважається заразною, — відповіла я.

Він не дав мені говорити далі, хоч я ще хотіла щось додати.

— Це тиф! — мовив він.

За ту хвилину, поки ми обмінювалися цими запитаннями й відповідями, містер Доусон оговтався і звернувся до графа із звичайною своєю твердістю.

— Це не тиф, — різко заперечив він. — Я протестую проти вашого втручання, сер. Тут ніхто, крім мене, не має права ставити запитання. Я доклав усіх старань, щоб якнайкраще виконати мій обов'язок...

Граф жестом урвав його — без слів, мовчки показав на хвору. Містер Доусон, мабуть, зрозумів, що графів мовчазний жест заперечує його твердження, і розгнівився ще дужче.

— Я сказав, що виконав свій обов'язок, — повторив він. — У Лондон послали по іншого лікаря. Про природу цієї лихоманки я радитимуся з ним і більш ні з ким. Я наполягаю, щоб ви залишили кімнату.

— Я ввійшов до цієї кімнати, сер, в ім'я священного людинолюбства, — відказав граф. — І в ім'я цього людинолюбства, якщо той лікар затримається, я ввійду сюди знов. Ще раз застерігаю вас: лихоманка перейшла в тиф, і виною цьому печальному перебігові хвороби ваше невміле лікування. Якщо ця нещасна леді помре, я свідчитиму в суді, що причиною її смерті були ваше невігластво і впертість.

Не встиг містер Доусон йому відповісти, не встиг граф піти, як двері з будуару відчинились, і на порозі стала леді Глайд.

— Я повинна ввійти і ввійду, — сказала вона з незвичайною для неї твердістю.

Замість зупинити її, граф пропустив її до спальні, а сам вийшов у будуар. Завжди такий уважний і пам'ятливий, цього разу він, очевидно, згарячу забув, що леді Глайд може заразитися тифом і вкрай необхідно змусити її поберегтися.

На мій подив, містер Доусон виявив більше самовладання, ніж його світлість. Він не дозволив леді Глайд наблизитися й на крок до сестриної постелі.

— Я щиро шкодую, — сказав він, — але боюсь, хвороба може виявитися заразною. Поки я не з'ясую цього, благаю вас, міледі, не заходити до цієї кімнати.

Леді Глайд постояла мить, а тоді раптом опустила руки і впала вперед, лікареві в обійми. Вона зомліла. Ми з графинею забрали її з лікаревих рук і віднесли до її власної спальні. Граф пішов за нами й чекав у коридорі, аж поки я вийшла й сповістила його, що леді Глайд опритомніла.

Я пішла до лікаря й переказала йому, що леді Глайд просить його негайно прийти. Містер Доусон поспішив до неї, щоб запевнити, що стан її сестри задовільний і що лікар з Лондона повинен приїхати через кілька годин. Ці години тяглися дуже повільно. Сер Персіваль із графом лишалися внизу й час від часу посилали спитати, як почувається недужа. Нарешті десь між п'ятою і шостою, на велику нашу радість, приїхав новий лікар.

Він був молодший за містера Доусона, дуже поважний і рішучий. Не можу сказати, яка в нього була думка про дотеперішнє лікування, тільки я подивувалася, що він куди більше, ніж лікаря, розпитував мене та місіс Рюбель. Оглядаючи хвору, він слухав пояснення містера Доусона без особливої цікавості. З того, що я спостерегла, в мені зародилась підозра: мабуть, граф із самого початку слушно судив про хворобу міс Голкомб. Ця моя думка підтвердилась, коли через певний час містер Доусон поставив головне запитання, для з'ясування якого й посилали по лондонського лікаря.

— Яка ваша думка про цю лихоманку? — спитав він.

— Це тиф, — відповів лондонець. — Тиф, поза всякими сумнівами.

Тиха чужоземка місіс Рюбель схрестила на грудях свої тонкі смаглі ручки й глянула на мене з багатозначною посмішкою. Сам граф навряд чи мав би вдоволеніший вигляд, ніж вона, коли б у цей час був у кімнаті й почув підтвердження свого діагнозу.

Давши нам необхідні вказівки стосовно догляду хворої та пообіцявши приїхати через п'ять днів, лондонський лікар перейшов до іншої кімнати, щоб наодинці порадитися з містером Доусоном.

Він не сказав, чи є надія на видужання міс Голкомб, чи немає, а тільки зауважив, що на цій стадії хвороби нічого певного не можна ще сказати.

Минуло п'ять тривожних днів. Графиня Фоско і я сама по черзі підміняли місіс Рюбель коло хворої, оскільки стан міс Голкомб робився дедалі гірший, і потрібен був якнайдбаліший догляд, невсипуща увага. Це були страшенно трудні дні й ночі. Леді Глайд, яку, за словами містера Доусона, підтримувала тільки безнастанна тривога за сестру, з незвичайною твердістю наполягала на своєму. Я навіть не здогадувалась, яка вона може бути рішуча. Вона добилася дозволу заходити в спальню міс Голкомб по кілька разів на день, щоб на власні очі бачити сестру, пообіцявши не підходити до її постелі. Дуже неохоче містер Доусон дав на те згоду Як на мене, то він розумів, що сперечатися з нею — марна справа. Леді Глайд ходила туди щодня й самовіддано дотримувалася свого слова, не наближаючись до хворої. Особисто я, згадуючи, як сама страждала під час смертельної хвороби мого чоловіка, з великим сумом дивилася на її горе, тож прошу дозволу не затримуватися більше на цьому. Мені приєм'ніше згадати, що за цей час не було більше суперечок між містером Доусоном і графом. Його світлість щоразу, коли цікавився самопочуттям недужої, присилав на розпити слугу, а сам постійно лишався внизу, в товаристві сера Персіваля.

На п'ятий день знов приїхав лондонський лікар і дав нам невеличку надію. Він сказав, що десятий день від перших проявів тифу буде вирішальний і призначив свій третій візит саме на ту дату. Ці п'ять днів минули, як і попередні, без змін, ото тільки, що граф знов їздив у Лондон — уранці поїхав, а ввечері вернувся.

На десятий день милосердному провидінню було завгодно позбавити нас від дальших тривог і переживань. Лондонський лікар упевнено заявив, що міс Голкомб поза небезпекою.

— Тепер вона може обійтися і без лікаря. Все, що їй потрібно, — це дбайливий догляд та увага, а це, як я бачу, вона має.

Наводжу його власні слова. Того вечора я прочитала зворушливу проповідь мого чоловіка «Одужання від хвороби». З духовного погляду я дістала від проповіді більше тихої радості й втіхи, ніж діставала будь-коли раніше.

Мушу, на жаль, сказати, що сердешній леді Глайд забракло сил знести цю добру звістку. Надто вона була тендітна, щоб переживати такі нервові потрясіння. Днів за два вона так ослабла й засумувала, що мусила лягти в постіль і не покидати своєї кімнати. Цілковитий спокій, відпочинок і свіже повітря — ось були для неї найкращі ліки, як вважав містер Доусон. І то добре ще, що її недуга не була така небезпечна й не потребувала лікарського нагляду, бо того самого дня, коли вона перестала виходити з кімнати й злягла, між графом і лікарем спалахнула нова сварка, й цього разу така серйозна, що містер Доусон покинув наш дім, щоб більше не вертатись.

Сталося це не при мені, але, наскільки я зрозуміла, все почалося з суперечки про те, яку кількість їжі необхідно давати міс Голкомб, щоб прискорити її одужання після тифозної лихоманки. Тепер, коли його пацієнтка вже видужувала, містер Доусон менше ніж будь-коли був схильний вислуховувати поради нефахівця, а граф, не знати чому, втратив раптом усе своє звичайне самовладання, яке він так розсудливо зберігав у попередніх своїх сутичках з лікарем. Його світлість почав їдко висміювати містера Доусона, бо той, мовляв, не зумів розпізнати, коли звичайна лихоманка стала тифом. Ця прикра незлагода скінчилася тим, що містер Доусон звернувся до сера Персіваля, погрозивши (оскільки тепер уже не було ніякої небезпеки життю міс Голкомб), що ноги його не буде більше в Блеквотер-Парку, якщо граф не перестане втручатися в його медичні справи. Відповідь сера Персіваля, хоч і не була зумисно нечемною, тільки розпалила лікарів гнів. Украй обурений ставленням до нього графа Фоско, містер Доусон покинув наш дім і наступного ж ранку надіслав рахунок за свій труд.

Отак ми зосталися без медичного керівництва. Хоча у цьому й не було нагальної необхідності, адже, як сказав лондонський лікар, для міс Голкомб нині були потрібні лише дбайливий догляд та увага, — все ж, коли б спитали моєї думки, я б порадила запросити іншого лікаря. Хоча б для годиться.

Та сер Персіваль, напевне, думав про це інакше. Він сказав, що, коли недужій знов стане гірше, ми завжди встигнемо послати по якого-небудь лікаря. А тим часом, коли виникне яка-небудь не дуже велика медична проблема, ми можемо спитати поради у графа. Та й не варто, мовляв, турбувати міс Голкомб, нині ослаблену та знервовану, появою нової, незнайомої людини біля її постелі. В цих міркуваннях, звісно, була певна слушність, і все ж на душі у мене чомусь було неспокійно. Нечесним здавалось мені й не подобалось те, що ми не повинні були говорити леді Глайд про відсутність лікаря. Припускаю, що ми обманювали її заради її ж блага. Вона, безперечно, була занадто слабка для нових хвилювань. Але обман є обман, і людина з моїми принципами не може схвалювати таке без великих застережень.

Друга подія, що сталася того самого дня й приголомшила мене своєю несподіваністю, ще дужче посилила мою тривогу, яка вже зародилася в моїй душі

Сер Персіваль послав по мене з проханням, щоб я зайшла до нього в бібліотеку. Коли я прийшла, граф, що був з ним, зразу ж підвівся і вийшов, залишивши нас наодинці. Сер Персіваль чемно запросив мене сісти, а тоді звернувся до мене із словами, що мене страшенно вразили:

— Я хочу поговорити з вами, місіс Майклсон, про одне рішення, яке я ухвалив раніше. Мені довелося відкласти його виконання через хвороби та хвилювання, що коїлися в домі. Тепер я хочу його здійснити. Коротше кажучи, з певних причин я бажаю негайно до мінімуму скоротити число челяді, лишивши вас, звичайно, доглядати дім. Як тільки леді Глайд і міс Голкомб будуть спроможні мандрувати, їм буде необхідна цілковита переміна обстановки. Мої друзі граф і графиня Фоско днями поїдуть від нас і житимуть у передмісті Лондона. А я маю причини не запрошувати більше ніяких гостей — мушу якнайстаранніше ощаджати. Вас я ні в чому не звинувачую, але мої витрати на утримання дому занадто великі. Одне слово я розпродаю всіх коней і розрахую всю челядь. Ви знаєте, я всяке діло доводжу до кінця. Тож я бажаю, щоб завтра на цей час дім був очищений від зграї нероб.

Я була просто приголомшена цими його словами.

— Ви хочете сказати, сер Персіваль, що я повинна розрахувати всіх слуг, не попередивши їх за місяць про звільнення? — спитала я.

— Авжеж, саме так. Десь за місяць нікого з нас, мабуть, уже не буде в цьому домі, і я не збираюсь лишати тут юрбу слуг, щоб вони байдикували без господаря.

— А хто ж варитиме їсти, сер Персіваль, поки ви лишаєтеся тут?

— Маргарет Порчер може наварити й насмажити — її лишіть. Нащо мені кухар, якщо я не збираюся давати бали?

— Але служниця, яку ви згадали, сер Персіваль, найдурніша з усіх слуг в домі...

— Лишіть її, кажу вам, та найміть якусь жінку з села, щоб приходила щодня допомогти прибирати, а на ніч ішла додому. Мої господарчі витрати повинні негайно скоротитись, і я їх скорочу. Я послав по вас, місіс Майклсон, не для того, щоб вислуховувати ваші заперечення, а щоб ви виконали мій план економії... Звільніть на завтра всю цю ледачу зграю челяді — крім Порчер. Вона сильна, як коняка, і ми змусимо її гарувати по-конячому.

— Даруйте, сер Персіваль, але я мушу нагадати вам, що, коли слуги повинні завтра ж їхати геть, доведеться видати їм платню за місяць наперед.

— Нехай! Зате ми заощадимо на тому, що вони зжерли б за місяць!

Останнє зауваження містило в собі наклепницький і тому дуже образливий натяк на моє ведення господарства. Я надто шаную себе, щоб захищатись від такого грубого звинувачення. Тільки християнська турбота про безпомічних міс Голкомб і леді Глайд, яких моє раптове звільнення поставило б у надзвичайно тяжке становище, не дозволила мені тут-таки самій попросити розрахунку. Я зараз же підвелася. Я принизилася б у своїх власних очах, коли б продовжила цю розмову хоч на хвилину довше.

— Після цього вашого останнього зауваження, сер Персіваль, я можу вам сказати тільки одне: ваш наказ буде виконано.

Сказавши ці слова, я ледь схилила голову — тільки холодний натяк на повагу, і вийшла з кімнати.

Наступного дня всі слуги поїхали геть. Сер Персіваль сам розрахував кучера й конюхів і відіслав їх у Лондон з усіма кіньми — тільки одного коня лишивши на стайні. З усіх слуг — хатньої та надвірної служби — зостались я, Маргарет Порчер і садівник, що жив окремо у своїй хатині. Він мав доглядати єдиного коня, що лишився на всю стайню.

Зрозуміло, коли дім так зненацька обезлюдів, а господиня хворіла й не виходила із своїх покоїв, і міс Голкомб досі ще була безпомічна, як дитя, і лікар через сварку перестав до нас приходити,— цілком зрозуміло, що настрій мій підупав. Мені нелегко стало зберігати своє звичайне самовладання. На душі було неспокійно й тяжко. Я молилась, щоб сердешні обидві леді швидше видужали, а самій мені так хотілось мерщій опинитися далеко від Блеквотер-Парку.

II

Наступна подія була така дивна, що могла б викликати у мене забобонний подив, коли б мої тверді принципи не покріпляли мене супроти всякої такої поганської слабості. Моє бажання опинитись якнайдалі від Блеквотер-Парку, навіяне тривожним відчуттям, що в хазяйській родині негаразд, і справді здійснилось, хоч як це дивно, — я поїхала з цього дому. Щоправда, відсутність моя була тимчасова, і все ж, як на мене, це незвичайний збіг.

Мій від'їзд стався за таких обставин.

Через день чи два після того, як роз'їхалися слуги, сер Персіваль знов послав по мене. Незаслужений докір, що його він кинув мені за моє ведення господарства, не завадив мені — я рада це зазначити — віддати добром за зло, і я зразу ж, як завжди, поспішила на його виклик. Притлумити свою образу коштувало мені деякої боротьби з гріховним єством, притаманним усім нам. Звикла до самозречення, я принесла ще й цю жертву.

Я знов застала сера Персіваля в товаристві графа Фоско. Цього разу його світлість лишався при нашій розмові до кінця, допомагаючи серові Персівалю розвивати його думки.

Панове бажали поговорити зі мною про переміну обстановки, що, як ми всі сподівалися, сприяло б одужанню міс Голкомб і леді Глайд. Сер Персіваль сказав, що обидві леді, напевне, пробудуть осінь у Ліммеріджі на запрошення Фредеріка Ферлі, есквайра. Але перш ніж їхати туди, на його думку, а також на думку графа Фоско, який підхопив нитку розмови й вів її вже до самого кінця, їм варто було трохи пожити в м'якому кліматі Торкея. Тож треба було зробити велике діло — винайняти в тій місцевості будинок з усілякими вигодами, але найтрудніше було знайти досвідчену людину, здатну відшукати підходяще приміщення. В такій скруті граф від імені сера Персіваля дуже хотів довідатись, чи не буду я така люб'язна облагодіяти наших дам своєю допомогою і поїхати заради них у Торкей.

У моєму залежному становищі я, звісно, не могла відповісти відмовою на таку пропозицію.

Я тільки дозволила собі вказати на чималі незручності, які спричинила б моя відсутність, зважаючи на ту надзвичайну обставину, що в домі не зосталося нікого з челяді, крім Маргарет Порчер. Але сер Персіваль і його світлість запевнили, що вони обидва ладні змиритися з будь-якими незручностями заради блага недужих дам. Тоді я ввічливо запропонувала написати якому-небудь агентові, що займається винайманням будинків у Торкеї, — на це мені заперечили, що вкрай нерозважно було б наймати будинок, не оглянувши його попередньо. Мені сказали також, що графиня сама поїхала б у Девоншір, та не може залишити небогу в її теперішньому нездоров'ї, а сер Персіваль і граф мають спільні справи, через які мусять зоставатися в Блеквотер-Парку. Одне слово, мені ясно показали, що, крім мене, нікому й довірити це доручення. За таких обставин я могла тільки відповісти серові Персівалю, що я до послуг міс Голкомб і леді Глайд.

Ми домовились, що вирушу я завтра зранку й пробуду днів зо два у Торкеї, поки огляну всі найбільш підходящі будинки, а вернуся тоді, коли залагоджу всі справи. Граф склав для мене докладний список того, що має бути в будинку з обстанови та всіляких вигод, а сер Персіваль написав мені граничну суму, яку мені дозволялось пропонувати.

Прочитавши ці інструкції, я подумала, що навряд чи знайду змальований мені будинок на будь-якому курорті Англії, а коли й знайду, то ніхто його не здасть внайми, хоч на який час, за таку низьку плату. Я спробувала висловити свої побоювання обом джентльменам, але сер Персіваль, що взявся відповісти мені цього разу, начебто їх не поділяв. Сперечатись мені не випадало. Я більш нічого не сказала, хоча в глибині душі була переконана, що доручення, з яким мене посилають, із самого початку було майже безнадійне.

Перед від'їздом я особисто пересвідчилась, що міс Голкомб і справді видужує.

На її обличчі відбивалася тривога — мабуть, і в перші хвилини свідомості її душу заполонили невеселі думки. Але видно було, що вона видужує і навіть швидше набирається сил, ніж я сподівалась. Вона спромоглася послати ніжний привіт леді Глайд і просила переказати їй, що почувається добре й благає любу сестру не вставати зарані з постелі. Я лишила її під опіку місіс Рюбель, що все так само трималася із спокійною незалежністю в ставленні до всіх у домі. Перш ніж вирушити, я постукала в двері до леді Глайд. Мені відчинила графиня, що не відходила від небоги; вона сказала, що та все ще дуже слабка. Сер Персіваль із графом саме прогулювались по дорозі, коли я проїжджала мимо в поштовій кареті. Я вклонилася їм і залишила дім, де із слуг не лишилося жодної живої душі, крім Маргарет Порчер.

Кожен, звісно, зрозуміє, що я почувала відтоді. Всі ці обставини були більш ніж дивні — вони були мало не підозрілі. Дозвольте, одначе, мені знов зазначити, що в своєму залежному становищі я нічого не могла вдіяти, мені лишалося тільки виконувати розпорядження свого хазяїна.

Наслідки моєї поїздки в Торкей були саме такі, як я й передбачала. У всьому місті не знайти було такого будинку, який мені доручалося винайняти, та коли б він і знайшовся, надто низьку плату мені дозволялось запропонувати за нього. З цим я і повернулася в Блеквотер-Парк, так і доповіла серові Персівалю, що зустрів мене біля дверей будинку: поїздка моя була даремна. Але він, здавалось, був надто заклопотаний іншими справами, щоб звернути увагу на мою невдачу. З перших його слів я збагнула, що за мою таку коротку відсутність у домі сталися незвичайні зміни.

Граф і графиня Фоско виїхали з Блеквотер-Парку й поселилися у своїй резиденції в Сент-Джонз-Вуді.

Мені не пояснили, чим був викликаний цей несподіваний від'їзд, — тільки сказали, що граф був такий уважливий, що зволив передати мені щире вітання. Коли я зважилась запитати сера Персіваля, хто ж тепер, за відсутності графині, доглядає леді Глайд, він відповів, що Маргарет Порчер, а ще жінка з села приходить прибирати покої долішнього поверху.

Ця його відповідь просто приголомшила мене. Дозволити простій, третьорядній служниці прислужувати самій леді Глайд — це була кричуща непристойність. Я зараз же пішла нагору й зустріла Маргарет у коридорі. Її послуги були вже не потрібні — воно й зрозуміло, адже її пані сьогодні почулася настільки краще, що могла вже вставати з ліжка. Тоді я спитала, як почуває себе міс Голкомб, але служниця відказала так ухильно й неприязно, що з цієї відповіді я нічого не зрозуміла. Мені не хотілось повторяти запитання й наражатися на якусь грубість. У моєму становищі мені годилось мерщій з'явитися на очі леді Глайд, і я поспішила до її кімнати.

Я побачила, що пані й справді піддужчала за останні кілька днів. Дарма що досі дуже слабка й нервова, вона могла вже сама, без допомоги, вставати й помалу ходити по кімнаті, відчуваючи тільки ніби легку втому. Сьогодні вранці вона трохи тривожилася за міс Голкомб, не діставши від неї жодної звістки. Подумки дорікнувши в цьому місіс Рюбель, я нічого не сказала й допомогла пані одягтися. Коли вона була готова, ми разом вийшли з кімнати й попрямували до міс Голкомб.

У коридорі нас зупинив сер Персіваль. Схоже було, що він умисне нас очікував.

— Куди ви йдете? — спитав він леді Глайд.

— До Меріан, — відповіла вона.

— Щоб ви не були дуже розчаровані, — зауважив сер Персіваль, — я краще скажу вам зразу, що її там немає.

— Як так — немає?

— Немає. Вона поїхала вчора вранці з Фоско та його дружиною.

Леді Глайд була ще недосить здорова, щоб холоднокровно сприйняти таку надзвичайну звістку. Вона жахливо зблідла й притулилася до стіни, мовчки дивлячись на свого чоловіка.

Я сама була така вражена, що не знаходила слів. Я перепитала сера Персіваля — невже й справді міс Голкомб поїхала з Блеквотер-Парку?

— Авжеж, — відповів він.

— В її стані, сер Персіваль! І не попередивши леді Глайд про свої наміри!

Перш ніж він зміг щось відповісти, пані отямилась і заговорила сама.

— Не може бути! — вигукнула вона зляканим голосом, ступивши крок від стіни. — Де ж був лікар? Де був містер Доусон, коли Меріан зібралась їхати?

— Послуги лікаря були вже не потрібні, тому його тут і не було, — сказав сер Персіваль. — Він лишив нас за власним бажанням — уже це одне досить добре свідчить про те, що вона була досить здорова, щоб вирушити в дорогу. Чого ви так дивитеся на мене? Якщо ви не вірите, що вона поїхала, то самі в цьому переконайтесь. Зайдіть до її кімнати, зайдіть до всіх інших кімнат, якщо бажаєте.

Вона кинулася в кімнату міс Голкомб, і я пішла за нею. В кімнатах міс Голкомб не було нікого, крім Маргарет Порчер, що там прибирала. Ми позаглядали в інші кімнати — скрізь було порожньо. Сер Персіваль дожидав нас у коридорі. Коли ми виходили з останньої кімнати, яку оглядали, леді Глайд раптом шепнула мені:

— Не йдіть, місіс Майклсон! Ради Бога, не лишайте мене саму!

Не встигла я нічого їй відповісти, як вона була вже в коридорі й говорила з чоловіком:

— Що це означає, сер Персіваль? Я вимагаю... я благаю, я молю вас пояснити мені, що все це означає?

— Це означає, — відповів він, — що міс Голкомб учора вранці почувалася досить добре, щоб устати з ліжка. Вона вирішила скористатися від'їздом подружжя Фоско, щоб разом із ними вирушити в Лондон.

— В Лондон?

— Так, дорогою в Ліммерідж.

Леді Глайд обернулася до мене.

— Ви бачили міс Голкомб, — сказала вона. — Скажіть мені щиро, місіс Майклсон, чи видно було по ній, що вона здорова й може подорожувати?

— Як на мене, то ні, міледі...

А сер Персіваль і собі звернувся до мене:

— Перш ніж вирушити, казали ви доглядальниці чи ні, що міс Голкомб має значно кращий вигляд?

— Так, я казала це, сер Персіваль.

Тільки я це промовила, як він обернувся до пані.

— Співставте ці дві думки місіс Майклсон, — сказав він, — і постарайтеся збагнути простісінький факт. Невже ви думаєте, що ми відпустили б її, коли б вона була не досить здорова? Вона ж поїхала в супроводі трьох осіб, що добре тямлять на догляді хворих: Фоско, вашої тітки й місіс Рюбель, яка поїхала з ними спеціально, щоб допомагати їй в дорозі. Вчора вони зайняли ціле купе і постелили для неї постіль на той випадок, коли б вона захотіла прилягти відпочити. А сьогодні Фоско з місіс Рюбель відвезуть її в Камберленд...

— Чому Меріан поїхала в Ліммерідж сама й залишила мене тут? — перепинила пані сера Персіваля.

— Тому що ваш дядечко хоче спочатку побачитися з вашою сестрою, перш ніж прийняти вас, — відповів він. — Чи ви забули того листа, якого містер Ферлі надіслав їй, коли вона занедужала? Ви ж читали того листа, вам його показали, ви повинні це пам'ятати.

— Я пам'ятаю.

— То чому ж ви дивуєтеся, що вона поїхала без вас? Ви хотіли повернутися в Ліммерідж, і вона поїхала туди, щоб дістати на те згоду вашого дядечка.

Очі сердешної леді Глайд наповнилися сльозами.

— Досі Меріан ніколи не покидала мене, не попрощавшись, мовила вона.

— Вона б і цього разу попрощалася з вами, — заперечив сер Персіваль, — коли б не потерпала так за вас. Вона знала, що ви не пускали б її, знала, що ви б плакали й тільки засмутили і її, й себе. Маєте ви ще якісь заперечення? Якщо маєте, то вам доведеться зійти вниз і розмовляти зі мною в їдальні. Через ці всі клопоти у мене зіпсувався настрій. Я хочу випити склянку вина!

І він квапливо пішов.

Упродовж усієї цієї дивної розмови він був зовсім не такий, як завжди. Здавалося, що він нервує і хвилюється не менше, ніж його дружина. Я ніколи не підозрювала, що він може бути таким тендітним та вразливим.

Я намагалась умовити леді Глайд повернутися до її покоїв, але намарне. Вона все стояла в коридорі, з виразом панічного страху на обличчі.

— Щось сталося з моєю сестрою! — сказала вона.

— Згадайте, міледі, яка дивовижна енергія у міс Голкомб, — зауважила я. — Вона могла зважитися на такий рішучий вчинок, на який інші леді в її становищі нізащо не спромоглися б. Я сподіваюсь і вірю, що нічого лихого не сталося з нею, ну звісно ж ні!

— Я повинна їхати слідом за Меріан! — сказала пані, з тим самим виразом панічного жаху. — Я повинна їхати туди, куди вона поїхала. Я повинна своїми очима побачити, що вона жива й здорова. Ходімо! Ходімо зі мною до сера Персіваля!

Я завагалась, побоюючись, коли б мою присутність при такій розмові не розцінили як втручання в чужі справи. Спробувала сказати про це пані, та вона мене й не слухала. Схопилась за мою руку й змусила мене зійти з нею вниз. І коли я відчинила двері їдальні, вона все тислася до мене з усіх своїх слабеньких сил.

Сер Персіваль сидів за столом, а перед ним стояла карафка з червоним вином. Коли ми увійшли, він підніс келиха до рота й перехилив одним духом. Ставлячи келиха на стіл, він сердито глянув на мене, і я спробувала вибачитись за своє мимовільне вторгнення.

— Чи не думаєте ви, що тут діється щось таємниче? — раптом вибухнув він. — Нічого, нічого такого тут не діється і не приховується ні від вас, ні від будь-кого іншого! — Викрикнувши, гучно й люто, ці чудні слова, він знов наповнив свого келиха й спитав леді Глайд, чого їй від нього треба.

— Якщо моя сестра досить здорова, щоб подорожувати, значить, і я можу їхати, — заявила пані так рішуче, як досі ще не говорила. — Я прийшла благати вас, сер Персіваль: зважте на мою тривогу за Меріан і дозвольте мені поїхати слідом за нею сьогодні ж післяобіднім поїздом.

— Вам доведеться почекати до завтра, — заперечив сер Персіваль, — і, якщо завтра не дістанете листа з відмовою, можете їхати. Гадаю, що відмови не буде, тож я сьогодні й напишу Фоско.

Ці слова він проказав, піднісши келиха й дивлячись через нього на світло, замість дивитися на леді Глайд. І справді, впродовж усієї розмови він ні разу не глянув на неї. Признаюсь, така дивна невихованість із боку такого знатного джентльмена справила на мене вельми гнітюче враження.

— Але навіщо вам писати графові Фоско? — вкрай здивовано спитала пані.

— А на те, щоб він зустрів вас завтра на вокзалі, — відказав сер Персіваль. — Він зустріне вас у Лондоні й привезе до себе додому, щоб ви переночували у своєї тітки в Сент-Джонз-Вуді.

Рука леді Глайд ураз затремтіла на моїй руці — я так і не збагнула чому.

— Немає ніякої потреби, щоб граф Фоско зустрічав мене, сказала вона. — Я не хочу зупинятися на ніч у Лондоні.

— Ви повинні це зробити. Ви не можете за один день подолати всю дорогу звідси до Камберленду. Вам треба заночувати в Лондоні — і я не бажаю, щоб ви одна зупинялися в готелі. Фоско запропонував вашому дядечкові, щоб ви по дорозі в Ліммерідж заночували у нього в домі, й ваш дядечко дав згоду. Ось! Ось лист вашого дядечка до вас. Я мав би передати вам цього листа ще вранці, та забувся. Прочитайте самі, що вам радить містер Ферлі.

Леді Глайд із хвилину дивилася на листа, а тоді вклала його в мої руки.

— Прочитайте вголос, — ледь чутно мовила вона. — Не знаю, що зі мною. Не можу прочитати сама.

Це була всього лише записка, кілька рядочків, так недбало написана, що я дивом здивувалась. Якщо пам'ять мене не підводить, там були тільки оці слова: «Люба Лоро, приїжджайте коли захочете. Заночуйте в домі вашої тітоньки. Засмучений звісткою про хворобу дорогої Меріан. Ваш люблячий дядечко Фредерік Ферлі»

— Але я волію не заїжджати до них! Я волію взагалі не зупинятися в Лондоні на ніч! — вигукнула пані, урвавши мене й не давши дочитати записку, хоч там і читати не було чого. — Не пишіть графові Фоско! Благаю, молю вас, не пишіть йому!

Сер Персіваль знову налив собі вина з карафки, але так незграбно, що перекинув келиха, й вино розлилося по столу.

— Щось мене підводить зір, — промурмотів він сам до себе чудним, глухим голосом.

Повільно поставив він келиха, знов налив і вихилив одним духом. Виглядав він і поводився так дивно, що я почала побоюватись, чи не вдарило вже йому в голову вино.

— Благаю вас, не пишіть графові Фоско! — ще настійніше просила леді Глайд.

— А чом би й ні, хотів би я знати? — раптом викрикнув сер Персіваль так люто, аж ми обидві злякались. — Де ще вам личить зупинитися в Лондоні, як не в домі вашої тітоньки, як це радить вам зробити сам містер Ферлі, ваш дядечко? Он спитайте місіс Майклсон, чи правду я кажу!

Звісно, пропозиція сера Персіваля була і розумна, й пристойна, і що тут я могла заперечити? Хоч як дуже я співчувала леді Глайд у всіх інших відношеннях, я не могла поділяти її несправедливого упередження проти графа Фоско. Я досі не зустрічала пані, котра б посідала таке високе становище в суспільстві, як леді Глайд, і котра була б настільки підвладна плачевним упередженням проти чужоземців. Ні записка її рідного дядечка, ні дедалі більша досада сера Персіваля не справляли на неї начебто ніякого враження. Вона знай твердила, що не хоче зупинятися на ніч у Лондоні, та все благала свого чоловіка не писати графові.

— Досить! — грубо урвав її благання сер Персіваль, повертаючись до нас спиною. — Якщо вам самій бракує здорового глузду, щоб розуміти, що для вас краще, за вас доводиться думати іншим людям. Про все домовлено, і досить про це! Від вас вимагається тільки зробити так, як перед вами зробила міс Голкомб...

— Меріан? — спантеличено повторила пані. — Меріан ночувала в домі графа Фоско?

— Авжеж, у домі графа Фоско. Вона переночувала там учора, щоб трохи перепочити дорогою в Ліммерідж. І ви повинні наслідувати її приклад, як велить вам ваш дядечко. Завтра ви маєте переночувати у Фоско, як зробила ваша сестра. Не заважайте мені! Не змушуйте мене розкаюватися в тому, що я взагалі вас відпускаю!

Він зірвався на ноги, й через відчинені скляні двері вийшов на веранду.

— Даруйте, міледі, — шепнула я, — але мені здається, нам краще не дожидатися тут повернення сера Персіваля. Я дуже боюсь, що він розпалився від вина.

Якось байдуже і стомлено вона послухала мене, і я вивела її з їдальні.

Щойно ми опинилися в безпеці нагорі, я зробила все що могла, аби заспокоїти пані. Я нагадала їй, що листи містера Ферлі до міс Голкомб не тільки схвалювали такий хід подій, а навіть робили його неминучим, раніше чи пізніше. З цим вона погодилась і навіть сказала, що обидва листи типові для дивакуватої вдачі її дядечка; але її страх за долю міс Голкомб, її нез'ясовний жах перед графом Фоско й небажання переночувати в його лондонському домі лишалися незмінні, попри всі мої умовляння та докази. Вважаючи своїм обов'язком заперечити проти безпідставного упередження леді Глайд щодо його світлості графа, я так і вчинила — з належною обережністю і шанобливістю.

— Даруйте мені цю вольність, міледі, — сказала я насамкінець, — але, як сказано у Святому письмі, — «по їхніх плодах ви пізнаєте їх». Я певна, що графові доброта й турботливість, які він постійно виказував упродовж усієї хвороби міс Голкомб, заслуговують на нашу вдячність і пошану. Навіть серйозне непорозуміння між його світлістю і містером Доусоном можна цілком пояснити його тривогою за здоров'я міс Голкомб.

— Яке непорозуміння? — раптом зацікавилася пані.

Я розповіла їй про сумні обставини, за яких містер Доусон відмовився від подальшого перебування в нашому домі. Зробила це тим охочіше, що не схвалювала те, як хазяїн приховував цю незлагоду від леді Глайд.

Пані аж сахнулася — видно було, що вона ще дужче розхвилювалась та налякалася після моєї розповіді.

— Ще гірше! Це ще гірше, ніж я думала! — почала вона примовляти, розгублено заметавшись по кімнаті. — Граф знав, що містер Доусон нізащо не погодиться відпустити Меріан в дорогу. Він навмисне образив лікаря, щоб той покинув дім.

— О міледі, міледі! — запротестувала я.

— Місіс Майклсон! — палко вигукнула вона. — Ніхто ніякими словами не переконає мене, що моя сестра із власної волі опинилася в домі того чоловіка, у його владі! Хоч би що говорив сер Персіваль, хоч би що писав мені дядечко, а я так боюся графа, що нізащо не стала б їсти, пити й спати під його дахом, якби думала тільки про себе. Лише ця скрута, ця моя тривога за Меріан дає мені наснагу йти слідом за нею куди завгодно — навіть у дім до графа Фоско.

Тут я вирішила нагадати їй, що, за словами сера Персіваля, міс Голкомб уже виїхала з Лондона в Камберленд.

— Я боюсь цьому повірити! — відповіла пані. — Боюсь, що вона й досі в домі того чоловіка. Якщо я помиляюсь, якщо вона й справді вже поїхала в Ліммерідж, я нізащо не лишуся завтра ночувати у графа Фоско. Мій найближчий на світі друг, після сестри, живе біля Лондона. Ви ж чули — адже так? — від мене, від міс Голкомб про місіс Везі. Я напишу їй і попрошу дозволу заночувати у неї. Не знаю, як дістануся туди, не знаю, як утечу від графа, але саме до того притулку я постараюсь якось утекти, якщо моя сестра вже поїхала в Камберленд. До вас я матиму лише одне прохання: подбайте, щоб мій лист до місіс Везі пошта повезла в Лондон сьогодні ввечері — так само, як і лист сера Персіваля до графа Фоско. Я маю підстави не довіряти листа поштовій сумці внизу. Ви допоможете мені відіслати листа й нікому про це не розкажете? Хтозна, може, це остання послуга, якої я у вас прошу.

Я завагалась. Усе це було таке дивне й незбагненне. Я навіть подумала, чи не порушився трохи розум моєї господині від тривог та хвилювань останніх тижнів. Зрештою я погодилась, хоч і розуміла, що ризикую. Коли б лист адресувався комусь чужому чи й будь-кому, а не місіс Везі, яку я добре знала з відгуків, я б, мабуть, відмовилась. Зважаючи на те, що сталося згодом, я дякую Богові, так, дякую Богові, що вволила цю волю леді Глайд, та й інші її побажання, в цей її останній день у Блеквотер-Парку!

Листа було написано й передано в мої руки. Того ж вечора я вкинула його у поштову скриньку в селі.

Того дня ми більше не бачили сера Персіваля.

На прохання леді Глайд я спала в кімнаті, суміжній з її спальнею. Двері між нашими кімнатами лишались відчинені. В безлюдді й порожнечі будинку було щось таке незвичне й моторошне, що я сама була рада відчувати присутність живої людини в сусідній кімнаті. Пані лягла спати пізно. Вона перечитувала листи й спалювала їх, повиймала із шухляд і шаф усі свої улюблені дрібнички, ніби не сподіваючись уже будь-коли повернутися в Блеквотер-Парк. Спала вона дуже неспокійно, кілька разів скрикувала уві сні, а раз так голосно, що й сама прокинулась. Та хоч би що там їй наснилось, вона не зволила поділитися зі мною, розказати свої сни. Можливо, я у своєму становищі не мала права сподіватися такого від неї. Нині це вже так мало значить. Все одно мені було дуже її жаль, жаль від щирого серця.

Наступного дня випала гарна, сонячна година. Після сніданку до нас нагору прийшов сер Персіваль і сказав, що колясу буде подано на без чверті дванадцяту. Лондонський поїзд зупинявся на нашій станції на двадцять хвилин пізніше. Сер Персіваль попередив леді Глайд, що повинен іти з дому, але сподівається вернутися ще до її від'їзду. На той випадок, якби щось непередбачене затримало його, мені належало провести леді Глайд до станції та подбати про те, щоб вона не спізнилася на поїзд. Сер Персіваль віддавав ці вказівки уривчасто, весь час ходячи туди-сюди по кімнаті. Він отак метався, а пані не зводила з нього пильного погляду. Та він жодного разу не глянув на неї.

Леді Глайд весь час мовчала й заговорила, аж коли він рушив до дверей, щоб вийти. Вона простягла йому руку.

— Я вас більше не побачу, — сказала вона, наголошуючи кожне слово. — Ми з вами розлучаємось — розлучаємося, можливо, навіки. Чи постараєтеся і ви простити мене, Персівалю, від щирого серця, як я прощаю вас?

Він раптом жахливо зблід, і великі краплини поту проступили на його лисому лобі.

— Я ще вернусь, — кинув він і так квапливо вийшов з кімнати, ніби втікав від прощальних слів дружини.

Сер Персіваль ніколи не подобався мені, але від того, як він попрощався з леді Глайд, мені стало соромно, що я була в нього на службі і їла його хліб. Я хотіла сказати кілька співчутливих, по-християнському благочестивих слів сердешній пані, але щось було в її обличчі таке, коли вона подивилася вслід своєму чоловікові, що я передумала й промовчала.

В призначений час коляса під'їхала до будинку. Пані правду сказала — сер Персіваль так і не прийшов попрощатись. Я чекала на нього до останньої хвилини, але чекала даремно.

На мені не лежала ніяка пряма відповідальність за від'їзд леді Глайд, і все ж на душі в мене було неспокійно.

— Міледі справді їде в Лондон за власним бажанням? — спитала я, коли ми проїжджали ворота.

— Я ладна їхати будь-куди, — відповіла вона, — аби покінчити з жахливими передчуттями, що мучать мене нині.

Я перейнялася її тривогою і сама почала потерпати за міс Голкомб не менше, ніж вона. Я насмілилась попросити її, щоб вона написала мені з Лондона, коли все буде гаразд.

— Залюбки, місіс Майклсон, — відповіла вона.

— У кожного з нас є свій хрест, і ми повинні нести його без нарікань, міледі, — зауважила я, побачивши, що вона замовкла й замислилась після того, як пообіцяла написати мені.

Вона нічого не відповіла — здавалось, занадто глибоко поринула у свої думки, щоб слухати мене.

— Боюсь, що міледі погано спала цю ніч, — заговорила я трохи перегодом.

— Так, — мовила вона, — мені снились такі тяжкі сни.

— Справді, міледі?

І я подумала, що зараз вона розкаже мені свої сни. Але ні — коли вона озвалася знов, то тільки для того, щоб спитати мене:

— Ви самі своїми руками вкинули в поштову скриньку мого листа до місіс Везі?

— Так, міледі.

— Чи справді сер Персіваль сказав учора, що граф Фоско повинен зустріти мене на вокзалі в Лондоні?

— Сказав, міледі.

Вона тяжко зітхнула і за всю дорогу не зронила більше й слова.

Коли ми приїхали на станцію, у нас лишалось зо дві хвилини до відходу поїзда. Садівник, що привіз нас, зайнявся валізами, а я поспішила купити квиток. Поїзд уже свистів, підходячи до платформи, коли я вернулася до пані. Вона була дивно бліда й притискала руку до серця, ніби в цю хвилину її пронизав раптовий біль чи ляк.

— Як я хотіла б, щоб ви поїхали зі мною! — сказала вона, хапаючи мене за руку, коли я віддавала їй квитка.

Коли б хоч був час... Чи коли б напередодні я почувала те саме, що почувала тоді, я б улаштувала все так, щоб супроводжувати її, навіть якби мусила негайно відмовитися від служби у сера Персіваля. Та було вже надто пізно щось залагодити, коли вона висловила своє побажання. Схоже було, що вона й сама це зрозуміла і не повторяла більше, що хотіла б, щоб я поїхала з нею. Поїзд зупинився. Вона дала садівникові трохи грошей на гостинці його дітям і з сердечною простотою потисла мені руку, перш ніж зайти у вагон.

— Ви були дуже добрі до мене й до моєї сестри, — сказала вона, — добрі, коли з нами поруч не було жодного друга. Я вдячно згадуватиму вас, поки мого віку. До побачення... і хай благословить вас Господь!

Вона мовила ці слова таким голосом і так дивилася, що на очі мені набігли сльози, — вона так говорила, неначе прощалася зі мною навіки.

— До побачення, міледі, — сказала я, ведучи її в купе й бажаючи підбадьорити її. — До скорого нового побачення! Від щирого серця зичу вам щастя!

Вона похитала головою і здригнулась, сідаючи на своє місце. Кондуктор зачинив двері вагона.

— Ви вірите в сни? — шепнула вона мені з вікна. — Цієї ночі мені снився такий страшний сон, якого я ніколи ще не бачила. Він досі висить наді мною лиховісною тінню.

Не встигла я відповісти, як пролунав свисток, і поїзд рушив. Її бліде, ніжне обличчя повільно попливло перед моїми очима, печально й урочисто вона востаннє подивилася на мене з вагонного вікна. Вона помахала мені рукою...— більше її я вже не бачила.

Того самого дня, десь близько п'ятої години пополудні, вибравши хвилинку для самої себе серед усіх господарських клопотів, що звалилися тепер на мене, я сіла у своїй кімнаті, щоб покріпити розтривожену душу проповідями мого дорогого покійного чоловіка. Але вперше в житті я не могла зосередитися на цих благочестивих, підбадьорливих словах. Дійшовши висновку, що від'їзд леді Глайд схвилював мене набагато серйозніше, ніж мені здавалось, я відклала набік книжку проповідей і вийшла прогулятися в саду. Наскільки мені було відомо, сер Персіваль ще не вертався, тож я могла дозволити собі спокійну прогулянку.

Звернувши за ріг будинку й побачивши сад перед собою, я вельми здивувалась, уздрівши якусь чужу людину, що там походжала. То була жінка. Вона йшла по доріжці, спиною до мене, і рвала квіти.

Коли я наблизилась, вона почула мою ходу і звільна обернулась.

Кров захолола в моїх жилах. Тією незнайомкою в саду була місіс Рюбель!

Я не годна була ні поворухнутись, ні заговорити. Вона сама підійшла до мене, як завжди, незворушна, з нарваними квітами в руці.

— В чім річ, мем? — спитала вона спокійно.

— Ви тут! — видихнула я. — Ви й не їздили в Лондон! Не їздили в Камберленд!

Зловтішно посміхаючись, місіс Рюбель понюхала квіти.

— Звісно, ні, — сказала вона. — Я ні на день не покидала Блеквотер-Парку.

Я зробила глибокий вдих і прикликала свою мужність, щоб поставити їй друге запитання.

— Де міс Голкомб?

Цього разу місіс Рюбель засміялася мені просто в обличчя й відповіла:

— Міс Голкомб, мем, теж нікуди не виїжджала з Блеквотер-Парку.

Коли я почула цю приголомшливу відповідь, я всіма помислами враз вернулася до мого прощання з леді Глайд. Я не можу сказати, що дорікала собі, але тієї хвилини я ладна була віддати всі свої гіркі заробітки, аби чотири години тому знати те, про що довідалася тепер.

Місіс Рюбель спокійнісінько стояла переді мною, складаючи свій букет, і начебто ждала, що я скажу ще що-небудь.

Але я неспроможна була говорити. Я думала про виснажену, слабосилу леді Глайд і тремтіла, уявляючи собі, — що буде з нею, коли їй відкриється правда, — правда, яку я тільки-но почула. Хвилину чи й більше тривога за моїх бідолашних господинь не давала мені говорити. А тоді місіс Рюбель підвела очі від свого букета, глянула вбік і сказала:

— А ось і сер Персіваль, мем, повернувся з верхової прогулянки.

Я теж побачила його. Він ішов до нас, злостиво збиваючи нагайкою голівки квітів. Коли він був уже досить близько, щоб бачити моє обличчя, він зупинився, хльоснув нагайкою по своїх чоботях і зненацька зареготався — так оглушливо й несамовито, що налякані птахи злетіли з дерева, під яким він став.

— Ну, місіс Майклсон, — сказав він, — ви нарешті довідалися про все, чи не так?

Я нічого не відповіла. Він повернувся до місіс Рюбель.

— Коли ви вийшли в сад?

— Я вийшла півгодини тому, сер. Адже ви сказали, що я зможу знов ходити де захочу, як тільки леді Глайд поїде в Лондон.

— Цілком правильно. Я ні в чому вас не звинувачую, я просто питаю. — Він помовчав хвилину, а тоді знов звернувся до мене. — Вам не віриться, адже так? — насмішкувато сказав він. — Ходімо! Ідіть за мною і самі побачите!

І він попрямував до будинку. Я йшла за ним, а місіс Рюбель — за мною. Пройшовши в чавунні ворота, він став і показав нагайкою на нежиле середнє крило.

— Он! — сказав він. — Подивіться на горішній поверх. Ви знаєте старі єлизаветинські спальні? В найкращій з них перебуває в цю хвилину жива-здорова міс Голкомб. Проведіть її туди, місіс Рюбель. Ключі у вас? Проведіть туди місіс Майклсон, і хай вона на власні очі впевниться, що цього разу ніхто її не обманює.

Тон, яким він розмовляв зі мною, допоміг мені трохи оговтатись за ті дві хвилини, що минули, відколи ми вийшли з саду. Не можу сказати, як би я вчинила тієї критичної миті, коли б усе своє життя пробула в служницях. Але в мене були почуття, принципи, й виховання справжньої леді, тому я просто не могла сумніватись, як мені тепер слід діяти. Мій моральний обов'язок перед самою собою, мій обов'язок перед леді Глайд велів мені негайно покинути службу в чоловіка, який так ганебно, цілою низкою жорстоких обманів, ошукав нас обох.

— Дозвольте попросити вас, сер Персіваль, приділити мені кілька хвилин для розмови наодинці, — сказала я. — А тоді я буду готова пройти за цією особою до кімнати міс Голкомб.

Місіс Рюбель, на яку я вказала легким кивком голови, зухвало понюхала свій букет і зумисне повільно пішла до дверей будинку.

— Ну! — різко сказав сер Персіваль. — Що ще там у вас?

— Я хочу сказати, сер, що відмовляюсь від місця, яке мала досі в Блеквотер-Парку.

Буквально так я йому й сказала. Саме так я й хотіла — щоб першими моїми словами, які він почує в цій розмові, була моя заява про звільнення.

Він похмуро зиркнув на мене й люто заклав руки в кишені куртки.

— Чому? — спитав він. — Чому, хотів би я знати?

— Не мені, сер Персіваль, висловлювати думку про те, що сталося в цьому домі. Я нікого не хочу ображати. Я тільки хочу сказати, що вважаю несумісним із моїм поняттям обов'язку перед самою собою і перед леді Глайд лишатися довше у вас на службі.

— А це сумісне з вашим поняттям обов'язку переді мною — кидати мені в обличчя ваші підозри? — несамовито вигукнув він. — Я бачу, куди ви хилите! Ви витлумачили по-своєму, злостиво той невинний обман, до якого ми вдалися заради блага самої леді Глайд. Для її здоров'я були вкрай необхідні переміна обстановки й клімату, і ви так само добре знаєте, як і я, що вона нізащо б не поїхала, коли б їй сказали, що міс Голкомб досі лишається тут. Її обманули в її ж інтересах, і мені байдуже, хто про це буде знати! Ідіть геть, якщо хочете, — та економок таких, як ви, повно, й вони прибіжать, тільки погукай! Ідіть собі, коли хочете, але остерігайтеся поширювати плітки про мене та мої справи. Говоріть правду і тільки правду, а то непереливки вам будуть! Побачте міс Голкомб самі та переконайтеся, що доглядали її в цій частині будинку, як і в колишніх її покоях, незгірш. Згадайте лікареве розпорядження: для леді Глайд якнайшвидше потрібна переміна обстановки. Добре все це затямте, а тоді можете говорити що завгодно про мене та про мої вчинки, якщо тільки посмієте!

Люто, не зводячи духу, випалив він усі ці слова, ходячи туди й сюди і стьобаючи повітря нагайкою.

Та хоч би що він казав чи робив, ніщо не могло змінити моєї думки про ту ганебну брехню, яку він говорив у моїй присутності вчора, й про жорстоке ошуканство, що ним він розлучив леді Глайд із сестрою, відіславши її в Лондон, у той час як вона мало не божеволіла від тривоги за міс Голкомб. Я, звісно ж, не висловила цих думок, щоб не роздратувати його ще дужче. Але рішення моє лишалося тверде, і я намірялася виконати його неухильно. «Тихе слово гнів одвертає...» Тож я притлумила свої почуття, коли настала моя черга відповідати йому.

— Поки я перебуваю у вас на службі, сер Персіваль, — сказала я, — сподіваюсь, я досить добре знаю своє місце, щоб не доскіпуватися до причин ваших вчинків. Коли я вже не служитиму вам, то досить добре знатиму своє місце, щоб не говорити про справи, які мене не стосуються...

— Коли ви хочете піти від мене? — безцеремонно урвав він мене. — Не подумайте, ніби я дуже хочу, щоб ви зостались, я зовсім не збираюсь умовляти вас, щоб ви не пішли. В цій справі я справедливий і відвертий, від початку й до кінця. То коли ви хочете піти від мене?

— Якомога раніше — як тільки вам зручно буде мене відпустити.

— Мої зручності не мають до цього ніякого відношення. Завтра вранці я назавжди їду з Блеквотер-Парку, а вас я можу розрахувати хоч цього вечора. Якщо ви хочете подбати про чиїсь зручності, подумайте ліпше про міс Голкомб. Строк найму місіс Рюбель кінчається сьогодні, і ввечері їй треба вже бути в Лондоні. Якщо ви поїдете зараз же, коло міс Голкомб не зостанеться жодної живої душі — нікому буде її доглянути.

Сподіваюсь, я можу не згадувати про те, що, звісно, я не була здатна покинути міс Голкомб напризволяще, надто в такій скруті, що спіткала її та леді Глайд. Діставши від сера Персіваля чітке підтвердження того, що місіс Рюбель поїде геть сьогодні ж, якщо я зміню її коло хворої, а також добившись від нього дозволу, щоб містер Доусон поновив свої візити й нагляд за здоров'ям міс Голкомб, я залюбки погодилася зостатись у Блеквотер-Парку аж до того часу, коли вона, тобто міс Голкомб, не потребуватиме більше моїх послуг. Ми домовилися, що за тиждень до мого від'їзду я попереджу повірника сера Персіваля, щоб він міг ужити відповідних заходів і знайти когось на моє місце. В кількох словах ми залагодили всю справу. Тоді сер Персіваль крутнувся на закаблуках і пішов від мене. Тепер я могла підійти до місіс Рюбель. Ця дивна чужоземна персона спокійнісінько сиділа собі на порозі весь цей час, дожидаючи, поки я зможу піти слідом за нею до кімнати міс Голкомб.

Та не пройшла я і половини відстані до місіс Рюбель, як сер Персіваль раптом зупинився і погукав мене до себе.

— Чому ви кидаєте службу в мене? — спитав він.

Після тієї розмови, яка тільки-но відбулася між нами, це запитання прозвучало так дивно, аж я не знала, що на нього відповісти.

— Затямте: мені байдуже, чому ви йдете від мене! — вів він далі. — Та коли ви підете до когось іншого на службу, вам доведеться вказати причину, чому ви пішли від мене. Яку причину ви вкажете? Що родина роз'їхалась? Так?

— Проти цієї причини, сер Персіваль, не може бути поважних заперечень...

— Чудово! Оце і все, що я хотів знати. Коли до мене звернуться по ваші рекомендації, ось причина, через яку ви пішли від мене і яку ви самі вказали. Ви звільнилися тому, що родина роз'їхалась!

Не встигла я мовити й слово на відповідь, як він знов крутнувся і швидко пішов від мене в парк. Його поведінка була така ж дивна, як і манера розмовляти. Признаюсь, що він налякав мене.

Коли я підійшла до місіс Рюбель, то побачила, що навіть її терпінню вже наставав край.

— Нарешті! — мовила вона, здвигнувши своїми сухорлявими чужоземними плечима. Вона повела мене в жилу частину будинку, піднялася по східцях і відімкнула своїм ключем двері довгого коридора, що вів до старих єлизаветинських покоїв. Цих дверей жодного разу не відчиняли за весь час мого перебування в Блеквотер-Парку. Самі ці покої я добре знала, зрідка до них заходила, але через інші двері, з протилежної сторони будинку. Місіс Рюбель зупинилася біля третьої кімнати з тих, що були розташовані вздовж старої галереї, вручила мені ключа від кімнати разом із ключем від дверей коридору й сказала:

— В цій кімнаті знаходиться міс Голкомб.

Перш ніж увійти, я вирішила дати зрозуміти місіс Рюбель, що її послуги доглядальниці більше вже не потрібні. Тож я й сказала їй навпростець, що від цієї хвилини беру догляд хворої повністю на себе.

— Рада чути це, мем, — сказала місіс Рюбель. — Мені дуже хочеться поїхати звідси.

— Ви поїдете сьогодні? — спитала я, щоб упевнитися в цьому.

— Оскільки ви все взяли на себе, мем, то я вирушаю через півгодини. Сер Персіваль люб'язно надав у моє розпоряждення садівника й колясу — я можу скористатися ними хоч і зараз. Через півгодини вони будуть мені потрібні, щоб їхати на станцію. Я вже спакувалась. Усього найкращого, мем, прощавайте!

Вона зробила хвацький реверанс і пішла назад галереєю, мугикаючи якусь пісеньку й весело вимахуючи в такт мелодії своїм букетом. Хвалити бога, я можу сказати, що це востаннє я бачила місіс Рюбель.

Коли я увійшла до кімнати, міс Голкомб спала. Я тривожно вдивлялася в її обличчя. Вона лежала у високому, похмурому, старомодному ліжку. Але виглядала вона нітрохи не гірше, ніж коли я бачила її востаннє. За всіма ознаками, повинна я зазначити, доглядали її належним чином. Кімната була непривітна, запилюжена й темна. Але вікно, що дивилось на пустельний задвірок, було відчинене навстіж, щоб був доступ свіжого повітря. Було зроблено все, що можна було зробити, щоб кімната стала зручна й затишна. Обман сера Персіваля всією своєю жорстокістю обрушився на саму сердешну леді Глайд. Судячи з усього, єдине зло, якого вони з місіс Рюбель завдали міс Голкомб, полягало в тому, що вони її просто сховали.

Я тихенько вийшла з кімнати, лишивши хвору леді мирно спати, й пішла дати розпорядження садівникові привезти в Блеквотер-Парк містера Доусона. Я попросила садівника, після того як він одвезе місіс Рюбель на станцію, заїхати до лікаря й переказати йому від мого імені прохання перевідати мене. Я була певна, що містер Доусон приїде до мене, а коли довідається, що графа Фоско вже немає в домі, то й зостанеться, буде так само навідувати міс Голкомб.

Через якийсь час садівник повернувся і доповів, що відвіз місіс Рюбель на станцію, а тоді заїхав до лікаря. Містер Доусон просив переказати мені, що він сам трохи нездужає, та, якщо зможе, заїде завтра вранці.

Доповівши мені про це, садівник хотів був уже піти, але я ще затримала його — попросила неодмінно повернутися до смерку й перебути ніч в одній з порожніх спалень, аби, на випадок якої тривоги, я могла його покликати. Він зрозумів моє небажання бути цілу ніч самій в найпустельнішій частині безлюдного будинку й залюбки погодився. Ми домовилися, що він прийде між восьмою і дев'ятою годинами вечора.

Він повернувся в призначений час. І яка я була рада, що з обачності покликала його! Ще до півночі сер Персіваль, що й за дня поводився так дивно, страшенно розходився-розшалівся. Я дуже стривожилась. Коли б поруч не було садівника, який пішов і заспокоїв його, то страшно й подумати, що б могло скоїтись.

Майже весь день і цілий вечір він никав по будинку й саду, вельми збуджений і роздратований. Я думала тоді, що це, певне, від надмірної кількості вина, яке він випив за своїм самотнім обідом. Так чи так, а я, роблячи обхід галереї перед сном, почула, як він голосно й гнівно розкричався в жилій частині будинку. Садівник зараз же й побіг до нього, а я замкнула двері в коридор, щоб крик не розбудив міс Голкомб. Минуло добрих півгодини, поки вернувся садівник. Він заявив, що хазяїн геть з глузду з'їхав, але не від пиятики, як я гадала, а чи то від якогось незбагненного панічного страху, чи то від страшенного роздратування. Садівник застав сера Персіваля в холі. Несамовито лаючись, той метався по холу й горлав, що ні хвилини більше не бажає зоставатися в такому похмурому казематі, як цей його власний дім, і що негайно ж, серед ночі, поїде звідси назавжди. Коли садівник наблизився до нього, він погрозами й прокльонами послав його мерщій запрягати колясу. Через чверть години сер Персіваль вибіг надвір. У місячному сяйві обличчя його було бліде, як у мертвяка. Він скочив у колясу й, хльоснувши коня так, що той з місця рвонув учвал, помчався геть. Садівник чув, як він лаяв і кляв сторожиху, вимагаючи хутчій відчинити ворота; чув, коли відчинились ворота, як колеса шалено поторохтіли по дорозі, як гуркотнява швидко розчинилася в нічній тиші... Й не почув більш нічого.

За день чи за два, не згадаю точно, колясу привіз із Нолсбері, найближчого до нас міста, конюх тамтешнього старого готелю. Сер Персіваль заночував у Нолсбері, а звідти виїхав поїздом, куди — конюх не знав. Ні від самого сера Персіваля, ні від когось іншого я не мала про нього звісток і нічого не знаю про його подальшу долю. Не знаю навіть, в Англії він чи за кордоном. Більше ми з ним так і не зустрічались, відколи він, мов збіглий каторжанин, помчався із власного дому. І я молю Бога й палко надіюсь, що більш ніколи не здибаюся з ним.

Розповідь про мою власну участь у цій сумній родинній історії наближається до кінця.

Мені сказали, що подробиці про те, як міс Голкомб прокинулась і побачила мене біля її ліжка, як і про що ми з нею розмовляли, не мають істотного значення для мети, поставленої перед цією моєю оповіддю. Тож я скажу тільки, що міс Голкомб сама не розуміла, яким чином її переправлено з жилої частини будинку в нежилу. Вона тоді саме спала глибоким сном і не відає, чи був той сон природній, а чи викликаний штучним способом. За моєї відсутності, коли я їздила в Торкей, і за відсутності всієї колишньої челяді, крім Маргарет Порчер, яка безперестанку їла, пила й спала, коли не робила роботи, було зовсім нескладно потай перенести міс Голкомб із однієї частини будинку в іншу. Оглянувши кімнату, я переконалась, що місіс Рюбель запасла харчів і всього необхідного, аби перебути кілька днів у цьому вимушеному ув'язненні коло недужої пані. Місіс Рюбель уникала відповідати на запитання, які міс Голкомб, цілком природно, їй ставила, але у всьому іншому була з хворою уважна й турботлива. Звинуватити місіс Рюбель я можу хіба тільки в тому, що вона свідомо взяла участь у підлому, ганебному ошуканстві.

Великою полегкістю для мене є те, що я не повинна описувати, як сприйняла міс Голкомб звістку про від'їзд леді Глайд, а згодом — набагато печальнішу новину, що надто швидко долинула до нас у Блеквотер-Парк. В обох випадках я старалась зарані підготувати міс Голкомб так обережно й делікатно, як тільки вміла. Лікар допоміг мені порадами лише в другому випадку, бо ще кілька днів після того, як я його просила завітати, він хворів і не міг приїжджати до нас. Це був такий невеселий час, що й нині мені гірко згадувати й писати про нього. Неоціненне благо релігійного втішання, яким я намагалася зм'якшити горе міс Голкомб, довго не знаходило дороги до її серця, однак я палко сподіваюсь і вірю, що вона його таки вчула насамкінець. Я не відходила від неї, аж поки вона піддужчала. Поїзд, яким я їхала з цього злощасного дому, віз і її. З великим смутком розпрощалися ми з нею в Лондоні. Я зосталась у моєї рідні в Айлінгтоні, а вона поїхала до містера Ферлі в Камберленд.

Перш ніж закінчити цей сумний звіт, я хочу написати ще кілька рядочків. Їх мені диктує моє почуття обов'язку.

По-перше, я хочу заявити про своє глибоке переконання, що граф Фоско зовсім непричетний до подій, про які я тут розповіла. Мене повідомили, ніби виникла страшна підозра проти його світлості графа, ніби його звинувачують у тяжкому лиходійстві. Одначе я несхитно вірю, що граф ні в чому не винен. Хай він і допоміг серові Персівалю відіслати мене в Торкей, але зробив це несвідомо, щиро помиляючись, а за помилки його, як чужоземця, незнайомого з нашими звичаями, не можна осуджувати. Хай він подбав про те, щоб місіс Рюбель з'явилася в Блеквотер-Парку, то це було його лихо, а не провина, коли ця чужоземна особа виявилась такою ницою, що посприяла ошуканству, задуманому й виконаному хазяїном дому. В ім'я високої людської моралі я протестую проти звинувачень, якими безпідставно та бездоказово плямуються вчинки його світлості.

По-друге, я хочу висловити глибокий жаль, що ніяк не можу згадати, якого саме числа леді Глайд виїхала з Блеквотер-Парку до Лондона. Мені сказали, що надзвичайно важливо визначити точну дату цієї скорботної подорожі, і я щосили напружувала пам'ять, щоб її пригадати. Але силкувалася марно. Пам'ятаю тільки, що це було в другій половині липня. Всі ми знаємо, як нелегко буває, коли збіг певний час, пригадати те чи інше число, якщо його не записати раніше. Тим трудніше мені це пригадати, що дуже вже бентежили й гнітили мене тоді події, які сталися в пору від'їзду леді Глайд. Я так шкодую, що тоді ж не записала, якого це було числа! Хотіла б згадати число так само виразно, як бачу перед собою обличчя сердешної пані, коли вона печально глянула востаннє на мене з вагонного вікна.

Оповідь продовжують різні особи

1. Звіт Естер Пінгорн, куховарки графа Фоско (записано з її власних слів)

Я мушу, на жаль, признатись, що за своє життя так і не навчилася грамоти. Але я змалечку роботяща й нічим ніколи не заплямувала свого доброго імені. Я знаю, що говорити те, чого не було, — це гріх і велике зло, тож постараюсь і цього разу нічого не вигадувати. Я розкажу все, що знаю, і тільки уклінно прошу пана, що записує, поправляти мої вирази й дарувати мені мою невченість.

Цього літа, що минуло, я зосталася без місця (не з моєї вини) і почула, що в будинку номер п'ять на Форест-Роуд у Сент-Джонз-Вуді потрібна куховарка. Я пішла на це місце. Мене взяли на випробу. Хазяїна мого звали Фоско. Хазяйка була англійка. Він був граф, а вона графиня. Коли я поселилася там, у домі була ще дівчина, вона порала роботу покоївки. Не скажу, щоб вона була дуже охайна, чепурна, але нічого поганого за нею не примічала. Я та вона — оце й були всі слуги в домі.

Наші хазяї прибули вже після нас і, як приїхали, зразу ж сказали нам, що дожидають гостей із села.

В гості мала приїхати хазяйчина небога, і ми приготували їй нагорі спальню, з вікнами на задвірок. Хазяйка сказала мені, що в леді Глайд (так звали небогу) слабке здоров'я і що я повинна зважати на це, коли варитиму їсти. Наскільки я пам'ятаю, їхня небога мала приїхати того ж таки дня, але ви не дуже покладайтеся в цьому на мою пам'ять. Ви вже даруйте мені, але мушу признатись, що це марна справа — питати мене про числа, дати і все таке. Я шаную неділю, а які там інші дні — майже не зважаю, бувши жінкою невченою, хоч і роботящою. Знаю тільки, що леді Глайд приїхала, а як приїхала — ну ж і налякала вона всіх нас! Не знаю, як хазяїн привіз її до будинку, бо мала повні руки роботи в кухні. Здається, привіз він її пополудні. Покоївка відчинила їм двері й провела до вітальні. Тоді покоївка прийшла до мене в кухню, недовго й побула коло мене, коли це чуємо: переполох, метушня нагорі, дзвоник у вітальні дзеленчить-розривається, а хазяйка кричить пробі.

Побігли ми нагору, бачимо: лежить пані на софі, лице біле-біле, кулачки зціплені й голову їй потягло набік. Хазяйка каже, що вона чогось перелякалась, а хазяїн сказав: то її корчі схопили. З усіх їх я знала околицю найкраще, то й побігла сама по найближчого лікаря. А найближча лікарська допомога була в «Гудріка й Гарта» — це два компаньйони, добра слава йшла про них по Сент-Джонз-Вуду, й багато людей до них зверталося. Я застала містера Гудріка, й він негайно пішов зі мною.

Та не скоро лікар зміг їй чимось підсобити. У сердешної пані був напад за нападом, і таке коїлося з нею, аж поки вона змучилася вкрай і стала слабка та безпомічна, як немовля. Тоді ми поклали її в ліжко. Містер Гудрік пішов додому по ліки й вернувся за чверть години, або й менше. Крім ліків, він приніс із собою шматочок червоного дерева, вирізаний наче трубочкою, і, почекавши трохи, приставив трубочку одним кінцем до серця бідолашки, а сам приклав вухо до другого кінця й став уважно слухати.

А тоді й каже моїй хазяйці, що була в спальні:

— Це дуже серйозний випадок. Раджу вам негайно сповістити рідних леді Глайд.

А хазяйка питається:

— Це хвороба серця?

— Так, — каже він, — це хвороба серця і до того ж вельми небезпечна.

Він назвав їй достеменно, що то за хвороба, однак я того, що сказав лікар, не втямила. Але я добре запам'ятала, як він сказав насамкінець, що боїться, що ні він, ні будь-який інший лікар уже нічим їй не допоможуть.

Хазяйка сприйняла цю лиху звістку спокійніше, ніж хазяїн. Він був огрядний дідуган, химерний такий, в нього були білі миші, й він балакав до них, наче вони діти християнські. Вислухавши лікаря, він як затужить!

— Ах, бідна леді Глайд! Бідна, люба леді Глайд! — почав він примовляти й забігав по кімнаті, ламаючи руки, мов комедіант який, а не джентльмен.

Хазяйка тільки про одне спитала лікаря: чи є надія, що леді одужає, а в хазяїна тих запитань знайшлося з півсотні! Скажу щиру правду: він усіх нас просто замучив, а коли нарешті вгамувався, то пішов на задвірок у садочок і почав рвати квітки та складати нікчемні букетики, а тоді попросив мене прикрасити ними кімнату хворої леді. От ніби це щось поможе. Як на мене, то часом він бував трохи причмелений. А взагалі він був непоганий хазяїн, такий чемний у розмові, а що вже веселий, привітний та лагідний! Він мені подобався куди більше, ніж хазяйка. Та була така злюка — слова доброго не чула від неї.

Надвечір леді трохи ожила. Корчі перед тим так її змучили, що вона ні рукою поворушити, ні словечка мовити не могла. А це повернула голову і видивляється на кімнату й на нас. Мабуть, до хвороби вона була гарненька: біляві коси, голубі очі, така тендітна. Ніч вона спала неспокійно — так розповідала хазяйка, яка весь час пильнувала коло неї. Я тільки раз, перш ніж лягти спати, зайшла до неї в кімнату спитати, чи не зможу чимсь підсобити, але бідолашна щось говорила сама до себе, недоладно, наче марила. Наче їй дуже хотілося поговорити з кимось, хто був далеко від неї, і вона все кликала того когось. Першого разу я не розчула імені, а другого разу хазяїн постукав у двері, прийшов із купою запитань та нікчемними букетиками.

Коли наступного ранку я зайшла до леді, вона знов лежала знесилена, мовби дрімала. Містер Гудрік привів собі на пораду компаньйона, містера Гарта. Вони сказали, що хвору ні під яким приводом не можна ані турбувати, ані будити. Вони відійшли в куток кімнати й почали розпитувати хазяйку, яке було в леді здоров'я в минулі роки, хто її лікував та чи не страждала вона довго від якогось душевного розладу. Пам'ятаю, хазяйка відповіла «так» на це останнє запитання, а містер Гудрік із містером Гартом перезирнулись і похитали головами. Вони начебто вирішили, що той розлад міг подіяти на її серце. Бідолашка! Подивитися на неї — така вже була кволенька. Що й казати, зроду, мабуть, була вона отака слабесенька.

Згодом того самого ранку, коли леді прокинулась, вона раптом почулася начебто куди краще. Ні мене, ні покоївки не пускали до неї в кімнату, щоб не турбували, мовляв, її посторонні. Про те, що їй покращало, я почула від хазяїна. Він був у пречудовому настрої через це й зазирнув із садка в кухонне вікно, коли йшов на прогулянку в своєму величезному брилі із загнутими догори крисами.

— Дорогенька місіс куховарко, — каже він, — леді Глайд почувається краще. То й я повеселішав і це йду розім'яти трохи свої великі ноги на літньому сонечку. Може, замовити щось чи купити на ринку для вас, місіс куховарко? А що ви там печете? Смачний тортик на обід? Більше шкориночки! Прошу вас, дорогенька, — більше хрумкої шкориночки, що так смаковито тане й розсипається в роті!

Отак він балакав. Йому було за шістдесят, а він полюбляв тістечка й торти. Подумати лишень!

Над полудень лікар приходив знов і на власні очі бачив, що хворій стало краще. Він заборонив нам розмовляти з нею чи дозволяти їй розмовляти з нами, коли б їй цього захотілось і сказав, що для неї найголовніше зараз — цілковитий спокій і спати якомога більше. Як на мене, то, скільки я її бачила, їй ніколи не хотілося розмовляти, крім минулої ночі, коли я так і не втямила, що вона каже. Надто вже була вона виснажена. Містер Гудрік, оглянувши її, не повеселів, як мій хазяїн. Зійшовши вниз, він нічого не сказав, крім того, що зайде знов о п'ятій годині.

Десь о тій порі (а хазяїн ще не приходив) із спальні як задзеленчить дзвінок, і хазяйка вискочила на східці, кричить мені, щоб я мерщій побігла по містера Гудріка й сказала йому, що леді зомліла. Тільки я надягла чіпця та накинула хустку, коли, на щастя, сам лікар ступив на поріг — прийшов, як обіцяв.

Я відчинила йому й пішла з ним нагору.

— Леді Глайд почувалась, як звичайно, — розказує йому в дверях хазяйка. — Вона прокинулась, подивилася довкола дивним, сумним поглядом, і раптом я почула, як вона тихо скрикнула і вмить зомліла.

Лікар підійшов до ліжка й нахилився над болящою. Зненацька він спохмурнів і приклав руку до її серця.

Хазяйка так і вп'ялася очима в обличчя містера Гудріка.

— Невже померла?! — прошепотіла вона і вся затрусилась, мов осиковий листок.

— Так, — відказує лікар, дуже тихо й поважно. — Померла. Коли я вчора слухав її серце, то боявся, що це може статися раптово.

Почувши ці його слова, хазяйка відсахнулася від ліжка та все труситься, труситься!

— Померла! — шепоче вона сама до себе. — Так раптово померла! Так скоро! Що ж скаже граф?!

Містер Гудрік порадив їй зійти вниз і трохи заспокоїтися.

— Ви цілу ніч пильнували коло хворої, — каже він, — ваші нерви перевтомилися. Ця жінка, — говорить він і киває на мене, — хай побуде в кімнаті, поки я пришлю потрібну тут помічницю.

Хазяйка послухалась його.

— Я повинна підготувати графа, — все примовляє вона. — Я повинна обережно підготувати графа!

І так, вся трусячись, пішла собі від нас.

— Ваш хазяїн чужоземець, — каже мені містер Гудрік, коли хазяйка пішла. — Він знає, як реєструвати смерть?

— Не можу сказати напевне, — відповідаю. — Навряд чи знає.

Лікар хвильку подумав, а тоді й каже:

— Як правило, я цього не роблю, та цього разу сам зареєструю смерть, аби позбавити родину зайвого клопоту. За півгодини я все одно проходитиму повз реєстраційне бюро, то й зазирну туди, це нетяжко. Скажіть їм, будь ласка, що цю справу я беру на себе.

— Гаразд, сер, — кажу я, — і спасибі вам за добрість, що про це подумали.

— Ви не проти, щоб посидіти тут, поки я пришлю кого треба? — питається він.

— А чого ж, — кажу я, — посиджу, сер, біля сердешної пані. Мабуть, нічого не можна було зробити, сер, крім того, що зроблено?

— Ні, — відповідає він, — нічого. Вона, певне, довго й тяжко хворіла ще задовго до того, як я її побачив. Випадок був безнадійний, коли мене покликали.

— Ох, Господи, всі ми помремо, раніше чи пізніше. Правда ж, сер? — кажу я.

На те він мені нічого не відповів — мабуть, йому не хотілося говорити. Тільки й мовив: — До побачення,— і пішов.

Я посиділа біля небіжчиці, аж поки прийшла жінка, яку прислав містер Гудрік. Звали її Джейн Гулд. Мені вона здалася шанованою жінкою. Багато вона не говорила, тільки сказала, що свою справу знає і за своє життя не одного небіжчика обрядила.

Як прийняв цю вість хазяїн, коли йому про це сказали, я не можу повідати, бо мене при тому не було. А коли я його побачила, був він мов громом прибитий, правду кажу. Тихо сидів собі в куточку, опустивши свої пухкі руки на коліна й похнюпивши голову, а очі були якісь порожні. Наче він не так сумував, як був переляканий і спантеличений тим, що скоїлось. Хазяйка розпорядилася всім, що треба було зробити, щоб поховати небіжчицю. Певне, на це пішла купа грошей. Особливо труна була така розкішна! Чоловік покійної пані, сказали нам, саме десь їздив по чужих краях. Але моя хазяйка, бувши її рідною тіткою, домовилася з ріднею з маєтку (в Камберленді, здається), що небіжчицю поховають там, в одній могилі з її матір'ю. Все зробили дуже гарно (це я знов про похорон), а хазяїн сам їздив у маєток, був там, як її ховали. Він був такий величний у своїй глибокій жалобі! Із своїм великим поважним лицем, повільною ходою, з широкою креповою стрічкою на капелюсі — як намальований!

Наостанок, відповідаючи на поставлені мені запитання, я повинна сказати:

1) що ні я, ні покоївка, яка служила разом зі мною, не бачили ні разу, щоб хазяїн сам давав якісь ліки леді Глайд;

2) що, наскільки мені відомо, він ніколи не лишався наодинці з леді Глайд у її кімнаті;

3) я не можу сказати, що викликало раптовий переляк у леді Глайд, коли вона тільки увійшла в будинок, — ні мені, ані покоївці не пояснили цього.

Викладене вище було прочитане в моїй присутності. Я не маю нічого ні додати до сказаного, ні від нього забрати. Як християнка, присягаюсь, що все тут написане — щира правда.

Підпис: Естер Пінгорн + (її хрестик).

2. Звіт лікаря

До реєстраційного бюро відділу запису актів громадянського стану того району, де сталась названа нижче смерть. Цим засвідчую, що я лікував леді Глайд, віком двадцять один рік, бачив її живу востаннє в четвер 25 липня 1850 року й що вона померла того самого дня в будинку № 5, Форест-Роуд, Сент-Джонз-Вуд. Смерть її сталася внаслідок серцевої аневризми. Тривалість хвороби невідома.

Підпис: Альфред Гудрік. Проф. звання: доктор медицини.

Адреса: 12, Кройдон-Гарденз, Сент-Джонз-Вуд.

3. Звіт Джейн Гулд

Лікар містер Гудрік послав мене зробити все необхідне, щоб приготувати до похорону останки пані, що померла в будинку, адреса якого вказана в попередньому звіті. Біля тіла небіжчиці я застала служницю Естер Пінгорн. Я зробила все, що було необхідно, і вчасно підготувала тіло до похорону. В моїй присутності небіжчицю поклали в труну, при мені ж прикрутили віко, перш ніж винести труну. Після цього, а не раніше, мені заплачено за труди, і я покинула цей дім. Хто хоче мати мої рекомендації, може звернутися до містера Гудріка. Він засвідчить, що на мене можна покластись і що все сказане вище — щира правда.

Підпис: Джейн Гулд.

4. Напис на надгробку

Пам'яті Лори, леді Глайд, дружини сера Персіваля Глайда, баронета з Блеквотер-Парку в Гемпшірі, дочки покійного Філіпа Ферлі, есквайра з Ліммеріджа, цієї ж парафії. Народилася 27 березня 1829 року, взяла шлюб 22 грудня 1849 року. Померла 25 липня 1850 року.

5. Звіт Волтера Гартрайта

На початку літа 1850 року я з кількома товаришами, що зосталися живі, покинув нетрища Центральної Америки, щоб вернутися на батьківщину. Сягнувши узбережжя, ми сіли на корабель, що відпливав до Англії. Судно це зазнало катастрофи в Мексіканській затоці. Я був серед небагатьох, що врятувалися в тій катастрофі. Це вже втретє я уникнув смертельної небезпеки. Смерть від тропічної лихоманки, смерть від індіанської стріли, смерть у морській пучині — три смерті загрожували мені, всі три минули мене.

Американський корабель, що плив до Ліверпуля, підібрав уцілілих. Корабель прибув в порт призначення 13 жовтня 1850 року. Ми причалили надвечір, а вночі я вже був у Лондоні.

Я не буду описувати на цих сторінках свої поневіряння та злигодні далеко від батьківщини. Причини, що спонукали мене полишити свою країну, друзів і рідних заради нового світу пригод і небезпек, уже відомі. З того добровільного вигнання я повернувся, як сподівався, молився і вірив, іншою людиною. Стихія мого нового життя загартувала мене. В суворій школі випробувань і небезпек воля моя зробилась сильна, серце — мужнє, розум — самостійний. Я вирушив у мандри, втікаючи від власної долі. Я повернувся, щоб зустріти свою долю віч-на-віч, як личить чоловікові.

Я повернувся до неминучої необхідності притлумлювати свої почуття, знаючи, що саме це мені судилось. Я розлучився з найгіршою гіркотою минулого, але не з пам'яттю серця про печаль і ніжність тих незабутніх днів. Я не перестав відчувати невигойного болю тієї великої катастрофи мого життя — я лише навчився мужньо терпіти свій біль. Лора Ферлі жила в моєму серці, коли корабель ніс мене вдалину і я востаннє дивився на англійський берег. Лора Ферлі жила в моєму серці, коли корабель ніс мене назад і ранкове світло осявало все ближчі й ближчі рідні береги.

Перо моє виписує літери її давнього імені, а серце все так само плекає давню любов. Я досі пишу про неї як про Лору Ферлі. Коли я пробую називати її ім'ям її чоловіка, мені тяжко думати про неї, тяжко про неї говорити.

Мені нічого більше додати до моєї повторної з'яви на цих сторінках. Ця оповідь матиме продовження, якщо мені стане сили й мужності дописати її до кінця.

Коли настав ранок, мої перші тривожні думки й перші мої надії полинули до матінки й сестри. Після тривалої відсутності, коли вони місяцями не мали звістки про мене, я відчував, що треба підготувати їх, аби їм легше було знести раптову радість зустрічі зі мною. Рано-вранці я послав листа в котедж У Гемпстеді, а за годину вирушив туди й сам.

Коли стихла перша бурхлива радість і до нас помалу почала вертатись тиха рівновага колишніх днів, я збагнув з виразу материного обличчя: на серці в неї лежить таємний тягар. В очах її, що так ніжно дивилися на мене, світилася не тільки любов, а й жалість. Добра її рука стискала мою руку все дужче й дужче — це було співчуття. Ми ніколи нічого не приховували одне від одного. Вона знала про мої розбиті надії, знала, чому я її покинув. Я хотів був спитати якомога спокійніше, чи не надходили на моє ім'я листи від міс Голкомб, чи не було яких звісток про мою сестру, та коли я глянув матері в обличчя, запитання завмерло на моїх устах — мені забракло хоробрості його вимовити. З болісною нерішучістю я тільки й спромігся сказати:

— Ви маєте щось сповістити мені?

Сестра моя, що сиділа навпроти нас, зненацька встала і, не сказавши й слова, вийшла з кімнати. Мати притулилася ближче до мене, обняла мене. Її люблячі руки тремтіли, сльози струменіли по її дорогому рідному обличчю.

— Волтере! — прошепотіла вона. — Мій любий сину! Моє серце стискається від болю за тебе. О сину мій, сину! Пам'ятай, що в тебе ще є я!

Голова моя впала їй на груди. Цими словами вона сказала все...

Настав ранок третього дня, відколи я повернувся, ранок шістнадцятого жовтня.

Я зостався у матері й сестри. Я щосили старався не затьмарювати їм радості довгожданої зустрічі зі мною. Я зробив усе що міг, щоб випростатися після удару й змиритися з необхідністю жити далі, щоб велике моє горе не виливалося відчаєм, а зм'якшувалося моєю любов'ю до матері й сестри.

Та марно я на це сподівався. Жодна сльоза не освіжила моїх запалених зболілих очей. Ні лагідне сестрине співчуття, ні тиха материна любов не приносили мені полегшення.

Того — третього — ранку я відкрив їм своє серце. Нарешті я зумів висловити те, що хотів сказати від тієї хвилини, коли мати сповістила мене про її смерть.

— Відпустіть мене, дайте мені трохи побути на самоті, — сказав я. — Я легше знесу це, коли ще раз гляну на ті місця, де вперше її побачив, коли стану на коліна та помолюся перед могилою, де вона спочиває.

І я вирушив у дорогу — в дорогу до могили Лори Ферлі.

Було погідне осіннє надвечір'я, коли я вийшов на безлюдній станції і пішки пішов шляхом, що його так добре знав.

Призахідне сонце м'яко світило крізь тонкі перисті хмари, було тепло й тихо. На мирний супокій спустілих полів злягала сумовита тінь осені.

Я вийшов на вересовище, я знову зійшов на вершину пагорба і подивився вдалину — там виднів знайомий парк, чітка дуга під'їзної доріжки, високі білі стіни Ліммеріджа. Злигодні й переміни, поневіряння й небезпеки стількох довгих місяців ураз змаліли й зійшли внівець у моїй пам'яті. От ніби вчора я востаннє ступав по цьому духмяному вересу і зараз я побачу її — вона вийде мені назустріч у своєму брилику, що затіняє її обличчя, в простій сукні, розмаяній вітерцем, із альбомом готових малюнків у руці...

О смерте! Твоя коса скосила її... О могило, це твоя перемога!..

Я звернув убік, і ось внизу, у видолинку, переді мною забовваніла самітна сива церква, і притвор, де я очікував появи жінки в білому; пагорби, що обступили тихий цвинтар, холодний струмочок жебонить по своєму кам'янистому річищу. А ген і мармуровий хрест у білосніжній чистоті своїй височіє над могилою — могилою, де нині вкупі спочивають мати з дочкою.

Я підійшов до цвинтаря. Ще раз пройшов по кам'яних сходинках і скинув капелюха, ступивши на цю священну землю. Священну для смирення й доброти, для шани й скорботи.

Я зупинився перед надгробком, над яким височів хрест. У вічі кинувся новий напис, викарбований на ньому, — безжальні, чіткі чорні літери з жорстокою байдужістю розповідали історію її життя й смерті. Я спробував прочитати їх: «Пам'яті Лори...» Ніжні, блакитні очі, затуманені слізьми, стомлено поникла білява голівка, невинні прощальні слова, що благали мене залишити її, — о, коли б хоч останній спогад про неї та був щасливіший! Спогад, що його я поніс тоді з собою, спогад, що його я нині приніс назад — до її могили!

Ще раз я спробував прочитати напис. Наприкінці стояла дата її смерті, а вище...

Вище над датою смерті, були рядки й там було ім'я, що заважало мені думати про неї. Я підійшов до могили з іншого боку, де не треба було нічого читати, де ніяка земна ницість не розділяла нас.

Я став на коліна перед могилою. Поклав руки, опустив голову на холодний білий мармур і заплющив свої стомлені очі, щоб не бачити ні землі довкола, ні світла вгорі. Я кликав її, я був з нею знов. О, моя любове! Любове! Моє серце знов промовляє до тебе! Тільки вчора ми розлучилися з тобою — тільки вчора я тримав твою дорогу руку в моїй руці, тільки вчора мої очі дивилися на тебе востаннє... Любове моя, любове!..

Час нечутно плинув, і тиша, мов чорна ніч, згусла наді мною.

Перший звук, що порушив цей небесний покій, був тихий-тихий, мов легіт ковзнув по цвинтарній траві. Помалу той звук наближався до мене, аж поки я збагнув, що то чиясь хода. Ближче, ближче... Й зупинилась.

Я підвів голову.

Сонце зависло над обрієм. Хмари розвіялись по небу, скісні сонячні паруси м'яко золотили пагорби. Пригаслий день був прохолодний, ясний і тихий в цій супокійній долині мертвих.

А віддалік серед цвинтаря, в прохолодній ясноті низького сонця, я побачив двох жінок. Вони стояли й дивилися на могилу, вони дивилися на мене.

Дві жінки.

Вони підступили ще ближче й стали знов. Обличчя їхні були сховані під вуалями, я не міг їх роздивитись. Коли вони зупинились, одна з них підняла вуаль. У тихому вечоровому світлі я впізнав обличчя Меріан Голкомб.

Як же вона змінилась! Неначе багато літ наклало на те обличчя свій відбиток. Її широко розплющені очі дивилися на мене з незбагненним жахом. Жаль будило її схудле, змучене обличчя — печать болю, страху та відчаю лежали на ньому.

Я ступив крок до неї від могили. Вона не зворухнулась, не озвалася. Жінка під вуаллю, що стояла поруч неї, тихо скрикнула. Я зупинився. Серце моє завмерло. Невимовний жах пойняв мене, я весь затремтів.

Жінка під вуаллю відійшла від своєї товаришки й поволі рушила до мене. Зоставшись сама, Меріан Голкомб заговорила. Голос її я зразу впізнав — голос не змінився, як змінились змучене обличчя й перелякані очі.

— Мій сон! Мій сон! — тихо вигукнула вона серед моторошної тиші. І впала навколішки, піднісши вгору молитовно складені руки. — Господи, дай йому сили! Господи, допоможи йому в цю скрутну хвилину!

Поволі, тихо жінка наближалася до мене. Я прикипів до неї очима — тепер я дивився тільки на неї.

Голос, що молився за мене, затнувся, впав до шепоту, а тоді раптом перейшов у зляканий, відчайдушний крик. Мені веліли піти геть!

Але жінка під вуаллю цілком заволоділа мною. Вона зупинилася по той бік могили. Ми стояли тепер обличчям до обличчя, нас розділяв надгробок. Вона була ближче до напису, і її сукня черкнула чорні літери.

А той голос лунав дедалі гучніше й нестямніше:

— Сховайте обличчя! Не дивіться на неї! Ради Бога...

Жінка підняла вуаль.

«Пам'яті Лори, леді Глайд...»

Лора, леді Глайд, стояла біля напису, що звіщав про її смерть, і понад могилою дивилася на мене...

(На цьому закінчується другий період цієї історії).

ПЕРІОД ТРЕТІЙ

Оповідь продовжує Волтер Гартрайт

I

Я починаю нову сторінку. І розповідаю далі, пропускаючи цілий тиждень.

Історія цього тижня повинна лишитись нерозказана. Коли я думаю про ті дні, серце моє мліє, думка петляє і туманіє. А цього не повинно бути, якщо я хочу вести за собою вас, хто читає ці сторінки. Цього не повинно бути, якщо я не хочу, щоб у моїх руках заплуталася нитка, що веде покрученими ходами цієї історії.

Життя моє змінилося враз — воно набуло нового значення, воно здобуло мету. Всі надії, страхи, боріння, інтереси, жертви — все це вмить і назавжди спрямувалося в новому напрямку. От ніби несподівано з вершини гори мені відкрився широкий і далекий краєвид. Я облишив свою оповідь у тихому затінку ліммеріджської церкви, а продовжую через тиждень, серед гамору й метушні однієї з лондонських вулиць.

Ця вулиця знаходиться в багатолюдному і вбогому кварталі. Долішній поверх одного з тутешніх будинків зайнятий крамничкою, де продають газети, а другий і третій поверхи здаються внайми.

Я винайняв ті два горішні поверхи під чужим прізвищем. На третьому поверсі живу я, у мене маленька робітня і кімнатчина, де я сплю. На нижчому поверсі, під тим самим чужим прізвищем живуть дві жінки — їх мають за моїх сестер. Я заробляю свій хліб тим, що роблю рисунки й гравюри на дереві для дешевих журналів. Усі вважають, що мої сестри допомагають мені, беручи замовлення на вишивання. Наша вбога оселя, наш скромний фах, те, що нас мають за родину, прибране прізвище, під яким ми живемо, — все це засоби для того, щоб ми могли заховатися в лондонських нетрищах. Ми вже не належимо до тих людей, що живуть відкрито, на видноті. Я — нікому не відомий, непомітний чоловік. Я не маю ані покровителів, ані друзів, котрі могли б допомогти мені. Меріан — усього-на-всього моя старша сестра, на чиїх плечах лежать усі хатні клопоти. В очах людей, що нас знають, ми з нею — водночас і жертви, й ініціатори зухвалого ошуканства. Вважається, що ми спільники божевільної Анни Катерік, яка претендує на ім'я, становище й саму особистість покійної леді Глайд.

Отаке наше становище. Й такі наші змінені ролі, в яких ми троє відтепер муситимемо виступати на багатьох-багатьох подальших сторінках цієї оповіді.

З погляду здорового глузду й закону, в уявленні рідних і знайомих, у відповідності з усіма загальноприйнятими формальностями цивілізованого суспільства «Лора, леді Глайд» лежала похована поруч своєї матері на цвинтарі в Ліммеріджі. За життя викреслена із списку живих, дочка покійного Філіпа Ферлі й дружина живого-здорового сера Персіваля Глайда, була все-таки жива для своєї сестри й для мене. Але для всього світу, крім нас із Меріан, її не було, вона померла. Померла для свого рідного дядечка, що відмовився від неї, померла для слуг, що не впізнали її, померла для офіційних осіб, що передали її багатство в руки її чоловіка й тітки, померла для моїх матері й сестри, які вважають, ніби мене ошукала, жорстоко обманула шукачка пригод. Для всіх і всього — для суспільства, моралі, закону, — вона померла.

І все ж вона жила! В бідності, переховуючись, — але жила. Жила для того, щоб нікому не відомий вчитель малювання виграв битву заради неї й повернув їй місце в світі живих людей.

Тоді, коли мені вперше відкрилось її обличчя, — чи не ворухнулася в мені підозра, підкріплена моїм знанням про незвичайну схожість між нею і Анною Катерік? Ні, ані тіні підозри — від тієї миті, коли вона підняла свою вуаль, стоячи біля надмогильного напису, що звіщав про її смерть.

Перш ніж того дня зайшло сонце, перш ніж із наших очей щез її дім, що зачинив перед нею двері, ми з нею обоє пригадали ті прощальні слова, які я сказав, коли від'їжджав із Ліммеріджа. Я їх повторив — вона їх упізнала. «Якщо коли-небудь настане час, коли відданість усього мого серця й душі, і всі мої сили зможуть дати вам бодай хвилинне щастя чи вберегти вас від хвилинної скорботи, чи згадаєте ви про бідного вчителя малювання?..» Вона, що так мало пам'ятала нині тривоги й страхи пізнішого часу, згадала ці слова і невинно, довірливо схилила бідолашну свою голівку на груди чоловікові, який їх вимовив. Тієї хвилини, коли вона назвала мене на ім'я, коли вона сказала: «Вони змушували мене забути все, Волтере, але я пам'ятаю Меріан і пам'ятаю вас!» — тієї хвилини я, хто давно віддав їй свою любов, присвятив їй все своє життя й подякував Богові, що можу це зробити. Так! Настав мій час. За тисячі й тисячі миль, через пущі-праліси, де гинули дужчі за мене мої товариші, через смертельні небезпеки, які тричі загрожували мені і яких я тричі уникав, невидима рука, що веде людину темною дорогою долі, вела мене до цієї хвилини. Вона була безправна й знедолена, зазнала тяжких випробувань, врода її зблякла, розум затуманився; вона позбулася всього, навіть місця серед живих... Тепер я міг вільно скласти до цих дорогих ніг свою давно обіцяну відданість — відданість усього мого серця, всієї душі, всіх моїх сил. За правом її нещастя, за правом її прихильності до мене вона була нарешті моя! Моя — щоб підтримати її, захистити, зберегти, воскресити. Моя — щоб я любив і шанував її, як батько й брат. Моя — щоб я поновив її в правах, ризикуючи пожертвувати всім: моїм добрим ім'ям, дружніми зв'язками і навіть власним життям у нерівній боротьбі із Знатністю і Силою, в тривалому бою із озброєним Обманом і могутнім Успіхом.

II

Моє становище змальовано, мотиви моїх учинків відомі. Нині треба розповісти історію Меріан та Лорину історію.

Обидві ці історії я розповім не зі слів, часто плутаних і непослідовних, самих оповідачок, а візьму з мого короткого і ясного підсумкового запису, що його я зробив для власного користування, а також для мого повірника. Таким чином, заплутаний клубок подій буде розплутано якнайшвидше та якнайрозбірливіше.

Історія Меріан починається там, де кінчається економчина оповідь.

Після від'їзду леді Глайд із дому її чоловіка економка розповіла міс Голкомб і про сам від'їзд, і про обставини, за яких це сталось. Лише через кілька днів (через скільки саме днів, місіс Майклсон не могла згадати, бо нічого тоді не записувала) надійшов лист від графині Фоско, де сповіщалося про раптову смерть леді Глайд у домі графа Фоско. Дати в листі не згадувались. Місіс Майклсон мала на власний розсуд або негайно повідомити міс Голкомб цю печальну вість, або зачекати, поки пані трохи піддужчає.

Порадившись із містером Доусоном (який доти, бувши сам нездоровий, не міг поновити лікарський нагляд за міс Голкомб), місіс Майклсон повідомила недужій скорботну звістку того самого дня, коли надійшов лист від графині, чи наступного дня. Не будемо зупинятися на враженні, яке справила на Меріан звістка про сестрину смерть. Варто лише сказати, що після цього вона ще три тижні не могла вирушати в дорогу. А коли минули три тижні, вона разом із економкою поїхала в Лондон. Там місіс Майклсон дала міс Голкомб свою адресу на випадок, якщо вона знадобиться в майбутньому, і жінки розлучились.

Попрощавшися з економкою, міс Голкомб негайно вирушила до юридичної контори Гілмора й Кірла порадитися з останнім, оскільки містер Гілмор був відсутній. Вона сказала містерові Кірлу про те, що вважала за необхідне приховати від усіх (включаючи й економку місіс Майклсон), про свої підозри з приводу обставин, за яких нібито сталася смерть леді Глайд. Містер Кірл, який ще раніше довів свою готовність по-дружньому служити інтересам міс Голкомб, поспішив навести довідки — ті, що їх дозволяв зробити делікатний і небезпечний характер дорученої йому справи.

Щоб вичерпати цю тему, слід згадати, що граф Фоско якнайлюб'язніше відгукнувся на лист містера Кірла, який від імені міс Голкомб цікавився невідомими його клієнтці подробицями смерті леді Глайд. Містер Кірл також зв'язався з лікарем Гудріком та обома служницями графа Фоско. З огляду на неможливість визначити точну дату від'їзду леді Глайд із Блеквотер-Парку, а також на підставі свідчень лікаря й служниць, добровільних пояснень графа Фоско та його дружини містер Кірл дійшов висновку, що підозри міс Голкомб не мають підстав. Він міг тільки припустити, що тяжкі переживання, викликані втратою сестри, плачевно відбились на її здатності тверезо мислити. І написав їй, що, на його думку, ті жахливі підозри, якими вона поділилася з ним, аніскільки не грунтуються на істинних фактах. Так почалось і закінчилось розслідування, яке провадив компаньйон містера Гілмора.

Тим часом міс Голкомб, повернувшись у Ліммерідж, зібрала там усі додаткові відомості, які тільки могла дістати.

Перше повідомлення про смерть небоги містер Ферлі отримав від своєї сестри, мадам Фоско, але і в цьому листі не були зазначені точні дати. Він дав свою згоду на сестрину пропозицію поховати небіжчицю поруч її матері на цвинтарі в Ліммеріджі. Сам граф Фоско супроводжував труну з останками леді Глайд у Камберленд і був присутній на похороні, що відбувся ЗО липня. На знак пам'яті й шани за труною йшли всі жителі села й околиці. Наступного дня надмогильний напис (попередньо накиданий, як кажуть, рукою рідної тітки покійної пані й схвалений головою родини, містером Ферлі) був викарбуваний на пам'ятнику, що стояв над могилою.

В день похорону й наступного дня граф Фоско гостював у Ліммеріджі, але містер Ферлі не побажав зустрітися з ним особисто. Вони поспілкувалися листовно. У своєму листі граф Фоско ознайомив містера Ферлі з подробицями хвороби й смерті його небоги. В цьому листі теж не вказувались дати, не було в ньому також ніяких нових фактів. Але в приписці до листа йшлося про одну варту уваги обставину. Ішлося про Анну Катерік.

Зміст приписки зводився ось до чого.

Спочатку містерові Ферлі повідомляли, що Анну Катерік (про яку він міг докладно почути від міс Голкомб, коли та приїде в Ліммерідж) вистежено і знайдено в околицях Блеквотер-Парку й повторно поміщено до психіатричної лікарні, звідки вона колись була втекла.

Це була перша частина приписки. А в другій частині містера Ферлі застерігали: душевна хвороба Анни Катерік загострилась від того, що вона довго перебувала на волі без медичної допомоги, і що її божевільна ненависть та підозріливість до сера Персіваля Глайда (яка й раніше була одним із найхарактерніших проявів її божевілля) не тільки збереглася, а й набула тепер нової форми. Нещасна була тепер у владі нової манії, пов'язаної з сером Персівалем, — вона видавала себе за його покійну дружину. Робила вона це, певне, для того, щоб дозолити йому та щоб повеличатись перед іншими хворими й доглядальницями в лікарні. Очевидно, ця ідея виникла в неї після того, як вона добилася таємного побачення з леді Глайд, під час якого спостерегла незвичайну випадкову схожість, що існувала між покійною пані й нею. Дуже й дуже малоймовірно було щоб їй повторно поталанило втекти з божевільні, але вона могла знайти якийсь спосіб докучати рідним покійної леді Глайд листами на цей випадок містера Ферлі й попереджали зарані, як ставитися до тих листів.

Коли міс Голкомб приїхала в Ліммерідж, їй показали цю приписку. А ще їй віддали одежу, в якій леді Глайд виїхала з Блеквотер-Парку, разом з іншими речами, що їх вона привезла з собою з дім своєї тітоньки. Мадам Фоско турботливо їх зібрала й переслала в Камберленд.

Такі були справи, коли міс Голкомб на початку вересня приїхала в Ліммерідж.

Небавом вона знов злягла в ліжко, хвороба її повторилась, ослаблені сили не витримали тяжкого душевного пригнічення, від якого вона тепер страждала. Через місяць, коли вона видужала, її підозри щодо обставин, за яких померла її сестра, зовсім не розвіялись. За цей проміжок часу вона не мала ніяких звісток від сера Персіваля Глайда, зате до неї доходили листи від мадам Фоско, яка вельми люб'язно цікавилася її здоров'ям від імені свого чоловіка й від себе. Замість відповідати на ці листи, міс Голкомб найняла приватного детектива для стеження за будинком у Сент-Джонз-Вуді та за його мешканцями.

Але нічого сумнівного не було виявлено. Ті самі наслідки дало й таємне стеження за місіс Рюбель. Вона і її чоловік прибули в Лондон за півроку до того. Приїхали вони з Ліона й винайняли будинок біля Лестер-Скверу, аби здавати мебльовані кімнати чужоземцям, яких, гадалося, багато наїде у зв'язку з Всесвітньою виставкою 1851 року. Нічого підозрілого про це подружжя не було відомо в окрузі. Вони були скромні люди, вчасно виплачували свою ренту і взагалі поводилися цілком пристойно. Останній запит був про сера Персіваля Глайда. Той поселився в Парижі й спокійно жив собі в невеличкому колі друзів — англійців та французів.

Зазнавши невдачі повсюди, але не можучи заспокоїтись, міс Голкомб надумала тоді поїхати до психіатричної лікарні, де, як було їй відомо, перебувала вдруге запроторена туди Анна Катерік. Вона й раніше дуже цікавилась цією жінкою. Тепер вона мала ще й дві конкретні причини для своєї цікавості. По-перше, міс Голкомб хотіла переконатись, чи й справді Анна Катерік видає себе за леді Глайд, а по-друге (якщо так було насправді), міс Голкомб хотіла з'ясувати, чому все-таки ця нещасна намагається всіх ошукати.

Хоча граф Фоско у своєму листі до містера Ферлі не вказував адреси лікарні, це важливе умовчання не стало перешкодою для міс Голкомб. Коли Волтер Гартрайт зустрів Анну Катерік у Ліммеріджі, вона розповіла йому, де знаходиться дім для божевільних. Міс Голкомб тоді ж записала цю адресу до свого щоденника разом з іншими подробицями того побачення достеменно так, як почула це з вуст самого Волтера Гартрайта. Тож вона переглянула щоденника, виписала адресу і, прихопивши замість рекомендації, що могла б їй знадобитись, графового листа до містера Ферлі, одинадцятого жовтня поїхала до психіатричної лікарні.

Надвечір того дня вона прибула в Лондон. Вона мала намір заночувати у старої гувернантки леді Глайд. Але місіс Везі так розхвилювалась, побачивши найближчу подругу й сестру своєї померлої вихованки, що міс Голкомб розсудливо передумала ночувати у неї, а, на пораду одруженої сестри місіс Везі, найняла на ніч номер в одному солідному готелі неподалік. Наступного ранку вона поїхала до лікарні, що знаходилася в лондонських околицях, на північ від столиці.

Її негайно провели до директора (він же заразом і власник) притулку для божевільних.

Спочатку він, здавалось, був рішуче проти того, щоб дозволити їй побачення із своєю пацієнткою. Та коли міс Голкомб показала йому приписку до листа графа Фоско й нагадала йому, що вона і є та сама міс Голкомб, яка там згадується, і до того ж близька родичка покійної леді Глайд, тому з родинних причин, природно, цікавиться самооманою Анни Катерік — її присвоєнням собі імені небіжчиці, — тон і манери директора лікарні змінились, він перестав заперечувати. Напевне, він відчув, що за таких обставин його категорична відмова буде не просто нечемністю, але може й справити враження, ніби порядки в його закладі не настільки добрі, щоб їх можна було показати шановним відвідувачам.

У самої міс Голкомб склалося враження, що директор лікарні зовсім не втаємничений у задуми сера Персіваля та графа Фоско. Доказом цього було те, що він усе-таки погодився дозволити їй побачення з Анною Катерік, а до того ж охоче розповів, як та повторно опинилася в лікарні, чого, звісно, не зробив би, коли б був спільником сера Персіваля й графа.

Він розказав міс Голкомб, що цього разу Анну Катерік, з усіма необхідними медичними висновками й документами, привіз граф Фоско двадцять сьомого липня. Граф також передав директорові пояснювального листа й прохання прийняти Анну Катерік до лікарні від сера Персіваля Глайда. Приймаючи хвору вдруге, директор лікарні запримітив у ній певні цікаві переміни. Звісно, в його практиці директора психіатричної лікарні такі переміни в його пацієнтах бували досить часто. Душевнохворі, буває, міняються і зовнішньо, і внутрішньо. Вони можуть почуватися то краще, то гірше. Відповідно внутрішні їхні зміни відбиваються на їхньому зовнішньому вигляді. Таке він припускав. Припускав він і те, що манія Анни Катерік могла змінитись, а внаслідок цього змінились і її манери, й мова. Але його й досі бентежили іноді певні відмінності між його пацієнткою до того, як вона втекла була з лікарні, й тією ж його пацієнткою після того, як її привезли сюди знов. Ці відмінності були дріб'язкові, їх не описати словами. Звісно, він не міг сказати, що вона була тепер іншого зросту, чи що змінився загальний її вигляд, чи інша тепер була барва очей, кіс, шкіри, інший овал обличчя, — він швидше відчував, ніж бачив якусь у ній переміну. Коротше кажучи, цей випадок був із самого початку цікавий, а нині він здавався просто загадковим.

Не можна сказати, щоб ця розмова бодай частково підготувала міс Голкомб до того, що на неї чекало. Але вона таки справила на неї враження, і то дуже велике. Міс Голкомб так розхвилювалась, що мусила трохи почекати й заспокоїтись, перш ніж піти за директором лікарні до тієї частини будинку, де утримували хворих.

З'ясувалось, що Анна Катерік у цей час саме прогулювалась у лікарняному парку. Одна з доглядальниць зголосилася провести туди міс Голкомб, а директор затримався на кілька хвилин для якоїсь термінової консультації, пообіцявши перегодом приєднатися до міс Голкомб у парку.

Доглядальниця провела міс Голкомб у глиб гарно спланованого парку, а тоді, розглянувшись довкола, звернула на доріжку, облямовану обабіч кущами. Назустріч їм звільна йшли якісь дві жінки. Доглядальниця показала на них і мовила:

— Ото Анна Катерік, мем, а з нею наша працівниця, що наглядає за нею. Вона й відповість вам на всі ваші запитання.

Сказавши це, доглядальниця залишила міс Голкомб і повернулася в приміщення лікарні, до своїх обов'язків.

Якийсь час міс Голкомб ішла назустріч двом жінкам, а ті наближалися до неї. Коли між ними зосталося кроків десять, одна з двох жінок зупинилася на мить, жадібно вп'ялась очима у відвідувачку, а тоді вирвала свою руку з руки доглядальниці й кинулася в обійми міс Голкомб. Тієї миті міс Голкомб упізнала свою сестру — впізнала поховану за життя...

На щастя (для успішного здійснення подальших рішучих задумів міс Голкомб), ніхто, крім доглядальниці, не був при цьому присутній. Доглядальниця, молода жінка, була так вражена тим, що сталось, що спочатку стояла заціпеніла, неспроможна втрутитись. Коли ж вона отямилась, їй довелося рятувати міс Голкомб, яка на мить зомліла, силкуючись не збожеволіти самій від непосильного для неї потрясіння. За кілька хвилин свіже повітря повернуло міс Голкомб її звичайну енергію та мужність, і вона збагнула, що повинна зосередитися тільки на тому, як допомогти своїй нещасній сестрі.

Вона випросила дозвіл поговорити з пацієнткою наодинці за умови, що обидві вони весь час будуть на очах у доглядальниці. Часу для розпитувань не було — його вистачило тільки на те, щоб переконати бідолашну леді Глайд у необхідності тримати себе в руках і запевнити її, що тільки за таких умов сестра зможе негайно їй допомогти, вирятувати з божевільні. Сподіванки на те, що їй пощастить вирватися з лікарні, коли вона буде слухатись сестриних вказівок, було досить, щоб заспокоїти леді Глайд і довести до її розуміння, як саме вона повинна поводитись. Тоді міс Голкомб вернулась до доглядальниці, поклала їй до кишені всі гроші, що мала при собі, — три соверени, — й спитала, коли й де вона могла б порозмовляти з доглядальницею наодинці.

Молода жінка спочатку дуже злякалася, про зустріч і слухати не хотіла. Та коли міс Голкомб запевнила її, що хоче тільки поставити їй кілька запитань, чого не може зробити зараз, бо надто схвильована, й що не має наміру збивати її з пуття, умовляти її порушити свої обов'язки, доглядальниця взяла гроші й пообіцяла зустрітися з міс Голкомб наступного дня о третій годині. Тоді вона зможе вибігти на півгодинки після того як хворі пообідають і дожидатиме пані в тихому куточку за високим муром, що оточував парк. Міс Голкомб устигла тільки сказати, що згодна, й шепнути сестрі, що прийде ще завтра, коли до них підійшов директор лікарні. Він завважив схвильованість відвідувачки, але вона пояснила це тим, що була трохи приголомшена зустріччю з Анною Катерік. Потім вона постаралась піти звідти якомога скоріше — тобто, коли прикликала всю свою мужність, аби змогти розлучитися із своєю нещасною сестрою.

Коли до неї повернулася здатність міркувати, міс Голкомб швидко збагнула, що будь-яка спроба визначити особу леді Гдайд і звільнити її з божевільні законним шляхом, навіть коли й завершиться успіхом, призведе до зволікання, яке може виявитися фатальним для сестриних розумових здібностей, уже частково порушених тим жахливим становищем, у якому вона перебувала. Поки міс Голкомб дісталася до Лондона, вона твердо вирішила визволити леді Глайд із психіатричної лікарні таємно, з допомогою доглядальниці.

Вона зараз же звернулася до свого біржового маклера й реалізувала ту невелику власність, яку мала, діставши трохи менше семисот фунтів готівкою. Ладна віддати всі гроші, до останнього фартинга, за визволення сестри, вона наступного дня, прихопивши з собою всю ту суму, виїхала на призначену їй зустріч за муром лікарні.

Доглядальниця була вже там. Обережними розпитами міс Голкомб помалу навела розмову на потрібну їй тему. Серед інших подробиць, доглядальниця розказала зокрема, що та доглядальниця, яка відповідала раніше за Анну Катерік, постраждала через її втечу — позбулась місця, хоч була зовсім не винна. Те саме, додала доглядальниця, станеться і з нею, коли Анна Катерік утече знов. А як було їй, доглядальниці, не дорожити своїм місцем, коли вона мала на те ще й особливу причину: вона була заручена, але весілля вони з нареченим усе відкладали, аж поки назбирають дві-три сотні фунтів, щоб відкрити свою крамничку. Молода жінка заробляла добру платню в лікарні й сподівалась, бувши ощадливою, за два роки зібрати грошей на свою пайку до потрібної суми.

Після цих слів доглядальниці міс Голкомб вирішила говорити цілком відверто. Вона заявила, що гадана Анна Катерік насправді її близька родичка, яка попала до психіатричної лікарні через фатальне непорозуміння, й що доглядальниця зробить добре, богоугодне діло, коли допоможе їй визволити сестру. Не встигла та щось заперечити, як міс Голкомб дістала із свого гаманця чотири папірці по сто фунтів кожен і запропонувала їх молодій жінці як винагороду за ризик утратити службу в лікарні.

Вражена й злякана доглядальниця завагалась. Але міс Голкомб наполегливо умовляла її.

— Ви зробите добре діло, — повторяла вона. — Ви допоможете тяжко скривдженій, найнещаснішій жінці на світі. Ось ваша винагорода — гроші на весілля. Приведіть сюди до мене мою сестру, і ці чотири банкноти будуть у ваших руках.

— А ви дасте мені листа, де будуть ці самі ваші слова, щоб я могла показати його моєму нареченому, коли він спитає мене, звідкіля гроші? — спитала доглядальниця.

— Я напишу й принесу вам такого листа з моїм підписом, — запевнила її міс Голкомб.

— Тоді я спробую, — сказала молода жінка.

— Коли?

— Завтра.

Вони швидко домовилися, що міс Голкомб повернеться туди ж наступного ранку й чекатиме, сховавшись за деревами, але тримаючись близько від того тихого куточка під північним муром. Точного часу своєї появи доглядальниця не могла призначити. Обачність вимагала, щоб вона діяла відповідно до обставин, вичікуючи слушної нагоди. Отак умовившись, вони розлучились.

Наступного ранку, близько десятої години, міс Голкомб була в призначеному місці з обіцяним листом і грошима. Вона прождала добрих півтори години. Нарешті доглядальниця швидко вийшла з-за муру, ведучи за руку леді Глайд. Як тільки вони зустрілись, міс Голкомб віддала доглядальниці гроші й листа. Сестри знов були разом.

Із щасливою завбачливістю доглядальниця надягла на леді Глайд своє власне вбрання: капелюшок, вуаль і хустку. Міс Голкомб тільки затримала її на хвилинку, — порадити, як найкраще вчинити, коли втечу виявлять, аби спрямувати розшуки в хибному напрямку. Доглядальниці слід було вернутися до лікарні й розказати в присутності інших працівниць, що Анна Катерік останнім часом питалася про відстань від Лондона до Гемпшіру. Почекавши до останньої хвилини перед тим як втечу Анни Катерік неминуче буде виявлено, вона повинна була сама зняти тривогу й тим відвести від себе підозру в причетності до тієї втечі. Коли директорові лікарні розкажуть, що втікачка заздалегідь питалася про Гемпшір, він, напевне, вирішить, що його пацієнтка, уявляючи себе леді Глайд, повернулася до Блеквотер-Парку, — тож найвірогідніше, що шукатимуть її спочатку саме там.

Доглядальниця погодилась на цю пропозицію залюбки, адже, лишаючись весь час на очах у інших працівниць, вона принаймні показувала себе непричетною до втечі, за яку могла поплатитися, може, й більшим, ніж простою втратою місця. Тож вона хутко повернулася до лікарні, а міс Голкомб негайно повезла свою сестру в Лондон. Вони встигли на післяобідній поїзд до Карлайля і того самого вечора, без будь-яких пригод чи перешкод, добулися до Ліммеріджа.

На останньому відтинку дороги, коли вони зостались самі в купе, міс Голкомб змогла розпитами зв'язати в одне ціле уривки спогадів леді Глайд, які зберегла її ослаблена, плутана пам'ять. Отримана таким чином історія жахливої змови постала у вигляді фрагментів, між якими зяяли провалля непам'яті, а ще ж і тим уцілілим фрагментам, на жаль, бракувало внутрішньої логіки. Та, хоч яка небездоганна була її розповідь, ми повинні відтворити її тут, перш ніж описати, що сталось наступного дня в Ліммеріджі.

Спогади леді Глайд про події, що відбулися після її від'їзду з Блеквотер-Парку, починалися з її прибуття на лондонський вокзал Південно-Західної залізниці. Їй не спало на думку попередньо записати, якого числа вона виїхала. Слід вважати, що всі надії на уточнення цієї важливої дати з допомогою леді Глайд чи місіс Майклсон утрачено.

Коли поїзд підійшов до перону, леді Глайд побачила графа Фоско, що зустрічав її. Як тільки кондуктор відчинив двері вагона, граф зразу ж опинився біля дверей. Поїзд був переповнений, і через штовханину нелегко було отримати багаж. Якийсь чоловік, що був із графом Фоско, приніс речі леді Глайд. На валізах було її ім'я. Вона поїхала разом із графом у кареті, на яку тієї хвилини не звернула особливої уваги.

Коли від'їхали від вокзалу, вона передовсім запитала графа про міс Голкомб. Граф відповів, нібито міс Голкомб іще не поїхала в Камберленд, бо він подумав і порадив їй відпочити кілька днів, а тоді вже рушати в далеку дорогу.

Тоді леді Глайд спитала його, чи перебуває нині її сестра в його домі. Відповіді його вона добре не пам'ятала, тільки пригадувала досить чітко, нібито граф заявив, що везе її до міс Голкомб. Леді Глайд вельми погано знала Лондон і не могла сказати, якими вулицями вони тоді їхали. Але вони їхали все вулицями й не проїжджали ні парків, ні дерев. Карета зупинилася в якомусь завулку біля скверу, де були крамниці, державні заклади і юрби людей. Із цих спогадів, у достеменності яких леді Глайд була певна, нібито цілком очевидно випливає, що граф Фоско віз її не до своєї резиденції в Сент-Джонз-Вуді.

Вони увійшли в будинок і піднялися нагору в задню кімнату — чи на другому, чи на третьому поверсі. За леді Глайд унесли весь багаж. Двері їм одчинила служниця.

Чорнобородий чоловік, з вигляду чужоземець, дуже ввічливо зустрів їх у холі й провів нагору. Відповідаючи на запитання леді Глайд, граф запевнив її, що міс Голкомб перебуває в цьому ж будинку, — її негайно повідомлять про прибуття сестри. Потім він і чужоземець вийшли з кімнати, залишивши леді Глайд саму. Це була вбого обставлена вітальня, що вікнами дивилась на задвірки.

В будинку було напрочуд тихо, не чути було нічиєї ходи по східцях, тільки з кімнати, що була під нею, долинав глухий чоловічий гомін. Вона пробула сама недовго. Повернувся граф і сказав, що міс Голкомб саме спочиває і її поки що не можна будити. Разом з ним до кімнати зайшов якийсь чоловік, англієць, — його граф відрекомендував як свого друга.

Після цього дивного знайомства — наскільки леді Глайд пам'ятала, граф не назвав імен, — він залишив її наодинці з тим чоловіком. Той був дуже ввічливий, але стривожив і збентежив її своїми чудними розпитуваннями про неї саму й тим, що якось дивно й пильно дивився на неї. Недовго порозмовлявши з нею, він вийшов, а за хвилину чи дві до кімнати увійшов інший незнайомець, теж англієць. І цей відрекомендувався їй як друг графа Фоско і своєю чергою почав її розглядати й ставити химерні запитання, жодного разу, наскільки вона могла пригадати, не назвавши її на ім'я. Потім і цей вийшов. На той час вона вже так боялася за себе й так тривожилась за сестру, що почала думати, чи не зійти вниз та не попросити захисту й допомоги в єдиної жінки, яку вона бачила в будинку, — в служниці, що відчинила вхідні двері.

Але щойно вона підвелася зі стільця, як вернувся граф.

Вона зараз же схвильовано спитала його, як довго ще відкладатиметься її зустріч із сестрою. Спочатку він ухилявся від прямої відповіді, та леді Глайд вимагала відповісти їй, і тоді він дуже неохоче признався, що міс Голкомб далеко не так добре почувається, як він говорив їй раніше. Його тон і манери під час цієї розмови так розтривожили леді Глайд, вірніше, так посилили тривогу, навіяну на неї зустрічами з тими двома дивними незнайомцями, що їй раптом стало млосно й вона мусила попросити води. Граф виглянув за двері й гукнув, щоб принесли води, а також слоїчок із нюхальною сіллю. Те й те приніс схожий на чужоземця бородатий чоловік. Вода, коли леді Глайд спробувала її випити, виявилася з таким нудотним присмаком, що їй стало ще гірше. Вона схопила слоїчок і понюхала. Їй враз запаморочилося в голові. Граф підхопив слоїчок, що випав у неї з рук, і останнє, що вона запам'ятала, перш ніж знепритомніла, — як він знов підніс слоїчок їй до обличчя.

Подальші її спогади були такі уривчасті й плутані, що трудно було пов'язати їх із якоюсь вірогідною дійсністю.

Їй уявлялось, що згодом, увечері, вона прийшла до тями й залишила той дім, і поїхала, як намірялася ще в Блеквотер-Парку, до місіс Везі. Нібито вона пила там чай і ніч переночувала теж у місіс Везі. Вона зовсім не пам'ятала, як, коли і з ким покинула дім, куди привіз її граф Фоско, але настійно стверджувала, що ночувала таки у місіс Везі. Однак ще дивніше було те, що, за її словами, їй допомогла роздягтись і лягти в ліжко місіс Рюбель! Вона нічогісінько не пам'ятала, про що вони з місіс Везі розмовляли чи кого ще вона там бачила, крім тієї дами, чи чому в будинку місіс Везі опинилася місіс Рюбель.

Ще хаотичнішими й неймовірнішими були її спогади про те, що трапилося наступного ранку.

Невиразно їй пригадувалось, що вона кудись поїхала (о котрій годині — не могла сказати) з графом Фоско й знов же з місіс Рюбель, яка була за помічницю в графа. Але коли й чому вона розлучилася з місіс Везі, вона не знала; не знала ні в якому напрямку їхала карета, ні де вони зупинились, ні чи були граф і місіс Рюбель біля неї протягом усієї поїздки. На цьому її печальна історія закінчувалась. Далі був цілковитий провал пам'яті. У неї не лишилось ніяких, бодай туманних, вражень, вона зовсім не уявляла собі, чи день, чи два минуло, поки раптом вона прокинулась у незнайомому місці й серед жінок, жодної з яких не знала.

Це був дім для божевільних. Тут вона вперше почула, як її назвали Анною Катерік. І остання цікава деталь в історії цієї змови: тут вона своїми власними очима побачила на собі одежу Анни Катерік. Першого ж дня в лікарні доглядальниця, роздягаючи її на ніч, показувала їй мітки на білизні й примовляла, без будь-якого зла чи роздратування: «Подивіться на ваше власне ім'я на вашій білизні й перестаньте набридати нам усім розмовами про те, що ви — леді Глайд. Вона мертва і в могилі, а ви живі й здорові. Гляньте-но на вашу одежу! Ось ваша мітка, зроблена гарною спеціальною тушшю, — її ви знайдете на всіх ваших старих речах, які ми зберегли: Анна Катерік, — чорним по білому!» Таку мітку побачила й міс Голкомб на сестриній білизні, коли вони прибули в Ліммерідж.

Оце такі непевні, часом суперечливі спогади були єдиною відповіддю леді Глайд на обережні розпити її сестри дорогою до Камберленду. Міс Голкомб побоялася допитуватись про те, як до неї ставилися в лікарні, бо надто добре розуміла, що сестра не здатна витримати таке випробування. За добровільним визнанням директора лікарні було відомо, що вона прибула туди двадцять сьомого липня. Від того числа до п'ятнадцятого жовтня (дня її визволення) вона була під постійним наглядом у лікарні, її систематично запевняли, що вона Анна Катерік, і категорично заперечували, що вона нормальна людина, маючи її за душевнохвору. Будь-хто і не з такою вразливою нервовою системою, і фізично міцніший та здоровший, неминуче страждав би від такого тяжкого випробування. Ніхто не зміг би пройти через усе це й зберегти душевну рівновагу.

Прибувши в Ліммерідж пізно ввечері, міс Голкомб розважливо надумала не робити спроб зразу ж визначити особу леді Глайд, а зачекати до завтра.

Вранці вона передовсім пішла до містера Ферлі й, підготувавши його обережно, усіма можливими осторогами, розповіла йому нарешті, що сталося. Як тільки трохи минувся його жах і подив, містер Ферлі гнівно заявив, що міс Голкомб допустилася, щоб її ошукала Анна Катерік. Він послався на лист графа Фоско й на власні слова міс Голкомб, яка сама казала йому раніше, що між Анною Катерік і його покійною небогою існувала велика схожість, і рішуче відмовився бодай на хвилину побачити цю божевільну, адже сама її поява в його домі була неприпустимою сваволею і страшною образою для нього.

Міс Голкомб вийшла від нього, перечекала, поки його гнів трохи минув, і, розміркувавши, що містер Ферлі хоча б просто по-людському повинен побачити свою небогу, перш ніж зачинить перед нею двері свого дому, як перед чужою, без будь-якого попередження ввела леді Глайд до його кімнати. Камердинер заступив їм дорогу, але міс Голкомб пройшла повз нього, ведучи за руку сестру, і стала з нею перед очі містера Ферлі.

Сцена, що відбулася потому, хоч і тривала лише кілька хвилин, була така моторошна, що й не описати. Міс Голкомб сама уникала згадувати про неї. Зазначимо тільки: містер Ферлі якнайкатегоричніше заявив, що не впізнає жінки, котру привели до нього; що в її обличчі й манерах немає нічого спільного з його небогою, яка лежить на ліммеріджському цвинтарі, й він звернеться до законної влади, щоб захистила його від самозванки, коли її до вечора не заберуть з його дому.

Хоч би як несхвально ми ставилися до егоїзму, нечулості й звичного браку людяності у містера Ферлі, все ж не можна й припустити, щоб він був здатний на таку ницість, — прикинутися, ніби не впізнав дочки свого рідного брата. Міс Голкомб справедливо й мудро виснувала: то жах і упередження не дозволили йому роздивитися й розчути, що перед ним його небога. Міс Голкомб задовольнилася таким поясненням. Але коли потім вона піддала випробуванню слуг, їй довелося переконатись, що й вони всі, без винятку, не певні, коли б не сказати більше, чи показана їм пані справді їхня молода хазяйка, а чи Анна Катерік, бо начулися про їхню схожість. Міс Голкомб мусила дійти сумного висновку, що ув'язнення леді Глайд у божевільні позначилося набагато серйозніше на її зовнішньому вигляді й манерах, ніж це здавалося їй, сестрі скривдженої. Підлий обман, за допомогою якого живу леді Глайд видавали за мертву, пустив коріння навіть в оселі, де вона народилась, і засліплював людей, серед яких вона виросла.

Якби становище не було таке критичне, можна було б не відчаюватись і спробувати отримати потрібні свідчення від інших людей.

Наприклад, її покоївка Фанні, якої саме не було в Ліммеріджі, через два дні мала повернутись. Бувши постійно при леді Глайд, тісно з нею спілкувавшись і любивши свою пані дужче, ніж інші слуги, Фанні, можливо, впізнала б її. І це було б добре для початку. Знов же, леді Глайд могла тимчасово пожити коли не в рідному домі, то в кого-не-будь у селі, поки відновляться її здоров'я і душевна рівновага. А тоді, коли пам'ять знов почне надійно їй служити, вона з природною легкістю зможе говорити про своє минуле, згадуючи такі подробиці, до яких самозванці не додуматись. І таким чином її тотожність, не підтверджена поки що зовнішнім виглядом, буде зрештою доведена багато вірогіднішим свідченням — її власними словами.

Але обставини, за яких вона визволилася з лікарні, робили все це практично нездійсненним. Погоня з божевільні, націлена тим часом на Блеквотер-Парк, ось-ось кинеться шукати її в Ліммеріджі. Люди, яким доручено розшукати втікачку, могли з'явитися в маєтку за кілька годин, а містер Ферлі був нині в такому настрої, що вони могли розраховувати на його негайне сприяння — з його владою та місцевим авторитетом. Тож найпростіші міркування безпеки для леді Глайд змусили міс Голкомб облишити спроби довести мешканцям Ліммеріджа істинність особи своєї сестри й негайно забрати її з найнебезпечнішого тепер місця — її власного маєтку.

Сама собою напрошувалась наймудріша думка: зараз же повернутися в Лондон. Їхні сліди швидко й надійно загубляться на вулицях великого міста. Готуватися в дорогу не треба було, прощатися — ні з ким. Надвечір того пам'ятного шістнадцятого числа міс Голкомб умовила сестру зібрати рештки мужності й зробити останнє зусилля. Ніхто не сказав їм доброго слова на прощанні, коли вони удвох рушили в дорогу, покинувши навіки Ліммерідж.

Вони саме проходили пагорбом, що здіймався за цвинтарем, коли леді Глайд почала наполегливо просити сестру вернутися, щоб попрощатися з могилою матері. Міс Голкомб намагалася відговорити сестру, але цього разу всі її умовляння були марні. Та несхитно наполягала на своєму. Її тьмяний погляд засвітився несподіваним вогнем, помітним і крізь вуаль, що закривала обличчя, а схудлі пальці, що досі безживно лежали на сестриній руці, міцніше й міцніше стискали цю дружню руку. Я вірю, що то перст божий вказав їм вернутися назад, і найневинніша, найзнедоленіша з людей побачила й збагнула той віщий знак у годину страшної своєї скрути.

Вони вернулися до цвинтаря і тим самим поєднали водно три наші долі.

III

Така була ця історія, наскільки ми її тоді знали. Коли мені її розповіли, мені стало зрозуміло, що самі собою напрошуються два очевидні висновки. По-перше, я вже розумів, хоч і невиразно, ж було задумане і здійснене це лиходійство, як вичікували кожної слушної нагоди та як підтасували факти, щоб забезпечити цілковиту безкарність цього зухвалого й заплутаного злочину. Дарма що деякі його подробиці досі лишались загадкою для мене, в цілому я нітрохи не сумнівався, як підло використано зовнішню схожість між жінкою в білому й леді Глайд. Ясно було, що Анну Катерік привезли в графів дім під виглядом леді Глайд, а леді Глайд зайняла місце померлої Анни Катерік у лікарні для душевнохворих. Підміну влаштували таким чином, що зовсім невинні й непричетні люди, якими, безперечно, були лікар, дві служниці й, напевне, директор лікарні, виявилися співучасниками цього злочину.

Другий висновок був логічним наслідком першого. Всім нам трьом не випадало сподіватися на пощаду від графа Фоско й сера Персіваля Глайда. Успішне втілення їхнього злочинного задуму принесло їм чистого прибутку тридцять тисяч фунтів: двадцять тисяч одному й десять тисяч другому, через його дружину. З цієї та й з інших причин вони були вкрай зацікавлені, щоб їхнього злочину не розкрили. Вони, звісно, підуть на будь-який ризик, на будь-яку підлість, аби знайти, де переховується їхня жертва, й розлучать її з єдиними її друзями на світі — з Меріан Голкомб і зі мною.

Виразно усвідомлюючи цю небезпеку, — небезпеку, що з кожним днем, із кожною годиною, можливо, добиралася до нас ближче й ближче, — я став шукати, де б нам найкраще сховатись. І вибрав східну частину Лондона, — там найменше роззяв, що никають по вулицях, продаючи витрішки. Вибрав найлюдніший і найбідніший квартал, адже чим напруженіша кипітиме довкола нас боротьба за існування, тим менше буде ризику, що хтось тут матиме час чи охоту звернути увагу на нових людей, котрі серед них оселились. Це була саме та перевага, якої я шукав. До того ж цей квартал був нам вигідний іще в одному, не менш важливому відношенні. Тут ми могли прожити дешево, на ті гроші, що заробляли, й могли ощаджати кожен мідяк, щоб хоч трохи ближча стала наша мета, праведна мета, до якої я нині неухильно прагнув: виправити страшне лиходійство й поновити Лорині зневажені права.

Через тиждень ми з Меріан завели на щодень певний лад, за яким мало йти наше життя.

Окрім нас, у нашому будинку не було інших пожильців. Ми мали окремий вхід, тож нам не доводилося проходити через крамничку. Ми умовилися, на поки що принаймні, що ні Меріан, ні Лора не ступлять ані кроку з дому без мене. За моєї відсутності вони не повинні були нікого, ні під яким приводом, пускати в дім. Установивши таке тверде правило, я пішов до приятеля, з яким знався раніше (він був гравер по дереву, з великою практикою), і попросив у нього роботи, зазначивши, що з певних причин не хотів би розголошувати наші з ним ділові стосунки.

Він зразу ж виснував, що я заплутався в боргах, висловив мені, як годиться, співчуття й пообіцяв зробити для мене все можливе. Я дозволив йому лишитися при його висновку і зразу взявся за роботу, яку він мені дав. Він знав, що може покластися на мою досвідченість і працьовитість. Я мав те, чого він потребував, — посидючість і здібності.

Хоч заробляв я небагато, цього вистачало на наші щоденні потреби. Щойно ми переконалися в цьому, ми з Меріан Голкомб полічили наші статки. У неї зосталось трохи більше двохсот фунтів, десь стільки лишилось і в мене від розпродажу моїх малюнків (я це зробив перед відплиттям з Англії). Тож нашого об'єднаного капіталу вийшло понад чотириста фунтів. Я поклав це невеличке багатство до банку, щоб тратити з нього тільки на ті таємні розшуки й розслідування, які я вирішив почати й довести до кінця, навіть коли б мені довелося діяти лише самотужки, без будь-чиєї допомоги. Ми розрахували наші щоденні витрати до останнього фартинга й ніколи не чіпали нашого маленького фонду, — хіба що тільки в Лори-них інтересах і для її потреб.

Як належне їй право, Меріан Голкомб від першого дня взяла на себе домашню роботу — те, що могла б робити служниця, коли б ми могли звіритися на когось.

— Усе, що можуть робити жіночі руки, — заявила вона, — ці руки робитимуть від ранку й до вечора.

Її простягнуті руки тремтіли від слабості. Коли вона закасала рукава убогої, простенької сукні, яку з обачності носила тепер, її виснажені руки розповіли без слів, скільки їй довелося пережити. Але непогасний дух незмінно горів у цій жінці. Дві великі сльози повільно покотилися по її щоках, коли вона подивилася на мене. Та вона змахнула їх із натяком на колишню свою енергійність і всміхнулася мені. Усмішка та була лише слабеньким відблиском її давньої бадьорості.

— Не сумнівайтеся в моїй мужності, Волтере, — сказала вона. — Це плаче моя слабодухість, а не я. Домашня робота допоможе мені подолати її, ось побачите!

І вона дотримала слова. Коли ми зустрілися ввечері й вона сіла перепочити, я побачив перемогу в її очах. Великі, чорні, проникливі, вони променилися розумом і рішучістю.

— Горе ще не зламало мене, — сказала вона. — Повірте, на мене можна покластися — я впораю свою роботу. — І не встиг я відповісти, як вона додала пошепки: — І ще вірте: на мене можна покластися і там, де треба ризикувати. Згадайте про це, коли настане час і потрібна буде моя допомога!

Я згадав про це, коли настав час.

До кінця жовтня течія нашого життя увійшла в стале річище, і ми троє в нашій криївці були настільки відокремлені від світу, ніби наш дім був самітним, безлюдним островом, а величезний лабіринт вулиць і тисячі людей довкола нас були водами безкрайого океану. Тепер я мав трохи вільного часу, щоб подумати й виробити план моїх наступних дій, а також поміркувати, як мені озброїтись для майбутньої боротьби з сером Персівалем і графом.

Безнадійно було опиратися на наші з Меріан свідчення як на докази у справі доведення Лориної особи. Коли б ми любили її не так палко, коли б наша любов не була незрівнянно проникливіша за наш розум, навіть ми, певне, не впізнали б її з першого погляду.

Зміна, якої зазнала її зовнішність через страждання й жахи минулого, страшно, майже безнадійно підсилила її фатальну схожість із Анною Катерік. Коли я розповідав про своє перебування в Ліммеріджі, я згадав, які несхожі вони були в багатьох важливих рисах, хоча з першого погляду їхня схожість була вражаюча. Але в ті дні ніхто, побачивши їх поруч, не переплутав би їх одну з одною, як переплутують часто близнят. Нині це було не так. Колись я картав себе за те, що на мить уявив страждання й злигодні у майбутньому Лори Ферлі, а вони вже лишили глибокий відбиток на юній вроді її обличчя. Фатальна схожість, яку я з жахом помітив колись, та миттєва мана — була вона тепер чимось більшим за схожість, живим, реальним відбиттям, що його уяв бачили мої очі. Посторонні люди, знайомі, навіть друзі, що не дивилися на неї очима нашої любові, коли б їм показати її в ті перші дні після визволення з божевільні, цілком слушно могли сумніватися, чи це вона — Лора Ферлі, яку вони знали колись.

Спочатку я надіявся на єдине, що могло б нам допомогти, — я сподівався, що вона згадає людей і події, які не могла знати жодна самозванка, але ця надія виявилась нездійсненною, в чому, на жаль, нам довелось переконатися згодом. Всі наші з Меріан намагання поберегти її, всі наші зусилля помалу, неухильно зміцнювати її ослаблене здоров'я, розладнану свідомість, застерігали нас проти ризикованих спроб повернути її до споминів про жахливе й гнітюче минуле.

Ми зважувались нагадувати їй тільки про повсякденні домашні події нашого щасливого життя в Ліммеріджі, коли я ще тільки приїхав туди й почав навчати її малювання. Той день, коли я пробудив ці спогади, показавши їй малюнок літньої хатини, який вона колись подарувала мені, прощаючись, і з яким я ніколи не розлучався, став днем народження нашої першої надії. Ніжно, дуже обережно й поступово ми пробуджували в ній пам'ять про давні прогулянки й поїздки, і сумні, тужливі, стомлені очі почали дивитися на Меріан і на мене з новою цікавістю; в них то спалахувала, то пригасала думка, яку від тієї хвилини ми так підтримували, так плекали. Я купив їй коробку фарб і альбома, схожого на той альбом для малювання, якого вона тримала в руках, коли я вперше її побачив. Знову — о леле, знову! — у вільні від роботи години я сидів біля неї у нашій вбогій кімнаті й при тьмяному лондонському освітленні підправляв непевні лінії, мазки, які вона пробувала зробити на папері слабкою рукою. День до дня я ростив і ростив у ній цей новий інтерес, аж поки він посів своє постійне місце в її безвідрадному існуванні. Помалу вона почала думати про свої малюнки, говорити про них і терпляче малювати — з тим слабеньким відблиском невинної втіхи від моїх похвал і власних успіхів, яка належала минулому її життю, нагадувала про втрачене щастя минулих днів.

Ми допомагали їй видужати щонайпростішими засобами. Коли випадала гарна година, брали її на прогулянку в тихий старий сквер неподалік від дому, де не було нічого, що могло б стривожити її чи налякати. Брали трохи грошей із фонду в банку, щоб купувати їй вино й необхідні поживні харчі; вечорами розважали її дитячими іграми в карти й книжками з картинками, що їх я брав у мого роботодавця, гравера. Цими та іншими забавами, різними дрібничками заспокоювали ми її, укріплювали її душевні сили, й не зневірювались, надіялись як могли, що час, наша невтомна турбота і дбайлива любов повернуть їй колишнє щастя й ім'я. Але безжально вирвати її з усамітнення й спокою, поставити її віч-на-віч із чужими людьми чи із знайомими, що були майже чужі, нагадати їй болісні враження її минулого, які ми так старанно замовчували, — ми не сміли, навіть заради її інтересів. Хоч би яких жертв це коштувало, хоч би як стомливо довго довелося цього чекати, а завдане їй зло треба було виправляти без неї, без її відома й допомоги, — якщо це взагалі було в людських силах.

Рішення було ухвалене. Треба було поміркувати, з чого почати.

Я порадився з Меріан і надумав зібрати спершу якомога більше фактів, а тоді звернутися до містера Кірла (знаючи, що йому можна довіритись), щоб переконатися, чи можливе втручання закону на нашому боці. Я не мав права ставити на карту все Лорине майбутнє, діючи на власний розсуд. Якщо була бодай найменша змога, слід було заручитися чиєюсь надійною допомогою.

Насамперед я звернувся в пошуках відомостей до щоденника, якого Меріан Голкомб вела в Блеквотер-Парку. В щоденнику були рядки, які стосувалися до мене, й вона не хотіла, щоб я їх прочитав. Тож вона сама читала мені свої записи, а я занотовував потрібні мені факти. Ми могли займатися цим тільки пізніми вечорами. Три вечори були присвячені цьому заняттю. Так я довідався про все, що могла розповісти Меріан.

Далі я вирішив зібрати всі додаткові свідчення, які можна було дістати від інших людей, не викликаючи при цьому нічиєї підозри. Я сам поїхав до місіс Везі, щоб перевірити, чи справді Лора ночувала в неї, чи так їй тільки здалося. Зважаючи на похилий вік і слабкі нерви місіс Везі, я обачливо приховав од неї наше дійсне теперішнє становище й намагався весь час говорити про Лору як про «покійну леді Глайд». Я дотримувався такої обачності і згодом, у розмовах з іншими людьми.

Відповіді місіс Везі тільки підтвердили мої здогади. Лора й справді написала до своєї колишньої гувернантки, що хоче заночувати в неї, але в її домі так і не була.

В цьому випадку і, як я боявся, в інших також, те, що вона намірялася зробити, уявлялось їй дійсним фактом. А насправді нічого того не було. Пояснити причину такої розбіжності між її плутаними уявленнями й дійсністю було нетяжко, але ця невідповідність могла нам дуже зашкодити. Це було все одно, що спіткнутися на порозі перед дорогою; це означало, що її суперечливі свідчення зіграють свою фатальну роль на самому початку судового процесу.

Коли я попросив показати мені листа, якого Лора написала місіс Везі з Блеквотер-Парку, мені його дали без конверта, давно викинутого в кошик на сміття і знищеного. В самому листі не згадувалися ніякі дати, не зазначено навіть дня тижня. У ньому були тільки ось ці рядки:

«Люба моя місіс Везі, я так тривожуся і хвилююсь! Може, я приїду до Вас завтра ввечері й попрошусь заночувати. Я не можу сказати Вам у цьому листі, що сталось, — пишу й потерпаю, щоб мене не застали зненацька, і не можу зосередитись ні на чому. Прошу Вас, будьте вдома, коли я приїду. Я Вас тисячу разів поцілую і все Вам розкажу. Ваша любляча Лора».

Чим могли допомогти нам ці рядки? Нічим.

Повернувшись від місіс Везі, я попросив Меріан звернутися (пильнуючи все тієї самої обачності) до місіс Майклсон. Я вважав, що Меріан у своєму листі могла висловити загальну підозру щодо поведінки графа Фоско; і вона повинна була попросити економку надіслати їй короткий звіт про події, що відбулися в Блеквотер-Парку, аби з'ясувати істинні факти. Поки ми чекали на відповідь, що надійшла за тиждень, я поїхав до лікаря Гудріка в Сент-Джонз-Вуд, як посланець від міс Голкомб, котрий нібито хоче зібрати більше подробиць про останню хворобу «її сестри», чого через брак часу не зміг зробити містер Кірл. Із допомогою містера Гудріка я дістав копію свідоцтва про смерть леді Глайд і побачився з жінкою (Джейн Гулд), яка обрядила небіжчицю до похорону. А вже Джейн Гулд допомогла мені зустрітися із служницею Естер Пінгорн. Та недавно пішла від подружжя Фоско, посварившися з хазяйкою, і служила тепер у людей, яких знала місіс Гулд. Таким чином я дістав звіти від економки, від лікаря Гудріка, від Джейн Гулд та Естер Пінгорн у такому вигляді, в якому їх наведено вище.

Зібравши такі додаткові документальні свідчення, я вважав себе достатньо підготовленим, щоб іти до містера Кірла на пораду.

Меріан написала йому про мене, вказавши день і годину, коли я просив його прийняти мене у важливій особистій справі.

Того ранку я мав досить часу, щоб повести Лору на звичайну прогулянку і, повернувшись, посадити її спокійно за малювання. Коли я підвівся, щоб іти, вона глянула на мене з якоюсь тривогою, і пальці її, мов колись, почали нервово перебирати пензлі та олівці, що лежали на столі.

— Я вам іще не набридла? — спитала вона. — Ви йдете геть не тому, що я вам набридла? Я постараюся стати кращою... постараюся швидше одужати. Чи ви й досі любите мене, Волтере, як колись любили, — тепер, коли я така бліда й худа і так повільно вчусь малювати?

Вона говорила, мов дитина, вона по-дитячому відкривала мені свої думки. Я побув коло неї кілька хвилин, запевняючи, що тепер вона мені ще дорожча, ніж була колись.

— Постарайтеся стати знов здоровою, — сказав я, щоб підтримати нову надію на майбутнє, яка, я бачив, зародилася в ній, — постарайтеся швидше видужати заради мене та Меріан.

— Так, — мовила вона сама до себе, беручися знов за своє малювання, — я повинна постаратись, адже вони обоє так мене люблять. — Вона раптом підвела на мене очі. — Не йдіть надовго! Коли вас немає, щоб допомогти мені, Волтере, я не можу нічого намалювати!

— Я скоренько повернусь, люба... Скоренько повернусь і побачу, як вам малюється.

Мимохіть мій голос затремтів. Я змусив себе вийти з кімнати. Тільки б не втратити самовладання в цей день, коли воно мені так потрібне!

Відчинивши двері, я зробив знак Меріан, щоб вона вийшла за мною на східці. Слід було підготувати її до прикрощів, які могли рано чи пізно статися внаслідок того, що я відкрито показувався на вулицях.

— Напевне, я повернуся за кілька годин, — сказав я. — Глядіть нікого не впускайте, як звичайно. Та коли щось станеться...

— Що може статися? — урвала мене вона. — Скажіть мені щиро, Волтере, чи є яка небезпека. А я вже знатиму, як їй зарадити.

— Єдина небезпека, — відповів я, — полягає в тому, що сер Персіваль Глайд, можливо, повернувся в Лондон, довідавшись про Лорину втечу з лікарні. Ви ж пам'ятаєте, за мною стежили його люди до мого від'їзду з Англії, і він, очевидно, знає мене в обличчя, хоч я його — ні.

Вона поклала мені руку на плече й мовчки, стривожено подивилася на мене. Я бачив, що вона розуміє, яка серйозна небезпека нам загрожує.

— Навряд чи сам сер Персіваль або його поплічники так швидко виявлять мене в Лондоні, — сказав я. — Але це може трапитися випадково. Тож ви не повинні турбуватись, якщо сьогодні я не повернуся. Якщо Лора питатиметься, заспокойте її, придумайте що-небудь. Якщо я матиму хоч найменшу підозру, що за мною стежать, я подбаю, аби жоден шпиг не дійшов за мною до цього дому. Хоч би як довго я затримувався, не сумнівайтеся, Меріан: я повернуся. І не бійтеся нічого.

— Нічого! — твердо повторила вона. — Ви не пошкодуєте, Волтере, що ваш єдиний помічник — жінка. — Вона помовчала й затримала мене ще на хвилину. — Будьте обачні! — мовила вона, схвильовано стискаючи мені руку. — Будьте обачні!

Я залишив її і вирушив на пошуки таких потрібних відомостей — в темну й непевну дорогу, що починалась біля дверей повірникової контори.

IV

Нічого особливого не сталося на моєму шляху до контори містерів Гілмора й Кірла на Чансері-Лейн.

Коли мою візитну картку понесли до містера Кірла, в моїй голові зродилось одне міркування, і я пошкодував, що не подумав про це раніше. Із записів Меріан було цілком зрозуміло, що граф Фоско розпечатав її першого листа з Блеквотер-Парку до містера Кірла і з допомогою своєї дружини перехопив її другого листа до нього ж. Отже, граф чудово знав адресу контори і, звичайно, виснував, що, коли Меріан після Лориної втечі з лікарні потребуватиме ради й допомоги, вона знову звернеться до містера Кірла. В такому випадку граф із сером Персівалем насамперед мали б стежити за конторою на Чансері-Лейн. Якщо стежитимуть ті самі, що шпигували за мною до мого від'їзду з Англії, сьогодні ж про моє повернення знатимуть і їхні хазяї. Взагалі я припускав, що мене можуть випадково вистежити на вулиці, але до цієї миті мені й на думку не спадало, що найбільший ризик пов'язаний саме з конторою. Надто пізно було вже тепер виправляти цей прорахунок — запізно було шкодувати, що я не умовився про зустріч із повірником десь-інде. Мені лишалось тільки, йдучи з Чансері-Лейн, пильнувати й ні в якому разі не вертатися додому прямим шляхом.

Після кількох хвилин чекання в передпокої мене провели в кабінет до містера Кірла. Це був блідий, сухорлявий, стриманий чоловік із дуже уважним поглядом, дуже тихим голосом і дуже спокійними манерами. Я збагнув одразу, що симпатії його здобути нелегко, вивести з професійної рівноваги — неможливо. Кращого юриста для моєї мети годі було й придумати. Якби він дійшов певного висновку і той висновок був би для нас сприятливий, ми могли б твердо вважати, що виграємо наш процес.

— Перш ніж заговорити про справи, заради яких я прийшов сюди, — сказав я, — мушу попередити вас, містере Кірл, що навіть найкоротшим викладом заберу чимало вашого часу.

— Мій час у розпорядженні міс Голкомб, — відказав він. — У всьому, що стосується до її справ, я заступаю як повірник мого компаньйона, містера Гілмора. Він сам просив мене про це, коли змушений був тимчасово облишити практику.

— Дозвольте запитати: містер Гілмор в Англії?

— Ні, він проживає у своєї рідні в Німеччині. Почувається він уже літне, але ще невідомо, коли повернеться.

Поки ми обмінювалися цими фразами, він щось шукав серед паперів у себе на столі, а це дістав запечатаного листа. Мені здалося, ніби він хоче простягти його мені, але, мабуть передумавши, поклав листа на стіл, зручніше вмостився в кріслі й мовчки став чекати, що я йому скажу.

Не витрачаючи більше часу на вступні слова, я почав свою розповідь і ознайомив його з фактами, вже описаними на цих сторінках.

Він був юристом до самих кісток, і все ж я вивів його із професійної незворушності. Поки я договорив, він не раз уривав мою мову вигуками подиву й недовіри. Я все-таки дійшов до кінця своєї розповіді й хоробро поставив йому єдино важливе запитання:

— Що ви про це думаєте, містере Кірл?

Він був надто обачний, щоб отак зразу відповісти мені, не оговтавшись спочатку, не зібравши докупи думок.

— Перш ніж сказати вам мою думку, — мовив він, — я попрошу дозволу поставити вам кілька запитань, щоб було більше ясності.

Його запитання були гострі, підозріливі, недовірливі. Після кількох таких запитань я переконався, що він має мене за жертву обману і, коли б не рекомендаційний лист міс Голкомб, ладен був би запідозрити мене в бажанні здійснити якесь особливо хитромудре шахрайство.

— Чи вірите ви, що я говорив вам правду, містере Кірл? — запитав я, коли він перестав мене допитувати.

— Щодо ваших особистих переконань, то я певен, що ви говорите правду, — відповів він. — Я глибоко шаную міс Голкомб, тож поважаю і чоловіка, якому вона довіряє бути посередником у такій важливій справі. Я піду навіть далі, коли хочете, й погоджуся з чемності, аби уникнути суперечок, що тотожність цієї жінки з леді Глайд є незаперечний факт для міс Голкомб і для вас. Але ж ви прийшли до мене по юридичну пораду. Як юрист, і тільки як юрист, я зобов'язаний сказати вам, містере Гартрайт, що ви не маєте бодай найменших доказів, щоб розпочати судову справу.

— Це сильно сказано, містере Кірл.

— Я постараюся довести це так само переконливо. Свідчення про смерть леді Глайд ясні й цілком задовільні. Її рідна тітка свідчить, що вона приїхала в дім графа Фоско, захворіла й померла. Є ще медичний висновок про її смерть, що настала від природних причин. Є факт її похорону в Ліммеріджі й остаточне свідчення — напис на надгробку. Ось ті факти, які ви хочете заперечити. Якими доказами ви можете підкріпити вашу заяву про те, що особа, котра померла й була похована, — не леді Глайд?.. Ось розгляньмо головні пункти вашої заяви й подивімося, чого вони варті. Міс Голкомб їде до якоїсь приватної лікарні й там бачить якусь пацієнтку. А нам відомо, що жінка, Анна Катерік на ім'я, незвичайно схожа на леді Глайд, утекла з тієї лікарні; відомо також, що особа, повторно прийнята до лікарні в липні, зветься Анна Катерік; відомо, що джентльмен, котрий привіз її туди, застерігав містера Ферлі: душевнохвора Анна Катерік стверджує, нібито вона — його померла небога; і справді вона, Анна Катерік, неодноразово заявляє в лікарні (де їй ніхто не вірить), нібито вона є леді Глайд. Оце такі факти. Що ви можете їм протиставити? Те, що міс Голкомб упізнала в тій жінці свою сестру? Але подальші події суперечать цьому, роблять цей факт уразливим. Чи заявила міс Голкомб директорові лікарні про визначення особи своєї гаданої сестри, чи вжила законних заходів, щоб забрати її звідти? Ні! Вона таємно підкупила доглядальницю і влаштувала втечу. А коли пацієнтку звільнили таким сумнівним шляхом і привезли до містера Ферлі — чи впізнав він її? Чи засумнівався він хоч на мить у смерті своєї небоги? Ні. Чи впізнали її слуги? Ні. Чи залишилась вона поблизу рідного дому, щоб добитися визнання своєї особи шляхом подальших випробувань і доказів? Ні. Її таємно везуть у Лондон. Тим часом ви також упізнали в ній леді Глайд, але ж ви не родич, ви навіть не давній друг родини. Слуги свідчать проти вас, і містер Ферлі свідчить проти міс Голкомб, а сама гадана леді Глайд дає дуже суперечливі свідчення. Вона заявляє, що ночувала ніч в одному лондонському домі. Ви самі кажете, що вона там не була. Ви самі припускаєте, що її душевнии стан не дозволяє піддавати її хоч якому допиту з боку судових властей, що вона не може сама довести свою правоту. Я пропускаю дрібніші факти, щоб не втрачати часу. І я питаю вас: коли б ця справа пішла нині до суду, на розгляд присяжних, зобов'язаних визнавати факти, а не припущення, де ваші незаперечні докази?

Я мовчав. Мені треба було зібрати докупи думки, зміркувати, перш ніж відповісти йому. Це вперше обидві історії, Лори й Меріан, постали переді мною з погляду сторонньої людини; вперше я по-справжньому усвідомив, які жахливі перепони лежать на нашому шляху.

— Безперечно, — сказав я, — факти у вашому викладі свідчать проти нас, але...

— ...але ви гадаєте, що їх можна заперечити поясненнями, — вставив містер Кірл. — Дозвольте сказати вам те, що я знаю з досвіду. Коли англійський суд має вибирати між фактами, що лежать на поверхні, й довгим поясненням підґрунтя цих фактів, він завжди віддає перевагу фактам, а не поясненням. Наприклад, леді Глайд (так я називаю, аби уникнути суперечки, даму, інтереси якої ви захищаєте) твердить, нібито вона ночувала в одному домі, а доведено буде, що вона там не ночувала. Ви пояснюєте цю обставину її хворобливим душевним станом і таким чином робите метафізичний висновок. Я не кажу, що ваше пояснення неправильне; я лише кажу: суд добачить у її свідченні лише суперечність і не візьме до уваги ніяких ваших пояснень.

— Але хіба неможливо терпляче й старанно зібрати нові докази? — наполягав я. — Міс Голкомб і я маємо кілька сотень фунтів...

Він із погано прихованим жалем подивився на мене й похитав головою.

— Добре обдумайте все, містере Гартрайт, хоч би й з вашого погляду, — сказав він. — Якщо ваша думка щодо сера Персіваля й графа Фоско слушна (затямте, я її не поділяю), на вашому шляху до нових доказів ви зіткнетеся з усілякими перешкодами, які тільки можна уявити. Вам доведеться мати діло з юридичними труднощами й тяганиною, бо кожен пункт вашої справи систематично заперечуватиметься. На той час, коли ми витратимо тисячі замість сотень, які маємо, справа вирішиться, найімовірніше, не на нашу користь. Питання про визначення особи в тих випадках, де між двома людьми існує велика схожість, — найтрудніше з усіх питань. Найтрудніше, навіть коли немає такої плутанини, яка є в справі, що її ми з вами обговорюємо. Я дійсно не бачу, яким чином можна пролити світло на цю незвичайну історію. Хай навіть, припустімо, жінка, похована на ліммеріджському цвинтарі, — не леді Глайд, але ж, за вашими словами, вона була так схожа на ту, іншу, що, навіть добившись дозволу властей розкопати могилу й оглянути тіло, ми нічого не доведемо. Одне слово, немає з чого робити процес. У вас, містере Гартрайт, і справді немає ніяких доказів!

Та я був переконаний, що підстави для процесу є, і вирішив зайти з іншого боку.

— Невже, крім прямого визначення особи леді Глайд, не існує інших доказів, які ми могли б навести? — спитав я.

— Але ж у вас їх немає, — заперечив він. — Найпростішим і найпереконливішим з усіх доказів було б порівняння дат, однак, наскільки я розумію, цього доказу ви не маєте. Коли б ви могли довести, що між датою, зазначеною в лікаревому свідоцтві, й датою прибуття леді Глайд у Лондон є невідповідність, справа обернулася б зовсім інакше, і я перший сказав би: «Розпочинаймо процес».

— Може, я ще зумію засвідчити цю дату, містере Кірл.

— Того дня, коли ви її засвідчите, містере Гартрайт, вашу справу, вважайте, виграно. Якщо зараз ви маєте якісь міркування щодо цього, скажіть мені. Побачимо, може, я зумію дати вам пораду.

Я задумався. Ні економка, ні Лора, ні Меріан не здатні були допомогти нам. Найімовірніше, єдиними людьми, що знали дату від'їзду Лори з Блеквотер-Парку, були сер Персіваль і граф Фоско.

— Поки що я не знаю, яким чином визначити цю дату, — сказав я, — бо не можу придумати, хто може її знати, крім графа Фоско й сера Персіваля Глайда.

На спокійному, уважному обличчі містера Кірла вперше з'явилась усмішка.

— Зважаючи на те, яка думка склалася у вас про поведінку цих двох джентльменів, — зауважив він, — я не думаю, що ви сподіваєтесь дістати допомогу від них? Якщо вони змовились і добули великі суми грошей шахрайським шляхом, навряд чи вони зізнаються в цьому.

— Їх можна змусити зізнатись, містере Кірл.

— Хто ж їх змусить?

— Я.

Ми обидва підвелися. Він уважно, з більшою цікавістю, ніж досі, подивився мені в обличчя. Видно було, що я трохи збентежив його.

— Ви дуже рішучі, — сказав він. — Безперечно, ви маєте на те особисті причини, якими я не маю права цікавитись. Якщо ви добудете докази — такі, щоб можна було з ними розпочинати процес, — я можу тільки сказати, що тоді буду весь до ваших послуг. Але мушу попередити вас (оскільки в судових справах завжди зачіпається й матеріальна зацікавленість): навіть коли ви остаточно доведете, що леді Глайд жива, навряд чи вдасться повернути її капітал. Італієць, певне, виїде з Англії раніше, ніж розпочнеться процес, а грошові труднощі сера Персіваля такі численні й невідкладні, що його теперішнє багатство чи не все піде на виплату боргів кредиторам. Ви, звичайно, розумієте...

Тут я урвав його:

— Прошу вас, не треба обговорювати матеріальні справи леді Глайд, — сказав я. — Я нічого не знав про них у минулому й не знаю тепер. Знаю тільки, що вона втратила все, що мала. Ви слушно припускаєте, що я маю особисті причини заступатися за скривджену леді Глайд, і я хочу, щоб і надалі серед цих причин не було корисливості...

Він намагався перепинити мене й пояснити свою думку до кінця. Але, відчувши, мабуть, що він сумнівається в моїй безкорисливості, я трохи розпалився й говорив далі, не зупиняючись, щоб вислухати його.

— Ніякої матеріальної зацікавленості, — сказав я, — ніякої думки про особисту вигоду немає в тій послузі, яку я збираюся зробити для леді Глайд. Її, мов чужу, вигнали з рідного дому; на могилі її матері викарбували брехливий напис, що проголошує про її смерть, а по світу ходять, живі-здорові й непокарані, двоє чоловіків, винних у всьому цьому! В присутності всіх людей, що йшли за труною на фальшивому похороні, її рідний дім одчинить перед нею двері. За розпорядженням голови її родини знищать той брехливий напис на надгробку, а ті двоє поплатяться за своє лиходійство, і покараю їх я, дарма що правосуддя, яке засідає по судах, безсиле притягти їх до відповідальності. Я присвятив своє життя цій меті — поновити права знедоленої жінки, і сам-один, із божою поміччю, досягну її!

Він відступив від столу й нічого не сказав. Його обличчя без слів промовляло, що він вважає моє рішення безглуздим, але розуміє, що давати мені поради — марна справа.

— Хай кожен з нас зостанеться при своїй думці, містере Кірл, — сказав я. — Майбутнє розсудить, хто з нас мав слушність, а хто ні. А зараз я хочу сказати вам велике спасибі за увагу, з якою ви мене вислухали. Ви докладно з'ясували мені, що закон ніде й ні в чому не може нам допомогти. Ми не маємо юридичних доказів і ми не досить багаті, щоб оплатити судові витрати. Добре вже, що ми знаємо хоч це.

Я вклонився і пішов до дверей. Він покликав мене назад і дав мені листа, якого був поклав перед собою на стіл на початку розмови.

— Пошта принесла його кілька днів тому, — сказав він. — Може, ви будете такі ласкаві й віддасте його адресатці? Прошу вас при цьому переказати міс Голкомб, що я щиро шкодую, що не можу поки що допомогти їй нічим, окрім поради, — боюсь, так само невтішної для неї, як і для вас.

Поки він говорив, я дивився на листа. Адресовано його «Міс Голкомб, через містерів Гілмора й Кірла, Чансері-Лейн». Почерк був мені зовсім незнайомий.

Виходячи, я поставив містерові Кірлу останнє запитання:

— Чи не знаєте ви часом, сер Персіваль Глайд досі перебуває в Парижі?

— Він повернувся в Лондон, — відказав містер Кірл. — Таке, принаймні, я чув од його повірника, якого здибав учора.

Після цього я вийшов з контори.

Вийшовши на вулицю, я з обачності пішов прямо, не роззираючись, щоб не привертати до себе нічиєї уваги. Я дійшов до одного з найтихіших скверів Голборна, а тоді різко зупинився й подивився назад — за мною простягався довгий відтинок тротуару.

Двоє чоловіків теж зупинилися на розі сквера й почали розмовляти. Вмить зміркувавши, я повернув назад, щоб пройти повз них. Коли я наблизився, один із них відійшов і звернув за ріг, де від скверу вела вулиця. Другий зостався, де стояв. Минаючи його, я глянув на нього і зразу ж упізнав одного з тих, що вистежували мене ще перед моїм від'їздом з Англії.

Коли б я міг дати серцю волю, я б, напевне, завів мову із шпигом і кінчив тим, що збив би його з ніг. Але я повинен був зважати на можливі наслідки. Якби я хоч раз скомпрометував себе публічно, тим я сам дав би в руки серові Персівалю зброю проти себе. Вибору не було — лишалось тільки відповідати на хитрість хитрістю. Я звернув на вулицю, куди пішов другий чоловік, і, помітивши, що він сховався в під'їзді, пройшов повз нього. Цього я бачив уперше й зрадів нагоді роздивитися його зблизька, на випадок майбутніх зіткнень. Потім я знову пішов у північному напрямку, аж до Нью-Роуд. Тоді звернув на захід (обидва шпиги все йшли за мною назирці) й зачекав у такому місці, звідки, я знав, недалеко було до зупинки кебів. Я сподівався взяти швидкого двоколісного кеба, який проїжджав би мимо впорожні. За кілька хвилин мені трапився такий. Я вскочив у нього й наказав кучереві гнати щодуху до Гайд-Парку. Позаду не було іншого такого кеба, якого могли б узяти шпиги. Я побачив, як обидва кинулися бігти за мною, — гадаючи, певне, добігти так до зупинки чи до першого-ліпшого кеба. Але ми зразу ж відірвалися від них, і, коли я сказав кучерові зупинитись і вийшов, їх ніде не було видно. Я перейшов Гайд-Парк і на відкритому просторі пересвідчився, що позбувся переслідувачів. Коли нарешті я повернув додому, збігло вже чимало годин, було зовсім поночі.

Меріан чекала на мене сама в нашій крихітній вітальні. Вона умовила Лору лягти спати, пообіцявши показати мені, що та намалювала, як тільки я повернуся. Бідний, несміливий ескіз, такий незначний сам собою, але такий зворушливий споминами, що їх він навіював, стояв на столі. Щоб він не впав, його з обох боків підтримували дві книжки. Близько, щоб малюнок був якнайкраще освітлений, горіла єдина свічка, яку ми могли собі дозволити. Я сів і почав дивитися на нього, пошепки розповідаючи Меріан про все, що сталось. Перегородка, яка відділяла нас від другої кімнати, була така тонка, що ми, коли б прислухались, могли б почути Лорине дихання, а коли б заговорили вголос, то й розбудили б її.

Меріан вислухала цілком спокійно мою розповідь про побачення з містером Кірлом. Та обличчя її спохмурніло, коли я розказав їй про повернення сера Персіваля і про те, що мене вистежували від самої повірникової контори.

— Лихі вісті, Волтере, — сказала вона, — найгірші, які тільки можуть бути. Маєте ви ще щось розповісти мені?

— Маю щось вам передати, — відповів я, вручаючи їй листа, якого довірив мені містер Кірл.

Меріан тільки глянула на конверта і впізнала почерк.

— Ви знаєте, хто вам пише? — спитав я.

— Ще й як знаю, — відповіла вона. — Мені пише граф Фоско.

І розпечатала конверта. Ще й не дочитавши листа, густо зашарілась; очі її блищали гнівом, коли вона простягла мені листа, щоб і я його прочитав.

У ньому були такі рядки:

«Шанобливе захоплення, — достойне і мене, й Вас, — спонукає мене, божественна Меріан, сказати Вам, заради Вашого спокою, два втішні слова: не бійтеся нічого! Нехай Ваш витончений розум підкаже вам необхідність лишатися в самотині й невідомості. Дорога й прекрасна жінко, не шукайте небезпечного розголосу. Зречення високе — дотримуйтесь його. Скромний домашній затишок завжди милий — втішайтеся ним. Життєві бурі минають стороною долину всамітнення — живіть собі, люба пані, в тій долині.

Чиніть так — і своїм словом я дозволю Вам не боятися нічого. Ніякі нові злигодні не вразять Вашої чутливості — чутливості, дорогоцінної для мене, як моя власна. Більш ніхто Вам не дошкулятиме, ніхто не переслідуватиме гарненької подруги Вашого усамітнення. Вона здобула новий притулок у Вашому серці. Безцінний притулок! Я заздрю їй і лишаю її там.

Останнє слово, останнє ніжне батьківське застереження, і я відірвусь від чарівного щастя звертатися до Вас — закінчу ці пристрасні рядки.

Не йдіть далі, зупиніться! Не зачіпайте нічиїх життєвих інтересів! Не погрожуйте нікому! Не змушуйте мене — благаю Вас! — перейти до дій, мене, людину дії, коли я плекаю одну-єдину мрію: лишатися бездіяльним, стримувати свою далекосяжну енергію і заповзятливість — заради Вас! Якщо Ви маєте нерозважних друзів, погамуйте їхній прикрий запал. Коли містер Гартрайт повернеться до Англії, не спілкуйтеся з ним. Я йду своєю стежкою, а Персіваль іде за мною по п'ятах. Того дня, коли містер Гартрайт ступить на ту стежку, горе йому — він пропаща людина!»

Єдиним підписом під цими рядками була велика літера «Ф», обплутана вигадливим плетивом ліній. Я шпурнув листа на стіл — із тією зневагою, яку почував до нього.

— Він намагається залякати вас — певна прикмета, що він сам боїться, — сказав я.

Вона була надто щира жінка, щоб поставитися до листа, як я. Зухвала фамільярність тих виразів обурила її вкрай. Коли вона подивилася на мене через стіл, її кулаки були зціплені на колінах і давній палкий гнів запалив її очі й щоки.

— Волтере! — сказала вона. — Якщо коли-небудь ці двоє опиняться у ваших руках і ви захочете помилувати одного з них, нехай це буде не граф!

— Я збережу цього листа, Меріан, щоб він нагадав мені про ваші слова, коли настане час.

Я сховав листа до свого записника, а вона пильно глянула на мене.

— Коли настане час! — повторила вона. — Ви так говорите про майбутнє, ніби певні, що той час настане... Настане після того, що ви чули від містера Кірла, після того, що спіткало вас сьогодні?

— Я відлічую час не від сьогоднішнього дня, Меріан. Усе, що зробив я сьогодні, зводиться до одного: я просив іншу людину зробити все за мене. Тож я лічу від завтрашнього дня...

— Чому від завтрашнього?

— Тому що від завтрашнього дня я почну діяти сам.

— Як?

— Поїду в Блеквотер першим поїздом, а повернуся, сподіваюсь, увечері.

— У Блеквотер?!

— Так. У мене був час подумати, відколи я пішов від містера Кірла. Його думка в одному збігається з моєю: ми повинні будь-що-будь відшукати дату Лориного від'їзду з Блеквотер-Парку до Лондона. Це єдине слабке місце у змові й, напевне, єдина змога довести, що вона жива людина. Треба визначити дату, якого числа це було!

— Інакше кажучи, — уточнила Меріан, — треба довести, що Лора виїхала з Блеквотер-Парку вже після того, як лікар зареєстрував її смерть?

— Саме так.

— Чому ви гадаєте, що це могло бути опісля? Лора нічого не може повідомити нам про час свого прибуття в Лондон.

— Але ж директор лікарні сказав вам, що Анну Катерік прийняли до лікарні двадцять сьомого липня. Я сумніваюся, щоб граф Фоско міг ховати Лору в Лондоні, тримаючи її в непритомному стані, більше, ніж одну ніч. З усього видно, що вона виїхала двадцять шостого і приїхала в Лондон надвечір, тобто на другий день після дати своєї «смерті», зазначеної в медичному висновку. Якщо ми зможемо визначити й довести це, ми виграємо наш процес проти сера Персіваля й графа.

— Так, так, я розумію! Але як добути цей доказ?

— Звіт місіс Майклсон підказує мені два шляхи. Один із них — розпитати лікаря, містера Доусона, який повинен знати, коли він знов почав навідуватися до Блеквотер-Парку після Лориного від'їзду. А другий — розпитати всіх у готелі, де сер Персіваль зупинився тієї ночі, коли сам-один вирушив у дорогу. Ми знаємо, що він вирушив через кілька годин після Лориного від'їзду, — і таким чином визначимо дату. Слід, принаймні, зробити цю спробу, і я вирішив зробити її завтра.

— А якщо ви нічого не довідаєтеся? Я припускаю гірше, Волтере, але сподіватимусь на краще, навіть коли спочатку нам випадатимуть самі розчарування та невдачі. Припустімо, ніхто не зможе допомогти вам у Блеквотері?

— Тоді лишаються двоє людей в Лондоні, котрі можуть допомогти й допоможуть: сер Персіваль і граф. Ні в чому не винні люди могли забути дату, але ці двоє винні, й вони її пам'ятають. Якщо завтра мене спіткає невдача, надалі я маю намір змусити одного з них чи й обох зізнатися у всьому.

На обличчі Меріан відбилося все її жіноче єство.

— Почніть з графа! — нетерпляче шепнула вона. — Почніть з графа, заради мене!

— Ми повинні почати — заради Лори — там, де маємо більше шансів на успіх, — відповів я.

Краска знов відхлинула з її обличчя. Меріан сумовито похитала головою.

— Так, — мовила вона. — Ви слушно кажете. І як я могла бовкнути таку дурницю? Я вчуся бути терплячою, Волтере, й нині це у мене виходить ліпше, ніж бувало в щасливіші колишні дні. Але щось у мені ще зосталося від моєї давньої запальності, й тільки я здумаю про графа — так вона й дається взнаки!

— Дійде й до нього черга, — запевнив її я. — Але пам'ятайте: ми ще не відкрили темних плям у його минулому житті. — Я трохи зачекав, щоб вона цілком оговталась, а тоді проговорив вирішні слова: — Меріан! Ми з вами обоє знаємо про одну темну пляму в біографії сера Персіваля...

— Ви про його таємницю?

— Так! Його таємниця. Це наша єдина зброя проти нього. Нічим іншим — тільки цим я зможу вибити з-під його ніг твердий грунт безпеки. Тільки розкривши його таємницю, я витягну баронета в усій його мерзотності на світло денне. Хоч би що там скоїв граф, а сер Персіваль погодився на змову проти Лори не лише заради грошей. Адже ви самі чули, як він казав графові про свою впевненість у тому, що його дружина знає досить, щоб погубити його? Адже ви самі чули, як сер Персіваль казав, що він пропаща людина, коли буде розголошено таємницю, яку знала Анна Катерік?

— Так, так! Я чула!

— Отож, Меріан, коли нам не зостанеться нічого іншого, я маю намір розкрити його таємницю. Моє давнє передчуття досі не полишає мене. Я знов кажу, що жінка в білому й після своєї смерті грає величезну роль у спільній долі всіх нас трьох. Розв'язка визначена, розв'язка наближається — й Анна Катерік навіть із могили вказує нам шлях!

V

Про мої пошуки в Гемпшірі можна розповісти кількома словами. Вирушивши з Лондона рано-вранці, над полудень я вже й добувся до оселі містера Доусона. Наша зустріч нічого не дала, ніскільки не наблизила мене до мети.

Записи в реєстраційній книзі містера Доусона точно свідчили, якого саме числа він поновив свої візити до міс Голкомб у Блеквотер-Парку, але вирахувати за цими записами, якого саме числа леді Глайд поїхала в Лондон, можна було тільки з допомогою місіс Майклсон, а та, наскільки мені було відомо, такої допомоги надати не могла. Вона не могла пригадати (та й хто з нас пригадав би на її місці?), скільки часу проминуло від дня від'їзду леді Глайд до нової появи лікаря в Блеквотер-Парку. Вона була майже певна, що розповіла міс Голкомб про від'їзд її сестри наступного ж дня після цієї події, але котрого це було числа — не пам'ятала. Не пам'ятала вона, навіть приблизно, через скільки днів після від'їзду пані надійшов недатований лист від мадам Фоско. І, нарешті, мов на довершення всіх невдач, сам лікар, нездужавши в ті дні, не записав, котрого числа блеквотерський садівник переказав йому запрошення місіс Майклсон.

Утративши всяку надію добитися корисних відомостей від містера Доусона, я вирішив спробувати визначити дату прибуття сера Персіваля в Нолсбері.

Це був просто якийсь фатум! Коли я приїхав у Нолсбері, старий готель був на замку, а на стінах були наліплені оголошення про продаж. Мені пояснили, що, відколи проклали залізницю, справи тут занепали. Приїжджі здебільшого тепер зупинялися в новому готелі, біля станції, а старий готель (де, як ми знали, ночував сер Персіваль) стояв уже місяців два зачинений. Власник готелю виїхав з усім своїм збіжжям і з родиною, а куди — ніхто не міг сказати мені напевне. Четверо нолсберців, що їх я розпитував, розповіли мені чотири різні версії про подальші заміри й плани власника готелю, якими він нібито ділився з ними, покидаючи містечко.

До останнього лондонського поїзда лишалося ще кілька годин. Тож я найняв карету й поїхав до Блеквотер-Парку щоб розпитати садівника й сторожиху. Якщо й вони нічим не допоможуть мені, доведеться ні з чим вертатися в Лондон.

Не доїжджаючи милі до маєтку, я відпустив візника й, керуючись його порадами, пішов далі пішки.

Звернувши з шляху на доріжку, я побачив чоловічка з саквояжем, який швидко дріботів поперед мене до сторожки. Вбраний він був у поношений чорний костюм, а на голові мав капелюха з широченними крисами. Я припустив (наскільки можна було судити), що це якийсь клерк із юридичної контори, й зразу ж зупинився, щоб відстань між нами стала більша. Він не почув моєї ходи й щез з очей, ні разу не обернувшись. Коли трохи перегодом я пройшов через ворота, його ніде не було видно — певне, він був уже в будинку.

В сторожці я застав двох жінок. Одна була стара бабуся, а в другій я зразу впізнав за описами Маргарет Порчер.

Спершу я спитав, чи вдома сер Персіваль, і, діставши заперечну відповідь, поцікавився, коли він виїхав. Окрім того, що це було влітку, обидві вони нічого не могли мені сказати. Маргарет Порчер тільки безглуздо посміхалась і хитала головою. Бабуся була трохи кмітливіша, і я зумів навести її на розмову про те, як від'їжджав сер Персіваль та як він тоді її налякав. Вона добре пам'ятала, як наполохав її хазяїн, криком і лайкою розбудивши серед ночі, але котрого це було числа — їй «зовсім вилетіло з голови», за її власними словами.

Вийшовши із сторожки, я побачив садівника, що працював неподалік. Спершу, коли я звернувся до нього, він недовірливо зиркнув на мене, але, почувши чемний відгук про місіс Майклсон та про самого себе, охоче розговорився. Не варто описувати, про що ми розмовляли, бо й ця розмова, як і всі попередні спроби, ні до чого не призвела. Дати я так і не визначив. Садівник пам'ятав тільки, що хазяїн виїхав уночі, «десь наприкінці липня».

Розмовляючи з садівником, я побачив чоловічка в чорному — він вийшов з будинку й став неподалік, спостерігаючи за нами.

Деякі підозри щодо його місії в Блеквотер-Парку вже були спали мені на думку. Вони ще посилилися від того, що садівник не міг (чи не бажав) сказати мені, що то за чоловік. Аби розвіяти сумніви, я вирішив просто підійти до нього й заговорити. Найпростіше було запитати, чи дозволяється відвідувачам оглядати будинок. Тож я підійшов і спитав його про це.

З його погляду й манер я зразу визначив, що йому відомо, хто я, і що він хоче роздратувати мене, аби я з ним посварився. Відповів він так зухвало, що сварка таки могла статись, коли б я не мав твердого наміру тримати себе в руках. Але я повівся з ним спокійно й чемно, вибачився за своє ненавмисне «вторгнення», як він висловився й пішов геть. Усе було достеменно так, як я гадав. Мене впізнали, коли я виходив із контори містера Кірла, негайно доповіли про це серові Персівалю Глайду, а той послав чоловічка в чорному на той випадок, якщо я з'явлюся в маєтку чи десь поблизу. Якби я дав йому хоча б найменший привід для скарги на мене, місцеві власті негайно могли б мене затримати й хоч на кілька днів та розлучити з Лорою і Меріан.

Я був готовий до того, що за мною стежитимуть на моєму зворотному шляху з Блеквотер-Парку до станції, як це було напередодні в Лондоні. Але я так і не з'ясував, вистежували мене цього разу чи ні. Чоловічок у чорному міг би якось — так чи інак — простежити за мною, але я не бачив його ні по дорозі на станцію, ні на лондонському вокзалі, куди я прибув надвечір. Додому я діставався пішки, з обачності йшов по найбезлюдніших вулицях і зупинявся, щоб озирнутись, чи не йде хто за мною. Я навчився таких хитрощів у нетрях Центральної Америки, де повсякчас остерігався нападу індіанців, а нині робив те саме, ще й з більшою обережністю, в самісінькому серці цивілізованої країни — в Лондоні.

Поки мене не було вдома, тут нічого не сталось, нічого не стривожило Меріан. Вона нетерпляче спитала, що ж я вишукав-випитав. А коли я розповів їй усе, не зуміла приховати свого подиву — так байдуже я говорив про свої невдалі пошуки.

Щиро кажучи, я не дуже збентежився тим, що нічого не допитався. Я вдався до цього з почуття обов'язку, нічого від цього не сподіваючись. Я тоді перебував у такому душевному стані, що мене навіть тішило знаття: нині все зводилось до поєдинку між мною і сером Персівалем Глайдом. Почуття помсти теж домішувалось до моїх кращих почуттів, і признаюсь — був я задоволений, що мені лишався єдиний, найпевніший спосіб послужити Лорі: взяти владу над негідником, що був одружився з нею.

Визнаючи, що я виявився не досить сильним і дозволив інстинкту помсти долучитися до моєї мети, я все ж можу чесно сказати, що не плекав ніяких ницих думок про ближчі стосунки з Лорою в майбутньому, коли б сер Персіваль опинився в моїх руках. Я ні разу не сказав собі: «Якщо я доможуся свого, її чоловік уже не владний буде забрати її в мене». Дивлячись на неї, я не міг навіть подумати про таке. Печальна переміна, що спіткала її, зводила мою любов до самої ніжності й палкого співчуття, які могли почувати до неї батько чи брат. Бог свідок, ця ніжність і це співчуття йшли з глибини мого серця. Всі мої думки й надії спрямовані були на одне: на її одужання. Тільки б вона знов стала здорова й щаслива, тільки б хоч раз подивилася на мене й заговорила до мене, як колись... Це була вершина моїх найсвітліших мрій і найзаповітніших моїх бажань.

Ні, не пустий і марний самоаналіз підказав мені ці слова. Оповідь моя незабаром дійде до подій, з яких читачі самі зможуть судити про мої почуття і вчинки. Але краще хай заздалегідь будуть описані добрі й лихі порухи моєї душі.

Наступного ранку після мого повернення з Гемпшіру я запросив Меріан нагору, до моєї робітні, й виклав їй свій план, як найкраще вивідати про темну пляму в біографії сера Персіваля Глайда.

Шлях до його таємниці вів через досі незбагненну для всіх нас загадку жінки в білому. Допомогти нам наблизитися до тієї таємниці могла мати Анни Катерік. А щоб місіс Катерік посприяла нам словом чи ділом, потрібно було якнайбільше довідатися про неї та про її родинні обставини. В цьому могла допомогти нам місіс Клементс. Добре все обміркувавши, я дійшов висновку, що наступним моїм кроком мала стати зустріч із вірною подругою та покровителькою Анни Катерік.

Отже, найперша трудність була така: як розшукати місіс Клементс?

Меткий розум Меріан підказав мені найпростіший і найкращий спосіб, як цьому зарадити. Вона запропонувала написати на Тоддів Кут (той самий, що біля Ліммеріджа), і запитати, чи протягом останніх кількох місяців місіс Тодд отримувала листи від місіс Клементс. Ми не могли знати, яким чином місіс Клементс розлучили з Анною, але після того, як це сталось, вона, звісно ж, надумалась, що розшукувати зниклу подругу слід у тій місцевості, куди та линула душею, — тобто, в околицях Ліммеріджа. Я зразу ж погодився на цю пропозицію Меріан, бо вона найпевніше вела до успіху. Того самого дня Меріан відіслала листа місіс Тодд.

Поки ми чекали на відповідь, Меріан розповіла мені все, що знала про родину сера Персіваля та про його молоді літа. Все це вона сама чула з переказів, але була певна, що та дещиця, яку вона почула й нині переповідає мені, відповідає істині.

Сер Персіваль був одинчиком у сім'ї. Батько його, сер Фелікс Глайд, від народження страждав невиліковним каліцтвом і змалку уникав товариства. Музика була його єдиною втіхою, тому й одружився він із жінкою, яка була чудовою музиканткою. Ще замолоду він успадкував Блеквотер-Парк. Заволодівши маєтком, ні він, ні його дружина не стали спілкуватися з сусідами, та ніхто й не спокушав їх запросинами, ніхто не порушував їхньої самотності, хіба що один місцевий священик зробив був таку спробу. І наслідки були вельми сумні.

Священик належав до найгірших з усіх невинних сіячів розбрату — він був надто ревний. До нього дійшли чутки, буцімто ще в коледжі сер Фелікс був мало не революціонером та атеїстом, отож він і надумав, що його священицький обов'язок — прикликати володаря маєтку до церкви, аби той нарівні з усіма парафіянами слухав душеспасенні проповіді. Сер Фелікс страшенно обурився у відповідь на це благе, але недоладне втручання в його життя і так грубо образив священика на велелюдді, що до Блеквотер-Парку полетіли листи з протестами від сусідів-поміщиків. Навіть орендарі сера Фелікса насмілилися висловити осуд. Не мавши нахилу до сільського життя, ані любові до маєтку чи до будь-кого з місцевих мешканців, баронет заявив, що не дасть сусідам другої нагоди хоч якось дозолити йому, і виїхав назавжди.

Поживши трохи в Лондоні, вони з дружиною вирушили на континент, та так більше й не повернулися до Англії. Жили вони то у Франції, то в Німеччині, але все в цілковитій самоті, якої потребував сер Фелікс, болісно переживаючи своє каліцтво. Син їхній, Персіваль, народився за кордоном, і виховували його приватні вчителі. З батьків своїх першу він втратив матір. Через кілька років після неї помер і батько — 1825 чи 1826 року. Ще до того, бувши молодим чоловіком, сер Персіваль приїжджав разів зо два до Англії. Але з покійним містером Ферлі він зазнайомився вже після батькової смерті. Вони з містером Філіпом Ферлі швидко здружилися, хоча сер Персіваль тоді рідко бував у Ліммеріджі, а може, й ні разу не бував. Містер Фредерік Ферлі, можливо, зустрічав його раз чи два в товаристві свого брата Філіпа, але знав його, мабуть, дуже мало. Лорин батько був єдиним близьким другом сера Персіваля в родині Ферлі.

Оце і всі подробиці біографії сера Персіваля, які мені переповіла Меріан. Самі собою вони тепер нічого не могли мені допомогти, але я їх сумлінно занотував на той випадок, коли б вони знадобилися в майбутньому.

Відповідь місіс Тодд (надіслана, як і просила Меріан, на не найближчу до нас поштову контору) вже чекала мене, коли я туди зайшов. Як досі нам не таланило, так почало таланити від цієї миті. В листі місіс Тодд були перші відомості, що їх ми шукали.

Як ми й припускали, місіс Клементс дійсно написала на Тоддів Кут. По-перше, вона перепрошувала за свій з Анною раптовий від'їзд (наступного ранку після того, як я стрівся з жінкою в білому на ліммеріджському цвинтарі), а, по-друге, повідомляла місіс Тодд про зникнення Анни. Вона дуже просила місіс Тодд розпитати сусідів, чи не бачили її подруги: може, знов прибилася до околиць Ліммеріджа? В листі місіс Клементс завбачливо вказувала свою адресу, за якою її завжди можна буде знайти, й цю адресу тепер місіс Тодд пересилала Меріан. Місіс Клементс мешкала в Лондоні, півгодини ходи від нашої оселі.

Як у тому прислів'ї, я мав намір «кувати залізо, поки гаряче». Наступного ранку я подався до місіс Клементс.

Оце й був мій перший крок на шляху до справжнього розслідування. Звідси починається історія моєї відчайдушної спроби розкрити таємницю сера Персіваля Глайда.

VI

Адреса, яку повідомила місіс Тодд, привела мене до пансіону на тихій вулиці біля Грейз-Інн-Роуд.

Коли я постукав, мені відчинила сама місіс Клементс. Вона не впізнала мене й спитала, в якій я прийшов справі. Я нагадав їй про нашу зустріч на ліммеріджському цвинтарі, наприкінці моєї розмови з жінкою в білому, й особливо наголосив на тому, що я ж і є той самий чоловік, котрий допоміг Анні Катерік утекти з божевільні, як це підтвердила тоді сама Анна. Тільки таким побитом я міг увійти в довіру до місіс Клементс. Як тільки я заговорив про ті події, вона все пригадала й запросила мене до вітальні, страшенно хвилюючись і бажаючи мерщій довідатись, чи не приніс я вістей про Анну.

Небезпечно було втаємничувати сторонню людину в подробиці змови проти леді Глайд, і я не міг сказати їй всієї правди. Намагаючись не давати їй ніяких нездійсненних надій, я тільки пояснив, що прийшов з'ясувати, які саме люди винні у зникненні Анни. Аби не каратися згодом, я навіть додав, що не маю бодай найменшої надії розшукати Анну, і вважаю: ми вже не побачимо її живу. Головне моє завдання в цій справі, сказав я, полягало в тому, щоб притягти до відповіді двох чоловіків, яких я підозрюю в її викраденні, — через них, мовляв, тяжко постраждав і я, і близькі мої друзі. Після такого вступу я дав місіс Клементс вирішувати самій, чи збігаються наші з нею інтереси (хоч би які різні були наші спонуки) й чи варто їй втаємничувати мене у все, що вона знала про долю Анни Катерік.

Сердешна жінка спочатку надто розгубилася, розхвилювалась і не годна була збагнути, про що мова. Вона лише сказала, що за моє добре ставлення до Анни розповість мені все, що знає про неї, от тільки чи не був би я такий добрий та не підказав їй, з чого почати, бо вона зроду бентежиться в товаристві чужих людей.

З досвіду знаючи, що людям, не звиклим послідовно мислити, найпростіше починати розповідь із самого початку, аби не вертатись повсякчас назад, я попросив місіс Клементс розказати спершу, що було з ними, коли вони поїхали з Ліммеріджа, й таким чином, не даючи їй збитись, навідними запитаннями крок за кроком довів її до моменту зникнення Анни.

Суть її розповіді зводилася ось до чого.

Поїхавши з Тоддового Кута, місіс Клементс і Анна того самого дня добулися до Дербі, де й пожили тиждень через нездоров'я Аннине. Тоді поїхали в Лондон і добрий місяць жили в кімнаті, яку винайняла місіс Клементс. Але через певні обставини, пов'язані з господарем дому, їм довелося змінити місце свого перебування. Коли вони зважувалися вийти на прогулянку, Анна так боялась, що її вистежать у Лондоні чи в околицях столиці, аж той її страх передався і місіс Клементс. Тож вона надумала переїхати в один із найтихіших закутнів Англії — в містечко Грімсбі в Лінкольншірі, де жив колись її покійний чоловік. Його родичі, шановані люди, мешкали в тім містечку; вони завжди дуже добре ставилися до неї — і місіс Клементс вирішила, що найкраще буде поїхати туди й порадитися з чоловіковою ріднею. Анна й чути не хотіла про повернення до Велмінгама, до матері, адже звідти її забрали в дім для божевільних, і сер Персіваль, звісно, шукатиме її там. Заперечення було надто серйозне — місіс Клементс не могла не зважити на нього.

В Грімсбі вперше проявились ознаки Анниної хвороби. Захворіла вона після того, як на очі їй трапила газета з оголошенням про шлюб леді Глайд.

Покликали лікаря, і той, оглянувши хвору, зразу ж виявив у неї небезпечну недугу серця. Хворіла вона довго й дуже виснажилась. Серцеві напади, хоч і не дуже сильні, верталися час від часу. То вони півроку пробули в Грімсбі й, може, лишалися б там і довше, коли б Анна раптом не надумалась повернутися в Гемпшір, аби неодмінно побачитися з леді Глайд.

Місіс Клементс опиралась як могла цьому ризикованому й незбагненному замірові. Анна нічого не пояснювала, а тільки твердила, що чує свою близьку смерть і тому повинна, попри всі небезпеки, зустрітися таємно з леді Глайд, аби щось їй розповісти. Вона була непохитна в своїй рішучості й заявила місіс Клементс, що поїде в Гемпшір сама, коли та не захоче її супроводжувати. Порадилися з лікарем, і він висловив побоювання, чи не повернеться знов хвороба, можливо, і з смертельним наслідком, коли сказати Анні категоричне «ні». Після такої поради місіс Клементс мусила змиритись і з сумним, тривожним передчуттям знов дозволила Анні йти своїм трибом.

Дорогою від Лондона до Гемпшіру з'ясувалось, що одна їхня сусідка по купе чудово знає Блеквотер та його околиці й може дати їм усі потрібні відомості. Так вони довідалися, що найкраще їм зупинитися в Сандоні, чималенькому селі, розташованому на безпечній віддалі від маєтку сера Персіваля. Від Сандона до Блеквотер-Парку було три або чотири милі дороги, і цю відстань туди й назад Анна проходила щоразу, коли з'являлася біля озера.

Поселилися вони на відлюдді, в однієї шановної вдови, що здавала кімнату. Перші дні вони жили там, ніким не помічені. Місіс Клементс упросила вдову хоч тиждень не говорити про них нікому. Ще вона умовляла Анну не ходити в Блеквотер, а спочатку написати леді Глайд листа. Але невдача ще з тим анонімним листом, у Ліммеріджі, спонукала Анну рішуче наполягати на своєму рішенні: йти на розмову з леді Глайд і то тільки самій.

А проте щоразу, коли Анна ходила на озеро, місіс Клементс, потай від неї, йшла позаду назирці, наближалась до самої альтанки, щоб усе бачити й чути. Коли Анна востаннє вернулась із своєї небезпечної мандрівки, вона була така вимучена своїми щоденними тривалими прогулянками й виснажена переживаннями, що сталося те, чого так побоювалася місіс Клементс. Болі в серці й інші симптоми серцевої Анниної недуги вернулися з новою силою і прикували її до ліжка.

В такій скруті, як уже з досвіду знала місіс Клементс, необхідно було передовсім спробувати заспокоїти Аннину тривогу. Тож наступного дня добра жінка сама пішла на озеро, щоб розшукати леді Глайд (яка, за Анниними словами, кожного дня прогулювалась до альтанки) й умовити її піти таємно з нею до вдовиного будиночка край Сандона. На узліссі місіс Клементс побачила не леді Глайд, а високого, огрядного, літнього пана з книжкою в руці, іншими словами — графа Фоско.

Граф, пильно подивившись на неї, спитав, чи не шукає вона зустрічі з кимось у цьому місці, і, перш ніж вона встигла відповісти, додав, що він тут за дорученням леді Глайд, але не певен, чи перед ним та сама особа, котру йому описали і з котрою він бажав зустрітись.

Тоді місіс Клементс зараз же йому все й розказала, благаючи його допомогти їй заспокоїти Анну. Нехай він перекаже через неї, місіс Клементс, те, що мав сказати Анні. Граф охоче й вельми люб'язно пристав на її прохання. Доручення леді Глайд, сказав він, було надзвичайно важливе. Вона просила настійно Анну та її подругу негайно повернутися в Лондон, бувши певна, що сер Персіваль неодмінно відкриє їхній сховок, якщо вони й надалі зоставатимуться біля Блеквотеру. Сама леді Глайд незабаром поїде в Лондон, і, якщо місіс Клементс із Анною вже там будуть і сповістять їй свою адресу, вона зв'яжеться з ними й побачиться тижнів за два чи й швидше. Граф додав, що він якось хотів по-дружньому застерегти Анну, але вона злякалась його, незнайомого чоловіка, і втекла.

З великою тривогою і розпукою місіс Клементс відповіла йому, що їй і самій ой як хотілося б швидше забрати Анну в Лондон, але нині це неможливо, бо Анна лежить хвора — і в такому небезпечному місці. Граф поцікавився, чи посилала місіс Клементс по лікаря. Почувши, що вона досі не зважилась цього зробити, боячись розголосу про їхнє перебування в селі, він заявив, що сам чудово лікує і піде з нею, якщо вона згодна, подивитись, чим можна запомогти Анні. Поставившись до нього як до довіреної людини леді Глайд і тому ні на хвилину не засумнівавшись у правдивості його слів, місіс Клементс із вдячністю прийняла його пропозицію полікувати Анну. Разом вони вирушили до Сандона.

Коли вони прийшли, Анна саме спала. Граф аж сахнувся, побачивши її, — певне, його вразила її схожість із леді Глайд. Бідолашна місіс Клементс подумала, що добрий пан розхвилювався, побачивши, яка Анна хвора. Він не дозволив будити її і задовольнився тим, що розпитав місіс Клементс про симптоми хвороби, подивився на недужу й легенько помацав пульс. У Сандоні, чималому селищі, була аптека, і граф пішов туди, щоб виписати рецепта і взяти ліки для Анни. Принісши ліки, він сказав місіс Клементс, що то дуже сильне покріплююче, яке дасть Анні сили підвестись і витримати стомливу поїздку до Лондона. Ліки треба було приймати в певні години того й наступного дня. На третій день вона, мовляв, почується настільки краще, що спроможна буде подорожувати. Він умовився з місіс Клементс, що зустріне їх на станції біля Блеквотеру й посадить на полудневий поїзд. Якщо ж вони не з'являться, він знатиме, що Анні стало гірше, і незагайно вирушить до будиночка край Сандона.

Склалось так, що обійшлося без цього клопоту.

Ліки просто дивовижно подіяли на Анну й дали чудові наслідки. Допомогло й запевнення місіс Клементс, що Анна скоро побачиться з леді Глайд у Лондоні. Не пробувши в Гемпшірі й тижня, в призначений день і час вони обидві приїхали на станцію. Граф уже чекав на них, розмовляючи з підстаркуватою дамою, — виявилось, що вона теж їде в Лондон. Він вельми люб'язно посадив їх у вагон і попросив місіс Клементс не забути надіслати свою адресу леді Глайд. Підстаркувата дама їхала в іншому купе, в дорозі вона не показувалася їм на очі, а як вона виходила на лондонському вокзалі — не помітили. Місіс Клементс винайняла пристойну кімнату в тихому кварталі й тоді, як умовились, надіслала леді Глайд свою адресу.

Минуло два тижні чи й більше, а від леді Глайд усе не було відповіді.

Коли це приїхала до них у кебі підстаркувата дама (та сама, котру вони бачили на станції) й сказала, що леді Глайд прибула в Лондон, зупинилася в готелі й послала її по місіс Клементс, бажаючи домовитися про своє майбутнє побачення з Анною. Місіс Клементс залюбки погодилась побачитися з леді Глайд, та й Анна благала її поїхати з дамою, тим більше, що все це не забере й півгодини. Місіс Клементс і підстаркувата дама (звісно, мадам Фоско) поїхали в кебі. Коли від'їхали далеченько, дама звеліла візникові зупинитись біля якоїсь крамниці й попросила місіс Клементс почекати кілька хвилин на неї, бо вона, мовляв, забула щось там купити. Дама пішла й не повернулась.

Почекавши трохи, місіс Клементс занепокоїлась і наказала візникові їхати назад до її дому. Коли вона повернулась, пробувши відсутня трохи більше півгодини, Анни вже не було.

З усіх мешканців будинку тільки служниця хоч щось могла їй пояснити. Вона відчинила двері хлопчикові-посланцеві, який приніс листа «для молодої жінки, що живе на другому поверсі». Саме там було помешкання місіс Клементс і Анни. Служниця віддала листа Анні в руки, зійшла вниз і через п'ять хвилин побачила, як Анна відчинила вхідні двері й вийшла на вулицю в капелюшку й шалі. Листа вона, либонь, прихопила з собою — його ніде в помешканні не було, тож неможливо було визначити, під яким фальшивим приводом її виманили з дому. Певне, то був переконливий привід, бо Анна нізащо сама, з власної волі, не вийшла б на вулицю в Лондоні. Коли б місіс Клементс не була в цьому так певна, ніщо б не змусило її покинути Анну саму в домі, бодай на такий короткий час.

Коли місіс Клементс трохи заспокоїлась і дала думкам лад, вона зразу ж, звісно, надумала попитати в божевільні, побоюючись, чи не запроторили її туди знову.

Знаючи адресу божевільні від самої Анни, наступного дня вона поїхала туди. Але там їй сказали (напевне, це було за день чи два до того, як у лікарні ув'язнили гадану Анну Катерік), що така вдруге до них не потрапляла. Тоді місіс Клементс написала місіс Катерік у Велмінгам, благаючи повідомити, чи та не чула, чи не бачила своєї дочки, й дістала негативну відповідь. Місіс Клементс тоді вже не знала, що й думати, кого питати чи що діяти взагалі. Від того дня і понині вона була в цілковитому невіданні: чому щезла Анна? Куди привела її доля?

VII

Всі ці відомості, що ними поділилася зі мною місіс Клементс, хоч я і не знав їх досі, мали тільки підготовчий характер.

Ясно було, що серію обманів, з допомогою яких Анну заманили в Лондон і розлучили з місіс Клементс, здійснило саме подружжя Фоско, і в майбутньому варто було подумати, чи не можна притягти за це графа з графинею до суду. Але моя теперішня мета вела мене в іншому напрямку. Я прийшов до місіс Клементс, щоб хоч трохи наблизитися до розкриття таємниці сера Персіваля. Поки що вона не сказала нічого такого, що могло б наблизити мене до цієї мети. Я відчував, що необхідно пробудити в ній спогади про минулі дні й події, про людей, яких витіснили з її пам'яті свіжі переживання. І коли я заговорив знову, то постарався спрямувати розмову в потрібне мені річище.

— Я дуже шкодую, що нічим не можу зарадити вашому горю, — почав я. — Можу тільки глибоко, від щирого серця поспівчувати вам. Навіть якби ви, місіс Клементс, були рідною матір'ю Анні, й то б навряд чи любили її дужче й чи пожертвували більше, ніж ви жертвували заради неї.

— В цьому немає великої моєї заслуги, сер, — простодушно мовила місіс Клементс. — Бідолашка й справді була мені мов рідна дитина. Я бавила її ще маленьку, сер, за ручку водила — в люди виводила. Ох, то був клопіт! Я б і не прикинулася так до неї, коли б не шила їй перших платтячок, не вчила її ходити. Я все казала, що її послав мені Бог на втіху за те, що не дав мені мати своїх дітей. А це вона пропала, і я тільки й згадую, що було колись, і плачу на старості літ — сльози так і течуть самі собою, сер!

Я трохи почекав, поки місіс Клементс заспокоїться. Чи не мерехтіло світло правди, таке слабке й далеке, світло, якого я так давно шукав, у цих спогадах доброї жінки про Аннине дитинство?

— А ви знали місіс Катерік іще до того, як народилась Анна? — спитав я.

— Ми зазнайомилися незадовго до того, сер, місяців за чотири. Тоді ми частенько бачились, але ніколи не були великими друзями.

Це вже й голос її зазвучав твердіше. Я спостеріг, що від болісних свіжих спогадів вона рятувалася споминами про імлисте минуле — від того їй ставало легше на душі.

— Ви сусідили з місіс Катерік? — спитав я, підохочуючи її згадувати більше.

— Так, сер, сусідили в Старому Велмінгамі.

— У Старому Велмінгамі? То в Гемпшірі є двоє міст із такою назвою?

— Так, сер, було двоє в ті часи — років двадцять три тому. Тоді за дві милі від старого містечка побудували нове місто, ближче до річки, а Старий Велмінгам, який і доти був село селом, помалу геть спустів. Нове місто стали називати просто Велмінгам, тільки стара парафіяльна церква як була, так і зосталась парафіяльною церквою. Стоїть вона самотою, а будинки довкола котрі самі розвалюються, котрі — люди розібрали. На моїх очах стільки сталося сумних перемін. Колись це було таке гарне, миле містечко.

— Місіс Клементс, ви жили там і до заміжжя?

— Ні, сер, я з Норфолка. І чоловік мій не велмінгамець — він із Грімсбі, як я вам уже казала, там він працював підмайстром. Але, мавши друзів на півдні, в Саутгемптоні, він подався туди, відкрив там торгівлю. Невеличку торгівлю, сер, але зумів заощадити досить грошей на скромне життя й поселився у Старому Велмінгамі. І я туди переїхала, коли вийшла за нього заміж. Обоє ми були вже немолоді, але жили собі щасливо — не те, що наші сусіди, містер Катерік із дружиною. Вони приїхали у Старий Велмінгам через рік чи два після нас.

— А ваш чоловік і доти з ними знався?

— З Катеріком, сер, не з його дружиною. Якийсь пан допоміг Катерікові посісти місце причетника у велмінгамській парафіяльній церкві. Тож він і приїхав, і поселився по сусідству з нами. Привіз він із собою молоду дружину. Згодом ми довідалися, що вона служила покоївкою в однієї родини у Варнек-Холі, біля Саутгемптона. Катерік довго домагався, щоб вона вийшла за нього, — така вона була гонориста. Просив її, так упрошував, а тоді й просити перестав, побачивши, що він їй не до душі. Та коли він утратив надію, вона схаменулась і сама, з доброго дива, прийшла до нього. Мій сердешний чоловік завжди казав, що отоді й слід було її провчити. Але Катерік був надто закоханий в неї, він ніколи ні в чому їй не перечив — ні до весілля, ні опісля. Він був гаряча голова, все давав серцю волю, і воно його заводило то в таку, то в таку неволю. Взяв би він і кращу за дружину, не таку, як місіс Катерік, і та в нього розбестилася б. Не люблю я гудити людей, сер, але вона була безсердечна жінка, страшенно свавільна, охоча гарно вбратись та похизуватись, щоб усі милувалися нею. А містерові Катеріку за його добрість і ласку хоч би про людське око шаною платила. Ще коли вони тільки приїхали й поселилися біля нас, мій чоловік було казав, що не буде пуття з їхнього шлюбу, — і правду казав, як у воду дивився. Не прожили вони коло нас і чотирьох місяців, як між ними скоїлася страшна свара. Про мене — обоє винні, обоє рябоє.

— Ви хочете сказати — і чоловік, і жінка?

— О ні, сер! Я не кажу про Катеріка — його, бідолаху, можна було тільки пожаліти. Я маю на увазі його дружину й...

— ...й людину, через яку скоїлась та свара?

— Так, сер. Уроджений джентльмен, вихований, освічений, хоч би посоромився... Ви ж його знаєте, сер... І моя бідолашка, моя голубонька Анна ох і добре його знала!

— Сер Персіваль Глайд?

— Атож, сер Персіваль Глайд.

Серце моє закалатало, мені здалося, що ключ від таємниці уже в моїх руках. Як погано знав я тоді всі закрути лабіринту, по якому випадало мені блукати!

— Хіба сер Персіваль жив тоді десь недалеко від вас? — запитав я.

— Ні, сер. Він був з іншого краю, тільки наїжджав туди. Батько його помер незадовго до того на чужині. Пам'ятаю, сер Персіваль носив жалобу. Зупинявся він у невеличкому готелі над річкою (незабаром його й знесли) — там зупинялися пани, що приїжджали в наше містечко порибалити... Коли він з'явився вперше, ніхто не звернув на нього уваги — хіба мало панів з'їжджалося з усієї Англії порибалити на нашій річці?

— З'явився він ще до того, як народилась Анна? -

— Так, сер. Народилась Анна в червні тисяча вісімсот двадцять сьомого року, а він приїхав, здається, чи то наприкінці квітня, чи то на початку травня.

— І ніхто з вас тоді його не знав? Місіс Катерік теж не знала його, як і решта?

— Так ми спочатку думали, сер. Та коли скоївся скандал, ніхто вже не вірив, що вони доти не зналися. Пам'ятаю все, от наче це було вчора. Якось уночі Катерік зайшов у наш садочок і розбудив нас, кинувши жменю жорстви в шибку. Почав просити мого чоловіка, ради Бога, вийти до нього на розмову. Довгенько вони балакали на ґанку. Коли вернувся мій чоловік нагору, то весь аж трусився. Сів на край ліжка та й каже до мене: «Ліззі! Чи ж не говорив я тобі завжди, що то лиха жінка? Чи не говорив, що не буде з неї добра? Либонь, уже дійшло до найгіршого. Катерік знайшов у неї в комоді купу мережаних хустинок, та два гарні персні, та нового золотого годинника з ланцюжком. Тільки природжена пані може таке носити, а його дружина не хоче признаватися, звідкіля в неї ці речі». — «Чи не думає він, що вона все те накрала?» — питаю. «Ні, — відказує він, — тут щось ще гірше за крадіжку. Де б вона накрала, та й не стала б, не така вона жінка! Це подарунки, Ліззі! На годиннику — її власні ініціали, й Катерік сам бачив, як вона таємно шепталася з тим паном у жалобі, з сером Персівалем Глайдом. Вона з ним була не так, як личить заміжній жінці. Ти ж про це нічичирк. На сьогодні я заспокоїв Катеріка. Порадив йому тримати язика за зубами, але добре пильнувати й прислухатися день, два, аж поки навіч пересвідчиться». — «Як на мене, то ви обидва помиляєтеся, — кажу я. — Заради чого їй, цій місіс Катерік, бувши тут у шані й достатку, злигатися з якимось заїжджим, із тим сером Персівалем?» —«Еге, таж чи такий він їй незнайомий, той заїжджий? — каже мій чоловік. — Ти забула, як вона виходила за нього заміж. Сама прийшла до нього — після того, як усе віднікувалась, коли вій пропонував їй побратись. Не вона перша, Ліззі, не вона остання з тих підлих жінок, котрі виходять за чесних, порядних чоловіків, що їх люблять, — виходять, аби ганьбу свою приховати. Дуже й дуже схоже, що ця місіс Катерік — така сама негідниця, як будь-яка з них. Ось побачимо, — каже мій чоловік, — скоро ми побачимо». І ми побачили — через два дні.

Місіс Клементс замовкла на хвильку. І саме тоді я почав сумніватись, чи правильний це шлях до розгадки, чи взагалі веде він мене до мети? Невже ця проста-простісінька історія про чоловічу підступність і жіночу слабкість могла бути ключем до таємниці, що страшною примарою все життя переслідувала сера Персіваля Глайда?

— Отож, сер, послухався Катерік поради мого чоловіка й став вичікувати, — вела далі місіс Клементс. — І я вже вам сказала, що чекати довелося недовго. На другий день він застав свою дружину й сера Персіваля разом — любенько шепталися в ризниці старої парафіяльної церкви. Мені здається, вони гадали, що ніхто й не додумається шукати їх у ризниці, але хай там як, а їх застукали на гарячому. Сер Персіваль був начебто знічений і приголомшений, виправдовувався з таким провинним виглядом, що сердешний Катерік (я вже казала вам, що він спалахував мов сірник) знавіснів від такої наруги і вдарив сера Персіваля. На жаль, слабенький він був супроти кривдника свого, і той його жорстоко побив, поки то сусіди, зачувши галас, прибігли та розборонили їх. Скоїлося це надвечір, а коли смерком мій чоловік пішов до Катеріка, того вже не було, й ніхто не знав, де він подівся. Жодна жива душа в селі не бачила його відтоді. Надто добре він дотямив на ту пору, яка безчесна причина спонукала його дружину вийти за нього заміж, і надто близько взяв до серця свою ганьбу й нещастя, особливо після того, як сер Персіваль побив його. Парафіяльний священик видрукував оголошення в газеті: просив його повернутись, запевняв, що й місце лишилось за ним, і друзі його не покинуть. Але Катерік був дуже гордий, як подейкував дехто, а як на мене, то надто чутливий, аби знов зустрітися з усіма сусідами, що були свідками його ганьби. Він написав моєму чоловікові, коли покидав Англію, і ще раз написав уже з Америки, де влаштувався й добре гараздував. Наскільки мені відомо, він і досі там живе, але навряд чи хто з нас, тим більше його безчесна дружина, побачить його коли-небудь знову.

— А що було потім із сером Персівалем? — спитав я. — Чи лишився він у Велмінгамі?

— Де там, сер! Весь Велмінгам гудів про нього. Того самого вечора, коли сталося те неподобство, люди чули, як вони з місіс Катерік погарикались, а наступного ранку він знявся й поїхав.

— А місіс Катерік? Вона, звісно, не зосталась жити там, де всі знали про її ганьбу?

— А таки зосталась, сер. Вона ж така безсердечна й жорстока, що їй байдуже було до людського осуду. Заявила всім, починаючи від священика, що стала жертвою жахливої помилки й що всі злі язики Велмінгама не виживуть її звідтіля, бо вона ні в чому не винна. Скільки я там була, і вона жила в Старому Велмінгамі, а коли я виїхала й коли заходилися будувати нове місто, і всі шановані велмінгамці переселялись туди, то й вона переселилась, от ніби затялась жити серед них і муляти їм очі до самого кінця. Там вона й досі живе, доживе там і до смерті, всім-усім на зло.

— Але на які гроші вона жила всі ці роки? — спитав я. — Чи був спроможний її чоловік допомагати їй, чи пропонував допомогу?

— І спроможний був, і пропонував, сер, — відповіла місіс Клементс. — У своєму другому листі до мого доброго чоловіка він написав, що оскільки вона носить його прізвище й живе в його домі, він не допустить, хоч яка вона була клята, щоб вона померла з голоду під тином, немов жебрачка. Він писав, що раз на три місяці зможе виплачувати їй невелику допомогу, а надсилатиме на один лондонський банк.

— І прийняла вона ту допомогу?

— Ані гроша, сер. Сказала, що нічим не хоче бути винною Катеріку і хай хоч сто років вона проживе, а не візьме від нього й мідяка. І дотримала свого слова. Коли мій дорогий чоловік помер, із його майном дістався мені й той Катеріків лист, і я сказала їй, щоб вона сповістила мене, коли терпітиме нужду. «Вся Англія знатиме, що я в нужді, — заявила вона, — перш ніж я скажу про це Катерікові чи кому з його друзів. Ось вам моя відповідь, і, якщо він коли озветься, так і йому напишіть!»

— Як ви гадаєте, мала вона свої якісь кошти?

— Якщо й мала, то вельми невеликі, сер. Подейкували, і, либонь, то була правда, що на прожиття вона одержувала таємно гроші від сера Персіваля.

Почувши це, я трохи почекав, обмірковуючи почуте. Мені стало ясно, що все це поки що не мало прямого чи непрямого відношення до розкриття таємниці й що мої пошуки знов привели мене до вельми відчутної та приголомшливої невдачі.

Але все-таки в оповіді місіс Клементс була одна невідповідність — через неї я не міг прийняти беззастережно цю історію. Я запідозрив: щось криється за тією невідповідністю.

Мені незрозуміло було, чому зганьблена причетникова дружина і далі добровільно жила серед свідків своєї ганьби. Мене не задовольняло твердження самої місіс Катерік, нібито таким дивним чином вона хотіла довести всім свою невинність. Мені здавалося природнішим і вірогіднішим, що вона не настільки незалежна у своїх вчинках, як хотіла це показати. В такому випадку, хто мав стільки влади над нею, щоб примусити її залишитися в Велмінгамі? Безперечно — той, хто забезпечував її засобами для існування. Від чоловікової допомоги вона відмовилась, власних грошей не мала; самітна, знеславлена жінка, — звідкіля вона могла одержувати допомогу, коли не від сера Персіваля Глайда? Саме на нього, як на єдине можливе джерело її статків, і вказувала в своїй розповіді місіс Клементс.

Отак міркуючи й весь час не випускаючи з уваги того незаперечного факту, що місіс Катерік знає таємницю сера Персіваля, я усвідомив: саме в інтересах сера Персіваля було залишити місіс Катерік на постійне проживання у Велмінгамі, адже через той поголос у неї не могло бути ніяких теревенів з кумасями-сусідками, коли, гляди, й вибовкаєш таємницю у хвилину відвертості. Але в чому ж полягала таємниця, що її так ревно приховували? Звісно, що не в ганебному зв'язку сера Персіваля із знеславленою місіс Катерік, бо про це якраз і знали всі довкола, і не в підозрі, що він — Аннин батько, адже саме у Велмінгамі неминуче повинні були це підозрювати. Коли б я беззастережно повірив у змальовану мені версію безчестя, що в неї вірили всі, коли б дійшов того самого поверхового висновку, що й місіс Клементс та її сусіди, то де у всьому цьому бодай найменший натяк на смертельну таємницю сера Персіваля, яку він ділив з місіс Катерік і яку обоє так старанно відтоді приховували?

І все ж саме в цих потаємних зустрічах, у цих перешіптуваннях причетникової дружини з «паном у жалобі» нестеменно був ключ до розгадки.

А що, коли видимість показувала в один бік, а істина була зовсім не там — десь так захована, що з першого погляду й не добачиш? Що, коли місіс Катерік усе-таки говорила правду, стверджуючи, що вона стала жертвою страшного непорозуміння? А коли припустити, що вона стверджувала неправду, то, може, її провина полягала в чомусь іншому й між нею та сером Персівалем існував зовсім не такий зв'язок, який спадав усім на думку? І серові Персівалю було вигідно підтримувати одну підозру, аби відвести від себе іншу, що вела до згубного для нього викриття? Якщо мені судилося розкрити його таємницю, то чи не тут таїлась розгадка, прикрита історією, яку я тільки-но почув і яка начебто не давала ніяких ключів?

Далі я поцікавився, чи був містер Катерік певен у зраді своєї дружини. Відповідь місіс Клементс не лишала сумнівів у цьому. Очевидно було, що місіс Катерік іще до заміжжя знеславилася з котримсь чоловіком і вийшла заміж, аби приховати свою ганьбу. Зіставленням дат, наводити які тут немає потреби, велмінгамці визначили, що містер Катерік не був батьком її дочки Анни, хоч Анна й носила його прізвище.

Набагато трудніше було переконатися, чи можна з такою самою певністю вважати сера Персіваля Глайда батьком Анни Катерік. Тут я міг тільки покладатися на свідчення про те, схожі вони одне на одного чи ні.

— Ви, мабуть, часто бачили сера Персіваля, коли він наїжджав до вашого села? — спитав я.

— Так, сер, дуже часто, — відповіла місіс Клементс.

— Чи була Анна схожа на нього?

— Вона зовсім не була на нього схожа, сер.

— Ну, тоді вона була схожа на матір?

— І на матір не була вона схожа. Місіс Катерік була чорнява, повновида.

Не схожа ні на матір, ні на свого гаданого батька. Я знав, що не можна цілковито покладатись на особисту схожість, але, з другого боку, нерозумно було й зовсім відкидати її значення. А що з минулого сера Персіваля Глайда чи місіс Катерік до їхньої появи у Старому Велмінгамі могло кинути світло на це питання? Саме це я мав на увазі, коли знов почав розпитувати місіс Клементс.

— Коли сер Персіваль уперше з'явився у вашому селі, — сказав я, — чи ви чули, звідкіля він приїхав?

— Ні, сер. Хто казав — що з Блеквотер-Парку, а хто — oо з Шотландії, але ніхто не знав напевне.

— А місіс Катерік до свого заміжжя служила у Варнек-Холі?

— Так, сер.

— І довго вона там прослужила?

— Три чи чотири роки, сер. Не пам'ятаю точно.

— Може, ви знаєте, кому в той час належав Варнек-Хол?

— Знаю, сер. Майорові Донторну.

— А ви не чули від містера Катеріка або від ще когось, чи приятелював сер Персіваль із майором Донторном, чи бував він у Варнек-Холі або в його околицях?

— Наскільки я пам'ятаю, сер, ні Катерік, ні будь-хто інший ніколи такого не говорили.

Я записав прізвище й адресу майора Донторна на випадок, коли б він був ще живий і в майбутньому мені привелося звернутися до нього. Тим часом у мене склалось цілком певне враження, що сер Персіваль аж ніяк не був батьком Анні й що його потаємні побачення в ризниці зовсім не пов'язані з неславою, яку місіс Катерік накликала на добре ім'я свого чоловіка. Я вже й не знав, про що ще запитати, щоб відповіді моєї співбесідниці зміцнили це моє враження, тому просто попросив її розповісти про Аннине дитинство, а сам наготувався уважно слухати: може, котрась фраза місіс Клементс і підтвердить мої здогади?

— Ви ще не розповіли мені, місіс Клементс, як ця бідолашна дитина, народжена серед ганьби й нещастя, опинилася у вас на руках, — мовив я.

— Та ж нікому було, сер, бавити безпомічне маля, — відповіла місіс Клементс. — Лиха мати наче зненавиділа сердешне дитя від дня його народження, ніби воно було в чомусь винне! В мене серце розривалось, коли я дивилася на маленьку Анну, і я попросила місіс Катерік віддати її мені, пообіцявши любити й глядіти її дитя, як своє власне.

— І відтоді Анна була весь час під вашою опікою?

— Не зовсім так, сер. Іноді на місіс Катерік находили всякі химери й забаганки, і вона забирала від мене дитину, мовби на зло мені за те, що я її виховую. Але ці витребеньки ніколи довго не тривали. Бідолашна маленька Анна щоразу поверталася до мене й щоразу рада була вернутись, дарма що в моєму домі вона жила самотою, їй ні з ким було погратися, повеселитись, як веселилися інші діти. Найдовше ми побули розлучені з нею, коли мати возила її в Ліммерідж. Саме тоді помер мій чоловік, і я навіть рада була, що на час того нещастя Анни не було в домі. Тоді їй ще не було одинадцяти рочків. Бідолашці нелегко давалась наука. Не була вона весела та жвава, як інші діти в її віці, але така гарненька, мила дівчинка! Я почекала у Велмінгамі, поки вони вернулись, і запропонувала взяти Анну до себе в Лондон; сказати правду, мені було тяжко лишатися в Старому Велмінгамі після чоловікової смерті — все довкола там так перемінилося, аж моторошно було.

— І пристала місіс Катерік на вашу пропозицію?

— Ні, сер. З Камберленду вона повернулася ще лихіша, ще лютіша, ніж була. Люди гомоніли, буцімто перш ніж поїхати, вона мусила відпрошуватись у сера Персіваля. Буцімто вона поїхала не так для того, щоб доглянути вмирущу сестру, як щоб поживитися її спадком, а насправді грошей тих ледве на похорон вистачило. Може, через це вона й озлобилася, тільки так чи так, а вона й слухати не схотіла, щоб я забрала дитину з собою. От ніби її дуже тішило те, що, розлучаючи нас із Анною, вона завдає обом нам болю. Я тільки залишила Анні свою адресу і потайки шепнула їй, що, коли її спіткає біда, хай приїжджає до мене в Лондон. Ото і все, що я могла вдіяти. Та проминуло стільки літ, поки вона здобула волю й приїхала до мене. Відтоді я не бачила її до тієї самої ночі, коли вона, сердешна, втекла з божевільні.

— Чи знаєте ви, місіс Клементс, за що сер Персіваль Глайд ув'язнив її там?

— Про це я знаю тільки з Анниних слів. А вона, бідолашка, ніколи нічого до пуття не могла розповісти. Казала вона, нібито її мати зберігає якусь таємницю сера Персіваля. Мене вже давно не було в Гемпшірі, коли місіс Катерік якось бовкнула Анні про ту таємницю, а коли сер Персіваль про це довідався, то й запроторив Анну до божевільні. Але скільки я питала її, вона не могла сказати, що це за таємниця. Тільки говорила, що її мати, як захоче, то може занапастити сера Персіваля. Може, місіс Катерік оце стільки їй і сказала, не більше. Я майже певна, що коли б Анна справді знала якусь таємницю, я б почула від неї всю правду. їй тільки ввижалося, ніби вона щось знає, і вона вірила в це, а насправді нічогісінько не знала, сердешна.

Мені самому не раз спадало таке на думку. Я вже казав Меріан про свої сумніви щодо того, чи дійсно Лора була на порозі якогось важливого відкриття, коли граф Фоско Урвав її розмову з Анною Катерік в альтанці. Це було так схоже на химери її притемненого розуму: на підставі невиразної підозри, збудженої натяками, що їх необачно висловила Аннина мати в її присутності, вона собі надумала, що знає саму таємницю сера Персіваля. Нечисте сумління сера Персіваля неминуче повинне було підказати йому помилкову думку, нібито Анна почула всю правду від матері, а згодом у його мозку так само загніздилась безпідставна впевненість, що Анна розповіла все те його дружині.

Час плинув — уже й ранок минав. Навряд чи, коли б я посидів довше, місіс Клементс могла ще щось розказати потрібне для мене. Тепер я знав необхідні мені подробиці життя місіс Катерік і дійшов певних висновків, цілком несподіваних і надзвичайно помічних для мене, які мали спрямувати мене в правильному напрямку. Я підвівся, щоб попрощатись і подякувати місіс Клементс за дружнє ставлення й за те, що вона так охоче поділилася зі мною своїми спогадами.

— Боюсь, що я здався вам надто допитливим, — сказав я. — Просто засипав вас запитаннями — хтось інший і не став би на все те відповідати.

— Я завжди рада, сер, поділитися з вами всім, що знаю, — відповіла місіс Клементс. Вона змовкла й сумно подивилася на мене. — Але мені так хочеться, — мовила бідолашна жінка, — щоб ви трохи більше розповіли мені про Анну, сер. Я як глянула на вас, коли ви увійшли, так і подумала, що ви маєте що розказати. Ви не можете собі уявити, як тяжко не знати навіть, жива вона чи померла. Мені було б легше, коли б я знала напевне, що з нею. Ви сказали, що не сподіваєтесь побачити її живою. То, може, ви знаєте, сер, може, ви справді знаєте, що Богові завгодно було взяти її до себе?

Я не міг устояти перед цим благанням — жорстоко було б і підло з мого боку не сказати їй правди.

— Боюсь, що це саме так, — лагідно відповів я. — Я певен, що її злигодні на цій землі вже скінчилися.

Бідолашна жінка впала на стілець і закрила обличчя руками.

— О сер, — мовила вона тихо, — звідкіля ви це знаєте? Хто вам сказав?

— Ніхто не сказав мені, місіс Клементс. Але я маю підстави бути певним цього, підстави, про які я обіцяю розповісти вам, як тільки зможу. Я певен, що в останні свої хвилини вона не була покинута напризволяще; певен, що серцева недуга, від якої вона так страждала, була істинною причиною її смерті. Скоро я вам розповім усе, що знаю про її смерть. Її поховали на тихому сільському цвинтарі, в гарному, затишному куточку, який і ви самі могли б вибрати для неї.

— Померла! — сказала місіс Клементс. — Вона, така молода, померла, а я дожила, щоб це почути! Я шила їй перші платтячка, вчила її ходити. Слово «мама» вона вперше сказала мені, і нині її немає, а я живу!.. Ви сказали, сер, — мовила бідна жінка, приймаючи хустку від очей і зводячи на мене заплакані очі, — ви начебто сказали, що поховали її пристойно? Чи ж був похорон такий, який би я зробила для неї сама, мов для рідної своєї дочки?

Я запевнив її, що похорон був саме такий. Здавалося, вона навіть запишалася чогось від моїх слів — вони її втішили краще за будь-які красномовні співчуття.

— Серце моє порвалося б, — мовила вона простодушно, — коли б Анну поховали не так, як годиться... Але звідкіля ви це знаєте, сер? Хто розказав вам?

Я знов попросив її зачекати, поки я зможу відверто все їй розповісти.

— Ви мене ще побачите, — сказав я. — Я хочу попросити вас про одну послугу — перегодом, за день-два, коли ви трохи заспокоїтеся.

— Нічого не відкладайте, сер, через мене, якщо я чимось можу бути корисна, — заперечила місіс Клементс. — Ви не зважайте на мої сльози. Якщо ви хочете сказати мені що-небудь, сер, то говоріть зараз.

— Просто у мене до вас є невеличке прохання наостанок. Чи не могли б ви дати мені велмінгамську адресу місіс Катерік?

Моє прохання так вразило місіс Клементс, що на мить вона, здавалось, забула навіть про своє горе. Сльози перестали текти по її щоках, і вона спантеличено подивилася на мене.

— Ради Бога, сер! — вигукнула вона. — Що вам треба від місіс Катерік?

— Я хочу, місіс Клементс, — відказав я, — довідатись про причину її тих таємних побачень із сером Персівалем Глайдом. У поведінці місіс Катерік і в колишніх стосунках із нею баронета криється щось зовсім інше, ніж те, що підозрювали ви й ваші сусіди. Між цими двома людьми є таємниця, якої ніхто з нас не знає, і я їду до місіс Катерік із наміром довідатися всю правду.

— Не спішіть, добре подумайте, сер! — мовила місіс Клементс, устаючи із стільця й стурбовано кладучи руку мені на плече. — Це жахлива жінка! Ви її не знаєте, а я добре знаю. Добре подумайте, сер!

— Я знаю, ви щиро зичите мені добра, місіс Клементс. Але хай там що, а я вирішив побачити цю жінку.

Місіс Клементс схвильовано, пильно подивилася мені в обличчя.

— Бачу, ваше рішення тверде, сер, — мовила вона. — Я дам вам адресу.

Я записав адресу до свого записничка і взяв її руку, щоб попрощатись.

— Незабаром ви ще побачите мене, — сказав я, — і довідаєтеся все, що я вам обіцяв розповісти.

Місіс Клементс глибоко зітхнула й скрушно похитала головою.

— Може, й варто вам послухати ради старої жінки, сер, — сказала вона. — Добре все зважте, перш ніж їхати до Велмінгама.

VIII

Коли я повернувся додому після зустрічі з місіс Клементс, у вічі мені кинулася переміна, що сталася з Лорою.

Незмінна лагідність і терпіння, що їх так жорстоко випробовувало й не здолало лихо, начебто враз зрадили її. Байдужа до всіх спроб Меріан заспокоїти й розвеселити її, вона сиділа, відсунувши від себе недокінчений малюнок, опустивши й не бажаючи підводити очі, поклавши руки на коліна й сплітаючи та розплітаючи безперестанку пальці. Коли я увійшов, Меріан встала з виразом німого відчаю на обличчі, почекала хвилину, чи не зведе Лора на мене очей, шепнула мені: «Може, хоч ви розворушите її!» — і вийшла з кімнати.

Я сів на звільнений стілець, обережно розчепив ті бідні, змарнілі, неспокійні пальці і взяв обидві її руки у свої.

— Про що ви думаєте, Лоро? Скажіть мені, люба, постарайтеся розказати мені, в чім річ.

Вона зробила зусилля над собою і звела на мене очі.

— Я не можу почуватися щасливою, — мовила вона, — я не можу не думати...

Вона затнулась, похилилася трохи вперед і поклала голову мені на плече з виразом такої німої безпомічності, аж серце мені защеміло від жалості.

— Спробуйте розказати мені, — ласкаво повторив я, — постарайтеся розказати мені, чому ви нещасливі.

— Від мене нема ніякої користі... я такий тягар для вас обох, — сказала вона із глибоким зітханням безнадії. — Ви працюєте й заробляєте гроші, Волтере, а Меріан вам допомагає. Чом же я нічого не роблю? Дійде до того, що ви вподобаєте Меріан дужче, ніж мене, ось побачите, бо ж я така нікчемна! Ох, не треба, не треба ходити коло мене, як коло дитини!

Я підвів її голову, пригладив біляві сплутані пасма, що впали їй на чоло, і поцілував її — вбогу мою зів'ялу квітку! Знедолену мою, стражденну сестру!

— Ви будете допомагати нам, Лоро, — сказав я. — І почнете, люба, сьогодні ж.

Вона подивилася на мене з таким жадібним, гарячковим інтересом, затамувавши подих від нетерпіння й цікавості, що я аж затремтів од радості, — ці слова воскресили в ній надію.

Я встав, розклав на столі її приладдя для малювання і присунув його ближче до неї.

— Ви знаєте, що я заробляю гроші малюванням, — сказав я. — Останнім часом ви добре потрудились і стали малювати набагато краще, тож відтепер ви теж почнете заробляти цим гроші. Постарайтеся докінчити цей малюнок якнайретельніше, якнайкраще. Коли ви закінчите, я візьму його з собою, і той самий чоловік, що купує мої малюнки, купить і ваші. Ви складатимете свій заробіток до свого гаманця, і Меріан братиме у вас на витрати так само часто, як бере у мене. Подумайте, які ви будете корисні, як допоможете нам, і ви ощасливитеся, Лоро, вам стане легко й радісно!

Вона аж засяяла, запроменилася усмішкою. Тієї хвилини, коли вона отак усміхалась, коли знов узяла олівця, якого раніше була відклала, вона стала такою схожою на Лору колишніх днів!

Я правильно витлумачив ці перші ознаки її одужання. Проявилися вони в тому, що Лора почала розуміти, чим були заповнені наші з Меріан дні. Меріан, коли я розповів їй про це, збагнула, як і я, що Лорі дуже хочеться посісти своє, бодай незначне місце в житті, піднестись у власних і наших очах, здобути нашу повагу й самоповагу. Від того дня ми любовно підтримували в Лорі це нове честолюбство, адже воно вселяло в нас надію на її одужання, на щасливе майбутнє, яке, може, було вже й не за горами. Її малюнки, коли вона їх докінчувала чи вважала, що докінчила, переходили в мої руки, а я віддавав їх Меріан, щоб та надійно їх заховала. Я, їх єдиний покупець, щотижня відкладав невеликі суми з моїх заробітків, щоб видавати Лорі як винагороду, нібито заплачену чужими людьми за вбогі, бліді, нікудишні замальовки. Часом нелегко було нам зберігати цілковиту незворушність і не виказувати нашого невинного ошуканства, коли вона, пишаючись, діставала свого гаманця, аби докласти свою частку до наших домашніх витрат, і дуже поважно цікавилася, хто з нас цього тижня заробив більше. Я досі зберігаю всі ці приховані малюнки — мої неоціненні скарби, дорогі спомини, що я їх лелію, аби не померкли; це ж мої друзі в колишньому нещасті, й серце моє ніколи не розлучиться з ними, а ніжність моя — не позабуде довіку.

Чи не заводять мене сентименти задалеко від моєї головної мети? Чи я не зловживаю розмовами про щасливе майбутнє, до якого моїй оповіді ще тягтися й тягтися? Так! Назад, назад... до тих днів сумнівів і тривог, коли я щосили намагався не впасти духом серед крижаної німоти вічної невідомості. Я тільки зупинився передихнути на хвилинку. Може, ця хвилинка — не загублений час, коли друзі, що читають ці сторінки, теж перепочили разом зі мною.

Я скористався першою нагодою порозмовляти з Меріан наодинці й розповісти їй, до чого я допитався-дошукався того ранку. З'ясувалось, що вона теж поділяє тривогу місіс Клементс із приводу моєї планованої поїздки у Велмінгам.

— Ай справді, Волтере, — сказала вона, — ви надто мало знаєте, щоб розраховувати на відвертість місіс Катерік. Чи розумно йти на цю крайність, не випробувавши спершу всіх простіших і надійніших засобів для досягнення вашої мети? Коли ви сказали мені, що тільки двоє людей на світі, сер Персіваль і граф, знають точну дату Лориного від'їзду з Блеквотер-Парку, ви забули і я забула, що є ще третя людина, котра повинна знати це число, — я мовлю про місіс Рюбель. Чи не буде набагато простіше та безпечніше добитися щирого признання від неї, ніж виривати його силою в сера Персіваля?

— Може, це було б і простіше, — заперечив я, — але нам невідомо, якою мірою місіс Рюбель причетна до цього злочинства, і тому ми не можемо з певністю вважати, що ця дата закарбувалася в її пам'яті так міцно, як у пам'яті сера Персіваля й графа. Нині вже ніколи витрачати час на місіс Рюбель — дорогоцінний час, потрібний нам на те, щоб вишукати єдине вразливе місце в біографії сера Персіваля. Чи не перебільшуєте ви, Меріан, ту небезпеку, на яку я можу наразитися, поїхавши знов до Гемпшіру? Чи ви вже сумніваєтеся, що врешті-решт боротьба із сером Персівалем виявиться мені до снаги, що я стану йому гідним супротивником?

— Ви впораєтеся з ним, — відповіла вона рішуче, — бо граф із усією його незбагненною підлотністю не допомагатиме серові Персівалю у двобої з вами.

— Чому ви так думаєте? — трохи здивовано спитав я.

— Я добре знаю, який сер Персіваль упертий та як він не терпить графових порад, — відповіла Меріан. — Думаю, що він наполяже, щоб зустрітися з вами сам на сам, як був наполіг у Блеквотер-Парку, коли діяв на свій власний страх і ризик. Час для графового втручання настане, коли сер Персіваль опиниться у ваших руках. Саме тоді виникне безпосередня загроза його власним інтересам, а, захищаючи їх, Волтере, граф буде нещадний.

— Ми зуміємо заздалегідь знешкодити його, — сказав я. — Місіс Клементс повідомила мені деякі подробиці, що їх можна використати проти графа. Знайдуться іще деякі факти, що його компрометують. У звіті місіс Майклсон є рядки про те, що граф визнав за необхідне побачитися з містером Ферлі. Можливо, ми й тут знайдемо обставини, які його компрометують. Поки я буду в Гемпшірі, Меріан, напишіть містерові Ферлі й настійно попросіть його надіслати нам докладний звіт про все, що сталося між ним і графом під час їхнього побачення, а також про те, що йому відомо про хворобу й смерть його небоги. Зауважте, що йому, рано чи пізно, а доведеться написати необхідний вам звіт, коли він викаже нехіть добровільно піти вам назустріч у вашому проханні.

— Я напишу листа, Волтере. Але ви остаточно вирішили поїхати у Велмінгам?

— Так, остаточно. Наступні два дні я позаробляю на той тиждень, а третього дня поїду в Гемпшір.

На третій день я був готовий вирушити в дорогу.

Оскільки я міг затриматися в Гемпшірі на якийсь час, ми з Меріан умовилися щоденно писати одне одному, звісно, під вигаданими іменами — з обачності. Якщо я регулярно діставатиму від неї звістки, значить, усе вдома гаразд. Та коли котрогось ранку я не отримаю від неї листа, я першим же поїздом вертаюся в Лондон. Я зумів примирити Лору з моїм від'їздом, сказавши їй, що їду із столиці шукати нових покупців на наші з нею малюнки, і лишив її цілком задоволену за роботою.

Меріан провела мене вниз, до вхідних дверей.

— Пам'ятайте про люблячі серця, які ви залишаєте тут, — шепнула вона, коли ми зупинилися в коридорі біля виходу. — Пам'ятайте, що всі наші надії залежать від вашого щасливого повернення. Коли щось прикре спіткає вас у дорозі, коли ви здибаєтеся з сером Персівалем...

— Чому ви думаєте, що ми з ним здибаємось? — запитав я.

— Не знаю... Всякі страхи та химери лізуть мені в голову не знати чому. Смійтеся, коли хочете, з них, Волтере, але, ради Бога, не давайте волі почуттям, коли зіткнетеся віч-на-віч із тим чоловіком!

— Не бійтеся, Меріан! Я ручусь за своє самовладання.

На цьому ми й розлучились.

Я швидко пішов на вокзал. Надія жевріла в моєму серці, а в душі росла впевненість, що цього разу моя мандрівка буде недаремна. Був гарний, ясний, холодний ранок. Нерви мої бриніли, мов струни, і я відчував, як моя рішучість повнить усього мене бадьорістю і снагою.

Коли я проходив по перону й роззирався, шукаючи знайомих облич серед юрби, що дожидала поїзда, мені подумалось, чи не ліпше було б мені перевдягтись і замаскуватись, перш ніж вирушати в Гемпшір. Але в цій думці було щось одворотне, це ніби означало прилучитися до безликого стада вивідачів та шпигів, для яких перевдягання — необхідність, і я тут-таки відігнав цю думку від себе. Та й сама доцільність зміни вигляду була вельми сумнівна. Коли б я спробував зробити це вдома, домовласник рано чи пізно впізнав би мене і зразу ж запідозрив би мене в чомусь нехорошому. Коли б я спробував вийти із зміненим виглядом на вулицю, ті самі шпиги могли цілком випадково наскочити на мене і впізнати. Таким чином я тільки привертав би до себе увагу й збуджував підозри, а це було зовсім не в моїх інтересах. Досі я діяв, бувши самим собою, то й далі вирішив обходитись без перевдягів.

Опівдні я висів із поїзда у Велмінгамі.

Які піщані пустелі Аравії, які похмурі руїни де-небудь у Палестині можуть позмагатися з відворотним виглядом і гнітючою нудьгою англійського провінційного містечка на першій стадії його існування, коли воно тільки починає наживати добробут? Я ставив собі це запитання, проходячи осоружно чистими, потворно бундючними, мертвотно заціпенілими, безлюдними вулицями Велмінгама. І крамарі, що витріщалися на мене із своїх незалюднених крамниць, і дерева, що безпомічно хилилися долу в безводному вигнанні недоглянутих садочків і скверів, і мертві каркаси будинків у марному чеканні животворної людської присутності, — все, мимо чого я проходив, усі, хто траплявся мені дорогою, неначе відповідали мені хором: пустелі Аравії не такі мертві, як наше цивілізоване здичавіння, руїни Палестини не такі гнітючі, як наш теперішній морок!

Розпитуючи поодиноких перехожих, я добувся до тієї частини містечка, де мешкала місіс Катерік, і опинився на площі, яку обступали одноповерхові будиночки. Посеред площі був голий моріжок, обгороджений дротом. Старенька няня з двома дітьми стояла в куточку загорожі й дивилась на худющу козу, що на прив'язі скубла травичку. Двоє чоловіків розмовляли на хіднику по один бік площі, а на протилежному боці безтурботне хлоп'я вело собі на мотузочку безтурботного цуцика. Я чув, як глухо бринькало фортепіано десь віддалік, під акомпанемент безперервного стукоту молотка десь ближче. Оце і всі ознаки життя, що зустріли мене, коли я вийшов на площу.

Я попростував до дверей будинку номер тринадцять, де жила місіс Катерік, і постукав, не розмірковуючи заздалегідь, як відрекомендуватися господині, коли увійду. Насамперед потрібно було побачити місіс Катерік. А вже тоді, відповідно до мого першого враження, слід було зразу вирішити, як найпростіше та найлегше досягти мети моїх відвідин.

Понура немолода служниця відчинила мені двері. Я дав їй свою візитну картку й спитав, чи можу бачити місіс Катерік. Служниця віднесла мою картку десь до вітальні й вернулася спитати, в якій я прийшов справі.

— Скажіть, будь ласка, що я прийшов у справі, яка має відношення до дочки місіс Катерік, — відповів я.

Кращого приводу для свого візиту я не міг придумати тієї хвилини.

Служниця знов пішла до вітальні, знов повернулась і цього разу попросила мене увійти, дивлячись на мене з виразом похмурого зачудування.

Я ввійшов до кімнатчини, обклеєної крикливими шпалерами з грубим малюнком. Стільці, столи, шифоньєри й диван — усе тут лисніло липучою яскравістю дешевої оббивки. На великому столі посеред кімнати, на плетеній червоній з жовтим серветці, лежала ошатна велика Біблія — точно в центрі стільниці, а при маленькому столику біля вікна, з кошичком для плетіння в пелені ще й з банькатим спанієлем, що надсадно сапав біля ніг, сиділа літня жінка в чорному тюлевому чіпці, в чорній шовковій сукні й темно-сірих плетених рукавичках. Її чорне з сивиною волосся важкими кучерями звисало, закриваючи вуха; темні очі дивилися просто перед себе суворо, виклично, невблаганно. Вона мала повні, квадратні щоки, продовгасте тверде підборіддя й пухкі, чуттєві безбарвні губи. Була вона огрядна, міцно збудована. Трималася з войовничим самовладанням. Це була місіс Катерік.

— Ви прийшли говорити зі мною про мою дочку, — сказала вона, перш ніж я спромігся мовити хоч слово. — Будьте ласкаві, скажіть те, що ви хотіли мені сказати.

Її голос був такий самий суворий, викличний і невблаганний, як і вираз її очей. Вона показала на стілець і, коли я сідав, окинула мене з голови до ніг уважним поглядом. Я зрозумів, що з цією жінкою треба розмовляти тільки таким тоном, яким розмовляє вона. З самого початку необхідно було не поступатися їй ні в чому.

— Чи відомо вам, — почав я, — що ваша дочка пропала безвісти?

— Добре відомо.

— Ви, певне, припускали, що це лихо може призвести до іншого лиха — до її смерті?

— Так. Ви прийшли сказати мені, що вона померла?

— Так.

— Чому?

Вона поставила мені це дивне запитання тим самим, анітрохи не зміненим тоном. Жодна рисочка не здригнулась на її обличчі. Вона як була, так і зосталась холоднокровна й незворушна, от ніби я сказав їй, що в загорожі посеред площі здохла коза.

— Чому? — повторив я. — Ви питаєте, чому я прийшов сюди сказати вам про смерть вашої дочки?

— Так. Яке ваше діло до мене чи до неї? Яким чином ви взагалі знаєте про мою дочку?

— Ось яким чином: я здибав її на дорозі тієї ночі, коли вона втекла з лікарні, й допоміг їй дістатись до безпечного місця.

— Ви дуже погано вчинили.

— Мені дуже жаль, що так говорить її мати.

— Так говорить її мати. Звідки ви знаєте, що вона померла?

— Поки що я не можу сказати, звідки я це знаю. Але я це знаю напевне.

— А можете ви пояснити, де ви взяли мою адресу?

— Авжеж. Вашу адресу мені дала місіс Клементс.

— Місіс Клементс дурна жінка. Це вона порадила вам приїхати сюди?

— Ні.

— Тоді я ще раз питаю вас: чому ви приїхали сюди?

Вона так уже вимагала відповіді, то я і відповів — просто, як тільки міг.

— Я приїхав, — сказав я, — гадаючи, що мати Анни Катерік, звісно ж, хоче знати, жива її дочка чи ні.

— Так, так, — мовила місіс Катерік, напустивши на себе ще більшої незворушності. — Іншої причини ви не мали?

Я завагався. Нелегко було вмить придумати найкращу відповідь на це запитання.

— Якщо іншої причини ви не мали, — провадила вона далі, неквапливо стягуючи з рук свої темно-сірі рукавички й складаючи їх докупи, — я можу тільки подякувати вам за візит і сказати, що більш вас не затримую. Ваше повідомлення задовольнило б мене більше, коли б ви пояснили, як ви про це довідались. Принаймні воно може послужити мені виправданням для того, щоб убратися в жалобу. Як бачите, мені не доведеться робити для цього великі зміни в моєму туалеті. Візьму інші рукавички і вся буду в чорному.

Вона пошукала в кишені своєї сукні, дістала пару чорних рукавичок, надягла їх, зберігаючи суворо-кам'яний вираз, а тоді спокійно склала руки в пелені.

— Отож, ходіть здорові, — сказала вона.

Крижана зневага її тону подіяла на мене — я мусив визнати, що мети моїх відвідин ще не досягнуто.

— Я приїхав сюди ще й з іншої причини, — мовив я.

— А! Так я й думала, — зауважила місіс Катерік.

— Смерть вашої дочки...

— Від чого вона померла?

— Від хвороби серця.

— Так. Кажіть далі.

— Смерть вашої дочки була використана для того, щоб завдати страшної шкоди людині, дуже мені дорогій. Це лиходійство скоїли, як я достеменно переконався, двоє чоловіків. Один із них — сер Персіваль Глайд.

— Та ну!

Я уважно дивився на неї — чи не здригнеться вона, коли зненацька прозвучить те ім'я? Але у неї не здригнувся жоден м'яз. Вона все так само дивилася просто мені у вічі — суворо, виклично, невблаганно.

— Може, вам цікаво знати, — вів я далі, — яким чином смерть вашої дочки могла бути використана, щоб завдати шкоди іншій людині?

— Ні! — сказала місіс Катерік. — Мені зовсім не цікаво. Це ваша справа. Ви цікавитеся моїми справами. Я не цікавлюся вашими.

— А ви не спитаєте, — наполягав я, — чому я говорю про це у вашій присутності?

— Так. Я питаю.

— Я говорю про це з вами, бо твердо вирішив притягти сера Персіваля до відповіді за скоєний ним злочин.

— А що мені до того вашого рішення?

— Ви зараз дізнаєтеся. В минулому сера Персіваля є певні події, з якими мені потрібно докладно ознайомитися для цієї справи. Ви їх знаєте — ось чому я прийшов до вас.

— Що за події ви маєте на увазі?

— Події, що відбулися у Старому Велмінгамі ще до народження вашої дочки, коли ваш чоловік був причетником тамтешньої церкви.

Аж тепер упав бар'єр непроникної стриманості, який вона постаралася спорудити між нами. Я побачив, як очі її гнівно блиснули, а руки розчепились і почали механічно розгладжувати сукню на колінах.

— Що ж вам відомо про ці події? — спитала вона.

— Все, що могла розповісти мені про них місіс Клементс.

На мить її суворе квадратне обличчя спалахнуло, неспокійні руки завмерли — здавалося, вибух гніву ось-ось виведе її з рівноваги. Але ні, вона погамувала роздратування, що наростало в ній, відхилилась на спинку стільця, схрестила руки на своїх широких грудях і з понуро-саркастичною посмішкою знов твердо глянула на мене.

— Ага! Тепер я починаю все розуміти, — сказала вона. Її приборканий гнів пробивався тільки в підкресленій насмішкуватості тону. — Ви точите зуб на сера Персіваля Глайда і хочете, щоб я допомогла вам помститися йому. Я повинна розповісти вам і те, й те, і перете про сера Персіваля й про саму себе, чи не так? Іще б чого! Ви пхаєте носа в мої особисті справи. Ви думаєте, що натрапили на знеславлену жінку, яку сусіди терплять, зневажаючи, і яка залюбки уволить всяку вашу волю від страху, коли б ви не огудили її перед усім містом. Я бачу вас наскрізь, бачу ваші потаємні розрахунки. Так, так! І це мене смішить. Ха-ха!

Вона замовкла на мить, її схрещені руки міцніше стислись, а тоді засміялась сама до себе — глухо, затято, злостиво.

— Ви не знаєте, як я жила тут і що я тут робила, містере Як-там-вас? — повела вона далі. — То я розкажу вам, а тоді подзвоню й звелю вигнати вас геть. Я приїхала сюди скривджена. Приїхала, втративши своє добре ім'я, з твердим наміром повернути його собі. Рік за роком я боролась — і здобула його знов. Я завжди трималася нарівні з найшанованішими людьми в місті. Коли їм хочеться сказати щось супроти мене, їм доводиться говорити це потай, за моєю спиною; вони не можуть, не сміють говорити це мені у вічі. Моя репутація непохитна в цьому місті, й вам її не захитати. Сам священик вітається зі мною. Ага! Ви на таке не розраховували, коли їхали сюди? Підіть до церкви та розпитайте про мене — вам скажуть, що місіс Катерік має своє місце в церкві, так само як і всі інші, й справно його оплачує, коли треба. Підіть до міської ратуші. Там лежить петиція — петиція від шанованих мешканців Велмінгама про те, щоб заборонити бродячому циркові приїжджати до нашого міста, аби не псувалась наша мораль. Так! НАША мораль. Тільки сьогодні вранці я поставила свій підпис під цією петицією. Підіть до книгарні. Там збирали передплату на видання проповідей нашого священика під назвою: «У вірі спасіння моє». У списку передплатників є і моє прізвище. В церкві після проповіді про доброчинство лікарева дружина поклала на тарілку тільки шилінг, а я — півкрони. Церковний староста Соуард збирав пожертви, то й вклонився мені. А десять років тому це ж він сказав аптекареві Пігруму, що мене треба прив'язати до воза й нагаєм вигнати з міста. Ваша мати жива? Хіба її настільна Біблія краща за мою? Хіба крамарі та зеленярі шанують її краще, ніж мене? Чи ж вона завжди вкладалася в свої прибутки й не залазила в борги? Я ніколи не жила на позичках. Ах! Он священик іде. Дивіться, містере Як-там-вас, дивіться, коли вам цікаво!

Жваво, неначе молодиця, вона зірвалася на ноги й кинулася до вікна, діждалася, поки священик порівнявся з нею, і врочисто йому вклонилась. Священик чемно підняв капелюха і пройшов мимо. Місіс Катерік вернулася до свого стільця і ще з більшою зловтіхою подивилася на мене.

— Ось! — мовила вона. — Що ви думаєте тепер про жінку із загубленою репутацією? Де тепер ваші розрахунки?

Незвичайний шлях, що його вона обрала для боротьби за самоутвердження, дивовижний фактичний доказ її поновленої репутації, тільки-но мені наведений, так мене приголомшили, що я слухав її, онімілий від подиву. Та це не завадило мені зробити ще одну спробу заскочити її зненацька. Коли б я зумів вивести її з рівноваги, в нападі гніву вона могла кинути слова, що стали б ключем до розгадки.

— То де ж тепер ваші розрахунки? — повторила вона.

— Розрахунки мої там, де були, й такі самі, які були, коли я увійшов до вашої оселі, — відповів я. — Я не сумніваюся в тому, що ви здобули в місті міцне становище, й не збираюся підривати його, навіть коли б міг. Я приїхав до вас, бо знаю добре, що сер Персіваль — ваш ворог так само, як і мій. Коли я маю за що ненавидіти сера Персіваля, то й ви теж маєте за що його ненавидіти. Можете заперечувати це скільки вам завгодно, можете не довіряти мені скільки вам завгодно, можете собі гніватися на мене, але з усіх жінок в Англії ви, якщо тільки ви маєте самолюбство, — ви саме та єдина жінка, котра мала б допомогти мені знищити цю людину.

— Знищуйте його собі самі, — сказала вона. — Тоді вертайтесь і ви почуєте, що я вам скажу.

Ці слова вона промовила тоном, яким досі не говорила, — шпарко, люто, помстливо. Я розворушив гніздо багатолітньої зміїної ненависті, але тільки на мить. Мов причаєний плазун, ця ненависть вискочила з засідки, коли місіс Катерік жадібно похилилася вперед до мене. Мов причаєний плазун, та ненависть заховалася знов, коли вона вмить випросталася на своєму стільці.

— Ви не довіряєте мені? — спитав я.

— Ні.

— Боїтеся?

— Хіба на те схоже?

— Ви боїтеся сера Персіваля Глайда.

— Хто, я?!

Обличчя її побуряковіло, руки знов заворушились, розгладжуючи сукню на колінах. Я наступав далі й далі, не даючи їй ні на мить передиху.

— Сер Персіваль посідає високе становище в суспільстві, — провадив я. — Воно й не дивно, що ви його боїтеся.

— Сер Персіваль — впливова людина, він баронет, власник чудового маєтку, нащадок славної родини...

Зненацька вона зареготалась, невимовно мене здивувавши.

— Авжеж, — завторувала вона з гіркущим, незглибним презирством, — баронет, власник чудового маєтку, нащадок славної родини! Ще б пак! Славної родини — надто по материній лінії.

Мені було ніколи розмірковувати над цими словами, які вирвалися в неї, я тільки встиг відчути, що над ними варто буде помізкувати, хай-но я опинюся за порогом її дому.

— Я прийшов до вас не для того, щоб сперечатися з вами про його родинні справи, — сказав я. — Я нічого не знаю про матір сера Персіваля...

— І не більше знаєте про самого сера Персіваля! — різко урвала вона мене.

— Раджу вам не дуже вірити в це, — заперечив я. — Я таки знаю про нього дещо, а підозрюю ще більше.

— Що ж ви підозрюєте?

— Я скажу вам, чого я не підозрюю. Я не підозрюю, що він — Аннин батько.

Вона скочила на ноги й люто кинулася до мене.

— Як ви смієте говорити мені про Анниного батька! Як ви смієте обговорювати, хто був її батьком, а хто не був! — вибухнула вона, затремтівши кожною рисочкою і затинаючись від гніву.

— Не в цьому таємний зв'язок між вами й сером Персівалем, — наполягав я. — Таємниця, що затьмарює життя сера Персіваля, народилася не з народженням вашої дочки й не померла з її смертю.

Вона сахнулася від мене.

— Геть! — мовила вона і владно вказала на двері.

— Ні у вашому, ні в його серці не було й думки про дитину, — вів я далі, сповнений рішучості загнати її в глухий кут. — Ніяка гріховна любов не пов'язувала вас, коли ви йшли до нього на ті таємні побачення... Річ була зовсім не в тім, коли ваш чоловік застав вас, як ви шепталися з ним у ризниці старої церкви.

Я ще не договорив, як рука її, що вказувала на двері, впала, а густа краска гніву миттєво зблякла. Я побачив, як вона уся враз перемінилась; побачив, як ця черства, несхитна, безстрашна жінка затрепетала від жаху, попри все своє самовладання, коли я вимовив ті останні чотири слова: «у ризниці старої церкви»...

Хвилину чи й більше ми обоє стояли, мовчки дивлячись одне на одного. Я обізвався перший.

— Ви все ще не хочете довіритися мені? — спитав я.

Щоки її ніяк не хотіли рожевіти, але голос уже зміцнів, коли вона відповіла мені з тією своєю звично викличною холоднокровністю.

— Ні, не хочу, — мовила вона.

— І так само велите мені йти геть?

— Так. Ідіть собі... й ніколи більше не вертайтесь.

Я підійшов до дверей, хвилинку почекав, а тоді обернувся, щоб ще раз глянути на неї.

— Може статись, я матиму несподівані для вас вісті про сера Персіваля, — сказав я, — і тоді я вернуся.

— Для мене не може бути несподіваних вістей про сера Персіваля, окрім...

Вона затнулась, бліде обличчя її потьмарилось, і тихою, скрадливою котячою ходою вона вернулася до свого стільця.

— ...окрім вісті про його смерть, — договорила вона, сідаючи знов, з ледь помітною лихою посмішкою на губах. У глибині її очей зблиснула й знов пригасла, зачаїлась ненависть.

Коли я відчинив двері, щоб вийти, вона зиркнула на мене. Губи її розтяглися в жорстоку посмішку — вона оглянула мене з голови до п'ят із дивною зачаєною цікавістю, і несказанний вираз лихого сподівання відбився на всьому її обличчі. Чи не розраховувала вона в глибині свого серця на мою молодість і силу, на біль моїх уражених почуттів і недостатнє самовладання? І чи не зважувала подумки, до чого все це призведе, якщо я десь-колись зустрінуся з сером Персівалем? Здогад, що саме так вона й думає, змусив мене незагайно вийти. Навіть звичайні слова прощання завмерли на моїх устах. Ні я, ні вона не зронили й слова.

Коли я відчиняв вхідні двері, то побачив того самого священика, він вертався назад через площу. Я постояв на ґанку, даючи йому пройти, й озирнувся на вікно вітальні.

В тиші довколишнього безлюддя місіс Катерік розчула його все ближчу ходу, й ось вона вже знов стояла біля свого вікна, дожидаючи священика. Сила страшних пристрастей, що їх я розбуркав у її серці, не змогла ослабити її відчайдушного чіпляння за єдиний доказ громадського визнання, з такими труднощами добутого багаторічними непослабними зусиллями. Не минуло й хвилини, відколи ми розлучились, а вона вже знов була біля вікна, зумисне показуючись, аби священик, із простої чемності, вклонився їй вдруге. Він підняв свого капелюха. Я побачив, як кам'яне, лиховісне обличчя за шибкою зм'якшилось, освітилося вдоволеною, гордою посмішкою; побачив, як голова в похмурому чорному чіпці церемонно вклонилася на відповідь. На моїх очах священик привітався з нею двічі одного й того самого дня!

IX

Я йшов від місіс Катерік, відчуваючи, що вона мимоволі таки допомогла мені. Ще не дійшов я до повороту, де кінчалася площа, як увагу мою привернув хряскіт — хтось зачинив двері.

Озирнувшись, я побачив чоловічка в чорному костюмі на ґанку будиночка, сусіднього з оселею місіс Катерік; я той будиночок тільки-но минув. Чоловічок і на мить не задумався, в якому напрямку йому йти. Він швидко задрібушив до повороту, де стояв я. В ньому я впізнав того самого «конторського клерка», що йшов тоді поперед мене дорогою до Блеквотер-Парку й потім намагався втягти мене у сварку, коли я спитав його, чи можна оглянути маєток.

Я почекав, щоб переконатися, чи не хоче він підійти до мене й заговорити. Мені на подив, він шпарко пройшов мимо, не мовивши й слова і навіть не глянувши на мене. Це було прямо протилежне тому способу дій, якого я від нього сподівався. Цікавість, чи то скорше підозріливість, спонукала мене простежити за ним зі свого боку і з'ясувати, куди й чому він так поспішає. Не клопочучись тим, бачить він мене чи ні, я подався назирці за ним. Він ні разу не оглянувся і так вулицями містечка привів мене прямесенько до станції.

Поїзд мав от-от рушити, кілька припізнілих пасажирів тислися до віконця каси. Я приєднався до них і добре почув, як «клерк» попросив квиток до Блеквотер-Парку. Я пішов з вокзалу, аж коли переконався, що він дійсно поїхав тим поїздом.

Для того, що я тільки-но чув і бачив, було тільки одне пояснення. Я достеменно бачив, що чоловічок вийшов з будинку, який тулився до оселі місіс Катерік. Певне, сер Персіваль, передбачаючи, що мої пошуки рано чи пізно приведуть мене до місіс Катерік, звелів йому стати там на постій. Він, безперечно, бачив, як я заходив до місіс Катерік та як виходив од неї, і поквапився найпершим поїздом до Блеквотер-Парку, де, природно, мав нині осісти сер Персіваль (знавши, очевидно, про вжиті мною заходи), аби бути на місці, коли я повернуся до Гемпшіру. Схоже було, що не мине й кількох днів, як ми з ним зустрінемось.

Хоч би до яких наслідків це могло привести, я був сповнений рішучості йти до мети, не зупиняючись і не звертаючи з дороги ні через сера Персіваля, ні через кого іншого. Тяжка відповідальність, що давила на мене в Лондоні, — відповідальність за найменший мій крок, який міг би призвести до викриття Лориного прихистку, — не існувала для мене тут, у Гемпшірі. Я міг ходити де завгодно й коли завгодно по Велмінгаму, а коли б і припустився якої необачності, то безпосередні наслідки позначилися б тільки на мені, більш ні на кому.

Коли я йшов із станції, вже западав зимовий вечір. Навряд чи я багато чого вишукав би поночі в незнайомому для мене місці. Тож я пішов до найближчого готелю, взяв номер і замовив обід. Потім написав Меріан, що живий-здоровий і маю добрі надії на успіх. — Вирушаючи з дому, я умовився з нею, що вона мені писатиме у Велмінгам до запитання (першого її листа я сподівався отримати наступного ранку). Я просив Меріан написати мені вдруге на ту саму адресу. Якби мені довелося виїхати з міста, я міг залишити на пошті прохання переслати листа мені на іншу адресу.

Був уже пізній вечір, і ресторан готелю зовсім спустів. Тепер я міг поміркувати над тим, чого досягнув сьогодні, так само спокійно, як коли б сидів у себе вдома. Перш ніж лягти спати, я уважно продумав, од початку до кінця, свою незвичайну розмову з місіс Катерік і перевірив на дозвіллі ті висновки, які нашвидку зробив наприкінці дня.

Ризниця парафіяльної церкви в Старому Велмінгамі стала вихідною точкою, від якої подумки я помалу вернувся назад, осмислюючи кожне слово місіс Катерік, кожен її жест.

Коли місіс Клементс у розмові зі мною вперше згадала про ту ризницю, я подумав, що це найменш підходяще і найнесподіваніше місце з усіх, які сер Персіваль міг вибрати для любовних побачень із дружиною церковного причетника. Під цим враженням, а не з якої іншої причини, я докинув і про «ризницю парафіяльної церкви», коли говорив з місіс Катерік. Побачення в ризниці було просто однією з невеличких подробиць, воно згадалося мені під час розмови. Я був готовий до того, що вона збентежиться чи розсердиться, але зовсім не сподівався, що на згадку про ризницю її охопить такий жах. Таємницю сера Персіваля я вже давно встиг пов'язати з прихованням якогось серйозного злочину, відомого місіс Катерік, але далі мої припущення не заходили. А нині цей напад жаху спонукав мене пов'язати гаданий злочин сера Персіваля, прямо чи непрямо, з ризницею парафіяльної церкви й переконав мене, що ця жінка була більш ніж просто свідкою — вона, безсумнівно, була співучасницею баронетового лиходійства.

В чому ж полягав той злочин? Звісно, в ньому було щось таке, що викликало не тільки страх, а й зневагу місіс Катерік, а то б вона не повторила моїх слів про суспільне становище сера Персіваля та ще й з таким промовистим виразом презирства. Отже, злочин був і небезпечний, і ганебний. Місіс Катерік брала в ньому участь, і пов'язаний він був із ризницею старої парафіяльної церкви.

Далі я обміркував ще одну обставину і мовби ступив крок від тієї вихідної точки.

Місіс Катерік почувала неприховану зневагу не лише до сера Персіваля, а й до його матері. Адже вона з таким гірким сарказмом відгукнулась про славну родину, нащадком якої він був, надто по материній лінії. Що б це означало? Могло бути тільки два пояснення: або мати його зовсім не знатного походження, або ж на її репутації була якась прихована від усіх пляма, про яку знали тільки сер Персіваль і місіс Катерік. Я міг перевірити перше припущення, переглянувши метричну книгу, де зареєстровано шлюб його батьків, і таким чином з'ясувати дівоче прізвище й походження його матері. Так я підготувався б до подальших пошуків.

З другого боку, якби правильним було друге припущення, — що за пляма могла ганьбити репутацію матері сера Персіваля? Відновлюючи в пам'яті розповідь Меріан про батьків сера Персіваля та про підозріло всамітнений, відлюдькуватий спосіб життя, який, не знати чому, вони вели, я поставив собі запитання: може, мати сера Персіваля взагалі не виходила заміж за його батька? Цей сумнів можна було легко усунути знов же шляхом перегляду метричної книги. Але де ту книгу знайти? Тут я знов дійшов того самого висновку, що його зробив ще раніше: метричну книгу слід було шукати в місці, пов'язаному з тим загадковим злочином, — у ризниці парафіяльної Церкви Старого Велмінгама.

Отакі були наслідки мого побачення з місіс Катерік — отакі були різні міркування, що всі незмінно вели до одного місця, до одного висновку й підказували мені, як діяти наступного дня.

Ранок видався похмурий, низько нависали кошлаті хмари, але дощу не було. Я залишив свою валізу на зберігання в готелі й, розпитавши людей, в якому напрямку лежить Старий Велмінгам, пішки рушив до старої церкви.

Дорога помалу все підіймалася вгору. Мені довелося подолати добрих дві милі.

На самісінькій вершині стояла церква — старовинна, здряхліла від часу й негоди будівля з важкими підпорами з боків та неоковирною чотирикутною вежею посередині. Ризниця, чи не така сама древня, була прибудована до церкви, але мала свій окремий вихід. Довкола церкви видніли залишки старого селища, де колись жила місіс Клементс із своїм чоловіком. Селищани давно вже переїхали звідсіля до нового містечка. Деякі будинки були розібрані, від них позоставались тільки стіни. Інші будинки, покинуті напризволяще, розвалювались від часу, а в деяких ще тулилися знедолені бідняки. Невеселе це було видовище, і все ж, у всій своїй поруйнованості, воно не так гнітило, як нове містечко, що з нього я тільки-но вийшов. Довкола розлягались обвіяні вітерцем поруділі поля, на яких приємно спочивалося оку; дерева, дарма що вже безлисті, звеселяли монотонність краєвиду і допомагали думці сподіватися на літо й холодок під їхніми вітами.

Обійшовши церкву, я подався повз покинуті будиночки шукати когось, хто б направив мене до причетника, і раптом побачив двох чоловіків, що вискочили з-за стіни. Вищого з них — міцного, м'язистого чоловіка в одежі лісника — я бачив уперше. Другий був одним із тих, хто вистежував мене в Лондоні того дня, коли я ходив до містера Кірла. Тоді ж таки я постарався запам'ятати його обличчя і тепер був певен, що не помиляюсь, — то був саме він.

Ні він, ні його товариш не пробували заговорити до мене, й трималися обидва на певній відстані від мене, але їхня поява поблизу церкви промовляла сама за себе. Все було саме так, як я гадав: сер Персіваль наготувався дати мені відсіч. Учора ввечері йому доповіли про мої відвідини місіс Катерік, і сьогодні поставлено цих двох чатувати біля церкви, передбачаючи мою появу в Старому Велмінгамі. Якби мені були потрібні ще якісь докази того, що мої пошуки нарешті ведуться в правильному напрямку, то поява цих двох підглядачів могла правити за цілковите підтвердження моїх здогадів.

Я відійшов далеченько від церкви, поки натрапив на заселений дім. Поблизу в городчику длубався якийсь чоловік. Він і показав мені причетникову оселю. Його хатина стояла трохи далі, на відлюдді, за покинутим селищем. Причетник був саме вдома, одягався, щоб іти до церкви. Це був бадьорий, добродушний, балакучий дідок, що не забарився поділитися зі мною своєю зневажливою думкою про селище, де жив, та своїм щасливим почуттям зверхності над сусідами, бо мав над ними величезну перевагу — якось побував у Лондоні.

— Добре, сер, що ви прийшли так рано, — сказав старий причетник, коли я розповів йому про мету свого приходу. — Ще б десять хвилин, і ви б мене тут не застали. Справи парафії, сер! Доводиться мені добряче попобігати. А вік мій уже ж немолодий. Але, хай благословить вас Господь, ноги мене ще таки носять! Поки ноги носять людину, поти вона й роботу порає справно. Хіба ж не правда, сер?

Отак балакаючи, він зняв ключі, що висіли на гвіздку біля коминка, і замкнув за нами двері хатини.

— Немає у мене нікого, хто б хату глядів та хазяйство вів, сер, — безпечально мовив старий причетник, тішачись, певне, цілковитим визволенням від усіх домашніх тягарів та заморок. — Стара моя лежить он там, на цвинтарі, а діти всі переженилися. Нікчемна це місцина, еге ж, сер? Але парафія велика — не всяк упорався б, як я, з усіма справами! Ось що значить освіта — дісталась і мені пайка, та чи й не завелика. Я ж бо розмовляю правильною, королівською англійщиною (хай живе наша королева!), а тут цього майже ніхто не втне. Ви, мабуть, самі лондонець, сер? Був і я в Лондоні, двадцять п'ять літ тому. А розкажіть, коли ваша ласка, що там новенького відбулося за цей час?

Розважаючи мене такою балачкою, він привів мене назад до ризниці. Я роззирнувся, чи не видно де тих двох шпигів. Вони не показувались на очі. Вистеживши, певне, що я пішов до причетника, сховались, щоб я їх не бачив, а вони могли безперешкодно спостерігати за мною.

Двері ризниці були із старого мореного дуба, оббиті великими цвяхами. Причетник заклав свого великого, важкого ключа в замок із виглядом людини, що наперед знає, з якими труднощами їй доведеться зіткнутись, і не певна, чи їх здолає.

— Мушу вас завести до ризниці через ці двері, сер, — сказав він, — бо двері, що сполучають ризницю з церквою, замкнені на засув з боку ризниці. А то б нам простіше було пройти через церковні двері. Препаскудний замок — світ таких ще не бачив, сер! Він би згодився на тюремні двері. Раз у раз заїдає. Давно б його треба замінити. Сто разів я вже говорив про це старості церковному, той все обіцяє: зроблю, зроблю, а нічого й не робить. Ох, пропащий закутень це селище. Таки не Лондон, еге ж, сер? Святий Боже, та ми ж тут усі мов сонні мухи! Ми відстали від життя!

Попокрутивши ключем то так, то сяк, він нарешті змусив замок піддатись, і двері, мовби знехотя, відчинились.

Ризниця була куди просторіша, ніж можна було припустити знадвору. Напівтемна, запліснявіла, похмура стара кімната з низькими дубовими сволоками. Попід двома стінами, ближчими до церкви, стояли величезні дерев'яні шафи, поточені шашелем, із розчиненими дверцятами, що вже й не зачинялися. В одній з тих шаф висіло на цвяхах кілька стихарів, одстовбурчених знизу, — вони мали неблагочестивий вигляд купи запилюженого лахміття. Під стихарями на підлозі стояли три ящики, напівприкриті лядами; солома так і лізла на всі боки з усіх їхніх щілин та тріщин. А далі за ящиками, в кутку, лежали купою якісь запорошені папери: великі, скручені трубкою, мов архітектурні плани, й інші, зшиті недбало докупи, неначе рахунки чи листи. Колись кімнату освітлювало невелике віконце в стіні, та його заклали цеглою і зробили натомість дірку в стелі. Повітря в приміщенні було задушливе, тхнуло пліснявою, а ще ж і двері, що вели звідси до церкви, були наглухо замкнені. Ці двері були теж важенні, дубові й зачинені на два засуви з боку ризниці, вгорі і внизу.

— Тут могло б бути більше чистоти й ладу, чи не так, сер? — приказував веселий причетник. — Та що вдієш, коли живеш у такому занехаяному, Богом забутому застумі? Ось подивіться хоч би на ці ящики. Рік чи й більше тому вони вже стояли тут, готові, щоб їх вивезти в Лондон, — і стоять собі досі, місце захаращують. Тут вони й залишаться, аж поки порозпадаються самі по собі. Я вже казав вам, сер, і ще раз скажу: тут не Лондон! Усі ми тут спимо, як сонні мухи. Гай-гай, як ми відстали від життя!

— А що в тих ящиках? — спитав я.

— Та шматки дерев'яної різьби із священикової кафедри, панелі од вівтаря та скульптурні образи з органних хорів, — відповів причетник. — Дванадцять апостолів у дереві, всі з відбитими носами. Всі побиті, шашелем поточені, кришаться, розсипаються порохнею. Крихкі, мов глина, сер, а старі — як ця церква, коли не старіші.

— А нащо їх хотіли відправляти в Лондон? На реставрацію?

— Атож, сер, на реставрацію, а ті, що вже не полагодити їх, — скопіювати в новому дереві. Але треба ж так — на це не вистачило грошей, то вони й стоять собі тут, поки назбирають грошей, а збирати ні з кого. Це було рік тому, сер. Тоді шестеро джентльменів на честь цієї реставрації пообідали в готелі нового міста. Вони виступали з промовами, ухвалювали резолюції, підписувались — і видрукували тисячу оголошень. Гарні такі оголошення, сер, розцяцьковані готичними закарлючками й надруковані червоною фарбою, і говорилося в них, що ганьба не поремонтувати церкви та не відреставрувати славетних старовинних дерев'яних скульптур. Так і лежать ті оголошення не розповсюджені, разом із планами архітектора, кошторисом та іншими паперами. Була суперечка, трохи до бійки не дійшло, а все осіло гайном он у тому кутку, за ящиками. Спочатку трохи покапало тих грошей, але що тут вдієш, сер! Це ж не Лондон! Грошей стало тільки на те, щоб запакувати уламки різьби, скласти кошторис та заплатити друкареві за оголошення. І край! Отакі справи, кажу вам. І нікуди все це подіти — ніхто в новому місті про нас не дбає, і ми пропадаємо в цьому глухому закутні. Таке в цій ризниці безладдя, а хто допоможе? Ось що я хотів би знати!

Я нетерпеливився переглянути метричну книгу, тому не став заохочувати старого, щоб він розводився далі. Я погодився з ним, що й справді ніхто не допоможе зробити лад у ризниці, а тоді запропонував, не гаючись більше, взятися до діла.

— Так, так, беремося за метричні книги, — сказав причетник, дістаючи з кишені невелику в'язку ключів. — За який рік, сер?

Коли ми з Меріан уперше говорили про Лорині заручини, вона була згадала вік сера Персіваля. Тоді йому було сорок п'ять років. Пам'ятаючи, що відтоді, як була про це мова, минуло більше, ніж рік, я порахував і дійшов висновку, що він, очевидно, народився 1804 року, тож я міг сміливо шукати в метричній книзі від цієї дати.

— Я хочу почати з тисяча вісімсот четвертого року, — сказав я.

— А далі, сер? — спитав причетник. — Уперед, до нашого часу, чи назад від того року?

— Назад, починаючи від тисяча вісімсот четвертого.

Він відімкнув одну з шаф, ту саму, де в бічному відділенні висіли стихарі, й дістав величезну книгу в брудній палітурці з коричневої шкіри. Мене вразило, як недбало береглися метричні книги. Дверцята шафи пожолобилися, потріскались від ветхості, а замок був невеличкий і простенький — я міг би легко відкрити шафу з допомогою мого ціпка.

— Хіба можна вважати це за надійне місце для зберігання метричних книг? — запитав я. — Адже ці книги — дуже важливі документи, їх треба зберігати під добротним замком, у сейфі.

— От так дивина! — мовив причетник, закривши книгу, яку тільки-но був розгорнув, і весело ляснувши долонею по палітурці. — Ці ж самі слова говорив мені старий хазяїн багато-багато років тому, коли я був хлопчиськом. «Чом метрична книга (він мав на увазі цю самісіньку книгу), — чом вона не зберігається в сейфі?» Він казав це не раз, повторяв тисячу разів. Був він у ті роки адвокатом, і його обрали на секретаря парафії. Чудовою, щирою людиною був той старий джентльмен, сер, і надзвичайно ретельний. До кінця своїх днів зберігав він копію цієї книги у себе в Нолсбері й час від часу переписував до тієї копії нові записи з оригіналу. Ви не повірите, але певного дня, раз чи двічі на кожні три місяці, він приїжджав сюди верхи на своєму старому біленькому поні, аби на власні очі й власними руками зіставити копію з цим оригіналом. «Звідкіля мені знати, — примовляв він, — звідкіля мені знати, що цієї книги не вкрадуть із ризниці, не знищать? Чом книгу не тримають у сейфі? Чом я не можу змусити інших бути такими самими ретельними, як і я? Одного чудового дня з цією метричною книгою щось станеться, і тоді збагне парафія, яка цінність ота моя копія». Сказавши це, він, було, понюхає табаки й гордо так подивиться довкола — лорд та й годі! Ні, таких ділових людей, як він, нині вже не знайдеш. Либонь, і в Лондоні не знайдеш... То який рік ви сказали, сер? Тисяча вісімсот... який?

— Тисяча вісімсот четвертий, — відповів я, вирішивши подумки більше не заохочувати старого до балачок, аж поки діло не зробиться.

Причетник надягнув окуляри й, старанно раз у раз слинячи великого і вказівного пальця, почав перегортати сторінки.

— Ось воно, сер! — сказав він, знов весело ляснувши по розгорнутій книзі. — Ось потрібний вам рік.

Не знавши, в якому місяці народився сер Персіваль, я почав переглядати записи з січня 1804 року. Метричну книгу вели тут по-старомодному — записи робились на звичайному папері, від руки, й розділялись між собою рискою, проведеною чорнилом.

Я переглянув січень 1804 року, нічого там не знайшов і став дивитись у зворотному напрямку. Грудень 1803 року, листопад, жовтень — нічого.

Ось! Серед записів за вересень 1803 року я знайшов реєстрацію шлюбу батьків сера Персіваля.

Я уважно роздивився запис. Він тулився внизу сторінки, займаючи менше місця, ніж записи, що були вище. Попередня реєстрація запам'яталась мені тим, що жениха звали Волтер, як і мене. Запис, внесений після реєстрації батьків сера Персіваля, починався на наступній сторінці й примітний був тим, що займав багато місця: тут ішлося про шлюб двох братів, які повінчалися одного й того самого дня. Запис про шлюб сера Фелікса Глайда нічим особливим не вирізнявся серед інших — хіба тим, що його втулено в самісінькому низу сторінки. Про його дружину говорилося звичайними словами: «Сесілія Джейн Елстер із Парк-В'ю-Котеджіз, Нолсбері, єдина дочка покійного Патріка Елстера, есквайра з Бата».

Я переписав цей запис до свого записника, збентежений невдачею і не знаючи, що діяти далі. Таємниця, яка, здавалось, от-от мала опинитися в моїх руках, знову стала недосяжна й незбагненна.

Що дали мені відвідини ризниці? Які нові підступи до розгадки таємниці підказали вони мені? Аніяких. Що я довідався про заплямовану репутацію матері сера Персіваля? Єдиний факт, який став мені відомий із метричної книги, цілком обілював її ім'я. Нові сумніви, нові перепони, нові відстрочки поставали переді мною нескінченною низкою. Що чинити мені далі? Поки що я міг зробити лиш одне: розпитатись якнайдокладніше про «міс Елстер із Нолсбері», щоб з'ясувати, чому й за що місіс Катерік почувала таку зневагу до матері сера Персіваля. Може, тут я хоч трохи просунуся вперед на шляху до головної мети мого розслідування?

— Ви знайшли те, що шукали, сер? — спитав причетник, коли я закрив книгу.

— Так, — відповів я, — але мені потрібні ще деякі відомості. Мабуть, священик, що відправляв шлюбні обряди тут у тисяча вісімсот третьому році, вже помер?

— Помер, сер, років за три чи чотири до того, як я почав тут служити, а було це тисяча вісімсот двадцять сьомого року. Це місце дісталося мені, сер, — знов розігнався мій балакучий новий знайомець, — коли причетник, котрий служив тут до мене, кинув службу й виїхав. Подейкують, буцімто до цього довела його дружина — через неї він покинув і дім, і роботу, а сама вона досі живе в новому містечку. Я не знаю, що там та як у тій історії, знаю тільки, що посів його місце. Містер Вонсборо допоміг мені в цьому — син мого старого хазяїна, про якого я вам оце розказував. Таких джентльменів, як він, пошукати — простий собі, добродушний, любить полювання, плекає своїх хортів та все таке. Нині він тут секретар парафії, як і його батько був до нього.

— Ви, здається, сказали, що ваш старий хазяїн жив у Нолсбері? — спитав я, пригадуючи, як балакучий причетник стомив мене довгою розповіддю про ретельного, старого вишколу джентльмена, перш ніж розкрити метричну книгу.

— Авжеж, сер, саме так, — відповів причетник. — І старий містер Вонсборо жив у Нолсбері, там таки живе й молодий містер Вонсборо.

— Ви тільки-но сказали, що він секретар парафії, як і його батько був до нього. Я не зовсім добре уявляю собі, що воно таке секретар парафії.

— Невже, сер? А ви ж із Лондона, як-не-як! У кожній парафіяльній церкві є секретар парафії і причетник. Причетник — це такий, як я, чоловік (тільки я освіченіший за більшість їх, хоч і не хвалюся тим). А секретарями парафій звичайно призначають юристів, і, коли треба вести які-небудь справи церковної парафії, то оце ж вони їх і роблять. Так само і в Лондоні ведеться. Кожна церковна парафія має свого секретаря, і, вірте моєму слову, — всі вони юристи.

— То молодий містер Вонсборо теж юрист?

— Авжеж, сер! Юрист він — у Нолсбері, на Гай-Стріт, у тій самій конторі, де й батько його сидів. Скільки разів, було, підмітаю в конторі та й бачу: ось виїжджає старий джентльмен на своєму біленькому поні, поглядає ліворуч та праворуч і кожному кланяється! Господи, як же його всі любили! Та він би і в Лондоні уславився!

— А як далеко звідси до Нолсбері?

— Далеченько, сер, — відказав старий причетник із перебільшеним уявленням про відстані й про труднощі пересування з місця на місце, звичайним для всіх сільських людей. — Добрих п'ять миль буде, запевняю вас!

Був іще ранок. Для прогулянки в Нолсбері й назад у Велмінгам часу було предосить. Краще за місцевого юриста ніхто б не зміг пояснити мені, яка була репутація матері сера Персіваля до її заміжжя. Надумавши зараз же піти пішки в Нолсбері, я перший вийшов із ризниці.

— Красно вам дякую, сер,—  мовив причетник, коли я поклав йому в руку невеличку винагороду. — Невже ви й справді хочете пройтися пішака в Нолсбері й назад? Ну що ж! Ноги у вас молоді-здорові — чи ж це не благодать Божа?.. Ось вам дорога, тут не заблукаєте. Хотів би і я пройтися з вами! Адже приємно здибати в нашому закутні лондонського джентльмена, новини послухати... Всього вам найліпшого, сер, і ще раз красно дякую!

Ми попрощалися. Коли церква зосталась позаду, я озирнувся, — за мною по дорозі йшли ті двоє та ще й третій: той самий чоловічок у чорному, за яким я вчора увечері йшов назирці до станції.

Всі троє стали, перемовилися між собою і розійшлись. Чоловічок у чорному подріботів на Велмінгам. Двоє зостались, наміряючись, певне, йти слідом за мною.

Я пішов далі, нічим не показуючи, що звернув на них якусь увагу. Тієї хвилини я не почував ніякої досади на них — навпаки, їхня присутність воскресила мої підупалі надії. Я так розчарувався, прочитавши той шлюбний запис, що й забув висновок, якого дійшов був зразу, помітивши їх біля ризниці. Їхня повторна поява нагадала мені: сер Персіваль передбачив, що наслідком моїх відвідин місіс Катерік буде наступний мій крок — візит до парафіяльної церкви Старого Велмінгама. А то для чого б іще посилав він сюди своїх шпигів? Хоч як тихо та гладенько все було на поверхні фактів, та за цим ховався якийсь гандж. Щось було в метричній книзі таке, чого я досі не розгледів.

X

Коли церква сховалася мені з очей, я шпарко закрокував дорогою до Нолсбері.

Дорога була здебільшого пряма й рівна. Щоразу, коли я озирався, то бачив позаду своїх двох переслідувачів. Вони не відставали, хоч і трималися на чималій відстані від мене. Але разів зо два вони прискорювали ходу, от ніби хотіли перегнати мене, а тоді зупинялись, перемовлялися й відставали знов на ту саму відстань. Напевне, вони мали якусь певну мету, але або вагались, або не могли дійти згоди, як ту мету краще здійснити. Я не міг достеменно вгадати, чого вони хочуть, але передчував, що на своєму шляху до Нолсбері зіткнуся з неабиякими перешкодами. Ці лихі передчуття справдились.

Я саме вийшов на найбезлюднішу частину дороги, попереду був крутий поворот. Зваживши на те, скільки часу я йшов, я виснував, що місто вже близько, коли це почув ходу переслідувачів за своєю спиною.

Не встиг я озирнутись, як один із них (той, хто вистежував мене в Лондоні) підступив до мене з лівого боку й добряче штовхнув мене плечем. Я сам не думав, що мене так дуже роздратувало їхнє настирливе, од самого Велмінгама, переслідування; собі на лихо, я різко відштовхнув грубіяна долонею. Ту ж мить він закричав: «Пробі!» Його супутник, високий чоловік у вбранні лісника, вмить підскочив до мене з правого боку, й наступної хвилини двоє негідників уже міцно тримали мене посеред дороги.

Думка, що це мені підлаштували пастку, й досада на самого себе за те, що попався в неї, утримали мене, на щастя, від даремного опору, який тільки погіршив би моє становище. Адже один із тих двох був, з усього видно, дужчий за мене. Я притлумив у собі перший природний порив — випручатися з їхніх рук, і роззирнувся, чи немає поблизу кого-небудь, кого можна було б покликати на поміч.

Якийсь чоловік працював у полі — напевне ж він бачив усе, що сталось. Я погукав його й попросив піти з нами в місто. Але він байдуже похитав головою і пішов до будиночка, що стояв оддалеки від дороги. Водночас люди, що тримали мене за руки, заявили про свій намір подати на мене позов за скривдження дією, бо я, мовляв, напав на них. Та я вже прохолов і мені стало кмітливості не заходити з ними в суперечку.

— Відпустіть мені руки, — сказав я, — тоді я піду з вами в місто.

Чоловік у вбранні лісника грубо відмовився. Але нижчий чоловік зміркував, що зайве насильство може мати небажані для них наслідки. Він кивнув товаришеві головою, і вони відпустили мені руки. Я пішов уперед, а вони — обабіч мене.

Так ми дійшли до повороту, а там уже завидніло передмістя Нолсбері. Один із місцевих полісменів ішов стежкою понад шляхом. Двоє зараз же звернулися до нього. Полісмен відповів, що мировий суддя саме засідає в ратуші, й порадив нам усім негайно до нього звернутись.

Ми пішли до ратуші. Клерк виписав судову повістку, й мені пред'явили офіційне звинувачення із звичайними в таких випадках перебільшеннями й спотвореннями дійсних фактів. Мировий суддя (дратівливий чоловік, що жовчно тішився нагодою застосувати свою владу) спитав, чи не був хто свідком цього «скривдження дією», і, на мій превеликий подив, позивач розповів про того робітника в полі. Але з подальших слів мирового судді мені стало зрозуміло, задля чого це зроблено. Він зразу ж звелів віддати мене під варту до появи свідка, але водночас заявив, що залюбки віддасть мене на поруки, коли я зможу знайти відповідального поручника. Він відпустив би мене й на слово, коли б мене знали в місті, але оскільки я тут був нікому не відомий, необхідно було, щоб хтось узяв мене на поруки.

Тепер мені стало цілком зрозуміло, для чого все це підлаштовано. Людям сера Персіваля потрібно було посадити мене під варту в містечку, де мене ніхто не знав і де я, звісно, не міг знайти за себе поручителя. Я мав просидіти під вартою всього три дні — до наступного засідання мирового суду. Але ж за ці три дні сер Персіваль міг зробити що завгодно, аби затруднити мої подальші розслідування, — міг спокійнісінько замести всі свої сліди, не боячись, що я йому хоч чимось перешкоджу.

Спочатку мене взяла лють, майже відчай, через таку підступну, таку ницу й дріб'язкову саму собою затримку, яка, проте, могла призвести до дуже прикрих наслідків, аж я не міг попервах спокійно поміркувати, як мені найкраще виплутатися з тієї халепи. Зопалу я попросив собі письмового приладдя, щоб приватно описати мировому судді всю правду мого дійсного становища. Я вже був написав кілька вступних рядків, поки схаменувся, збагнувши всю марноту і необачність такого вчинку. Мені соромно в цьому признатись: я майже дозволив своїй досаді взяти гору над моїм самовладанням. І тільки коли я відсунув од себе початого листа, мені сяйнула думка, якої, мабуть, не передбачив сер Персіваль. Я міг звільнитися за кілька годин! Треба було тільки звернутися по допомогу до містера Доусона, лікаря з Оук-Лоджа.

Як читач, певне, пам'ятає, я навідав цього джентльмена під час моєї першої поїздки в околиці Блеквотер-Парку, привізши йому рекомендаційного листа від міс Голкомб, де вона відгукувалася про мене в дуже похвальних виразах. Тепер я написав містерові Доусону, посилаючись на листа міс Голкомб, і нагадав йому, що вже говорив про делікатний і небезпечний характер моїх розслідувань. У розмові з ним я не відкрив йому всієї правди про Лору, а сказав лише, що моє доручення пов'язане з однією важливою родинною справою, яка стосується до міс Голкомб. Дотримуючись тієї самої обачності, я сповістив його про прикре становище, в якому я опинився в Нолсбері, й лишив йому самому вирішувати, чи виправдовує моє прохання вирятувати мене в місті, де я нікого не знав, його колишня гостинність та довір'я до мене леді, що її він добре знав і вельми шанував.

Мені дозволили найняти посильного, що міг негайно виїхати до лікаря в кареті. Таким чином, лікар, якби побажав, міг цією ж каретою приїхати в Нолсбері. Оук-Лодж був недалеко від Нолсбері, якраз по дорозі на Блеквотер. Посильний заявив, що може доїхати туди за сорок хвилин і ще за сорок хвилин привезти містера Доусона. Я наказав йому розшукати лікаря, хоч би де той був, і сів чекати, що з того вийде, прикликавши собі на поміч усе можливе терпіння, всі надії.

Було близько пів на другу, коли посильний виїхав. Ще не було пів на четверту, коли він повернувся. З ним був лікар. Добрість містера Доусона, делікатність, із якою він поспішив мені на допомогу, мавши це за саму собою зрозумілу річ, глибоко зворушили мене. Він поручився за мене, й тут-таки мене відпустили. Ще не було й четвертої години, коли я палко тис руки доброму старому лікареві на вулиці Нолсбері. Я знову був вільною людиною.

Містер Доусон гостинно запросив мене до себе в Оук-Лодж, щоб я заночував у нього. На відповідь я міг тільки сказати йому, що мій час не належить мені, й попросив відкласти запросини на кілька днів, коли я зможу ще раз йому подякувати й розповісти, пояснити докладно все, що він мав право знати. Ми розлучилися справжніми друзями, і я зараз же подався до контори містера Вонсборо на Гай-Стріт.

Кожна хвилина була така дорога!

Звістка про моє звільнення на поруки, безперечно, ще до ночі досягне сера Персіваля. Якщо в найближчі кілька годин його найгірші страхи не виправдаються і я не буду здатен загнати його в глухий кут, я можу безнадійно, назавжди втратити геть усе, чого вже досяг. Безсовісність цієї людини, її зв'язки й великий вплив у цих краях, відчайдушне становище, в яке я міг поставити її своїми пошуками, — все змушувало мене спішити. Мерщій, не втрачаючи жодної хвилини, я повинен був нарешті розкрити таємницю сера Персіваля. Поки я дожидав містера Доусона, у мене було досить часу на роздуми, і я не витратив його намарне. Дещо з того, що розказав мені балакучий старий причетник, хоч він і набрид був мені цим, нині пригадалося мені в новому світлі. Моторошна підозра, що не спала мені на думку в ризниці, тепер закралася мені в душу. В Нолсбері я йшов тільки для того, щоб розпитати містера Вонсборо про матір сера Персіваля. А зараз я надумав переглянути копію метричної книги парафіяльної церкви Старого Велмінгама, — ту, що зберігалась у сина старого юриста.

Містер Вонсборо був у себе в конторі й прийняв мене негайно.

Це був жвавий, товариський чоловік, із рум'яним обличчям, більше схожий на сільського сквайра, ніж на юриста. Здавалось, його і здивувало, й потішило моє прохання. Він чув, що у його батька була копія метричної книги, але сам він навіть не бачив її. Досі вона нікому ніколи не знадобилася. Вона, безсумнівно, лежить у сейфі разом з іншими паперами його батька. Після його смерті до них ніхто й не торкався.

— Як жаль, — сказав містер Вонсборо, — що старий джентльмен не дожив, щоб почути, що його дорогоцінна копія нарешті комусь та знадобилась. Він би з іще більшим запалом віддався своєму улюбленому заняттю. А як ви довідалися про цю копію? Невже розказав хтось із жителів нашого містечка?

Я, як міг, ухилявся від прямої відповіді на це запитання. Тепер, як ніколи, необхідно було думати про обачність. Краще було не говорити містерові Вонсборо про те, що я вже переглядав оригінал. Тож я сказав секретареві парафії, що займаюсь однією родинною справою, яка вимагає поспіху. Мені, мовляв, треба сьогодні ж відіслати в Лондон деякі довідки, а перегляд копії (за певну плату, звісно) дасть мені змогу заощадити час, щоб не їхати у Старий Велмінгам. Я додав, що, коли мені згодом знов буде потрібна метрична книга, я звернуся в цій справі до контори містера Вонсборо.

Після цього пояснення я не почув ніяких заперечень проти того, щоб допустити мене до копії. Послали клерка принести книгу із сейфа. Через якийсь час він вернувся. Копія була така сама завбільшки, як і оригінал, різниця була тільки та, що палітурка дубліката виглядала ошатніше. Я сів за вільний письмовий стіл. Руки мені тремтіли, голова горіла — я відчував, що треба не виказати свого хвилювання перед присутніми людьми. Трохи оговтавшись, я розгорнув метричну книгу.

На титульній сторінці були рядки, написані вибляклим чорнилом. Ось які там були слова:

«Копія метричної книги парафіяльної церкви у Велмінгамі, виконана на моє розпорядження й зіставлена, запис за записом, з оригіналом особисто мною. Підпис: Роберт Вонсборо, секретар парафії». Під цим підписом уже іншою рукою написано: «тривалістю від 1 січня 1800 року до 13 червня 1813 року».

Я почав переглядати вересень 1803 року. Знайшов запис про шлюб чоловіка, якого звали Волтером, знайшов великий запис про одруження двох братів. А між цими записами, в самісінькому низу сторінки...

Нічого! Ані найменшого сліду, ані натяку на запис шлюбу сера Фелікса Глайда й Сесілії Джейн Елстер не було в дублікаті метричної книги!

Серце моє мало не вистрибнуло з грудей, я трохи не задихнувся від хвилювання. Я глянув ще раз — я боявся повірити власним очам! Ні! Сумніви розвіялись. Реєстрації того шлюбу в книзі не було. Копії записів були розташовані точно в тому самому порядку, на тих самих місцях, що і в справжній метричній книзі. Останній запис на відповідній сторінці стосувався до чоловіка, котрого, як і мене, звали Волтером. Унизу під ним було порожнє, незаповнене місце, надто мале й вузьке, очевидно, щоб у нього втиснути запис про шлюб двох братів, котрий і в копії, як і в оригіналі, займав верх наступної сторінки. Це незаповнене місце пояснило мені все! І в оригіналі воно було порожнє від 1803 року до 1827 року, аж поки сер Персіваль з'явився у Старому Велмінгамі. Саме тут, у Нолсбері, можна було виявити підробку, перевіривши копію метричної книги, а саму підробку зроблено там, у Старому Велмінгамі, в справжній книзі!

Голова мені пішла обертом — я мусив ухопитися за стіл, щоб не впасти. З усіх підозр, які викликав у мене цей відчайдух, жодна й близько не наближалася до істини. Думка, що він не був, зовсім не був сером Персівалем Глайдом, що він мав не більше прав на своє ім'я, титул баронета і маєток, ніж найбідніший з його наймитів, ні разу не приходила мені до голови. Спочатку я гадав, що він, може, батько Анни Катерік, потім думав, що, може, він був її чоловіком, але справжнє лиходійство цієї людини було далеко за межами моєї фантазії.

Ницість цієї підробки, розміри й зухвальство злочину, жахливі наслідки для самого лиходія в тому випадку, якби підробка виявилась, — усе це разом приголомшило мене. Тепер мені стали зрозумілі постійні тривога, неспокій цього негідника, відчайдушні напади нестримного буйства, що чергувалися з нікчемною слабодухістю; безумна підозріливість провинної совісті, через яку він запроторив Анну Катерік до будинку для божевільних і скоїв страшний злочин проти своєї дружини, на підставі пустої підозри, нібито вона, як і Анна, теж знає його таємницю! Розкриття цієї таємниці загрожувало йому в колишні часи смертною карою через повішення, а нині — пожиттєвою каторгою. Викриття цього злочину навіть у випадку, якби ті, хто постраждав через його підробку, пощадили його й не притягли до відповідальності, одним ударом позбавляло його імені, титулу, маєтку, суспільного становища — всього, чим він заволодів шляхом ошуканства. Ось у чому полягала його таємниця — і тепер вона була в моїх руках! Одне моє слово — і дім, маєток, титул баронета переставали належати йому. Одне моє слово — і він би пішов у широкий світ вигнанцем, без імені, без гроша, без друзів. Усе майбутнє цього чоловіка висіло на волосині, залежало від мене — й він знав це нині так само добре, як і я!

Ця остання думка протверезила мене. Інтереси, куди дорожчі за мої власні, залежали від обачності, що повинна була відтак керувати кожним моїм кроком. Від сера Персіваля можна було сподіватись якого завгодно підступу. В своєму відчайдушному становищі він піде на будь-який ризик, не зупиниться ні перед яким злочином — ні перед чим, аби тільки врятувати себе.

Я трохи поміркував. Насамперед необхідно було закріпити свідчення, яке я щойно відкрив, записати його на той випадок, коли б мене спіткала біда. Треба було поставити це свідчення поза межами досяжності сера Персіваля. Копія метричної книги надійно зберігалася в сейфі містера Вонсборо. Але оригінал книги в ризниці, як я в тому переконався на власні очі, був далеко не в такому становищі.

Зваживши на все це, я вирішив негайно повернутися до церкви, знов просити допомоги в причетника й зробити потрібну мені виписку з метричної книги, перш ніж піти спати в готель. Я тоді ще не знав, що потрібна нотаріально завірена копія і що мій власний витяг не може правити за документальний доказ. Я не знав того й ні в кого не міг спитати потрібної в такій справі ради, бо хотів зберегти свої наміри в таємниці. Тепер єдиним моїм бажанням стало якомога швидше повернутися в Старий Велмінгам. Містерові Вонсборо я пояснив, як умів, свою трохи дивну поведінку, що, звісно, впала йому в око; поклав плату на його стіл; домовився, що через день-два напишу йому, й вийшов з його контори. Голова мені паморочилась, серце шалено калатало, і весь я був неначе в лихоманці.

Вже сутеніло. Мені спало на думку, що мої переслідувачі, мабуть, підуть за мною знов і цього разу нападуть на мене дорогою.

Мій ціпок був легкий і не годився для самозахисту. Перш ніж вийти за межі Нолсбері, я зайшов до крамниці й купив доброго сільського кийка, короткого й замашного. З цією невигадливою зброєю, коли б хто причепився до мене, я міг дати відсіч будь-якому супротивникові. Коли б на мене напало двоє, я б накивав п'ятами. У шкільні роки я був непоганим бігуном, а в Центральній Америці я доволі напрактикувався — набігався.

Я вийшов з містечка бадьорою ходою, тримаючись посередині дороги.

Мрячив дощик, застилаючи все імлою, і спочатку неможливо було визначити, йде хто за мною чи ні. Але, пройшовши півдороги, милі за дві од церкви, я побачив за дощовою завісою чоловіка, що біг до мене, й почув, як десь неподалік хряснула, зачинившись, хвіртка. Я йшов усе вперед із кийком напоготові, напружено вслухаючись і вдивляючись в імлу. Не ступив я і ста кроків, як за придорожним живоплотом праворуч щось зашелестіло і троє чоловіків вискочили на дорогу.

Вмить я звернув на стежку. Двоє, що бігли попереду, спрожогу проминули мене. Але третій був бистрий, як блискавка. Він зупинився, напівобернувся і вдарив мене своїм кийком. Бив він навмання, удар вийшов не дуже сильний. Дісталось моєму лівому плечу. Я віддячив йому ударом по голові. Він позадкував і зіштовхнувся із своїми товаришами саме тієї миті, коли вони кинулися до мене. Завдяки цьому я зміг випередити їх і кинутись навтікача. Я прослизнув повз них і чимдуж помчав серединою дороги.

Двоє неушкоджених бігли за мною. Обидва були добрі бігуни; дорога стелилась під ноги рівно й гладенько, і перші п'ять хвилин я відчував, що не випереджаю їх. Небезпечно було бігти поночі. Я ледве розрізняв невиразні обриси живоплоту обабіч, і, коли б трапилась хоч яка перешкода на дорозі, я б тут-таки простягся на землі. Незабаром я відчув, що дорога спускається вниз, а тоді знов почався підйом. Коли я біг уділ, двоє почали наздоганяти мене, та на підйомі я почав одриватися од них. Часте тупотіння їхніх ніг за моєю спиною стало тихіше, і я зрозумів, що вони досить далеко. Тепер я міг звернути з дороги в поле, а вони пробіжать далі, не завваживши мого зникнення. Збочивши на стежку, я кинувся до першої ж прогалини в живоплоті, яку я швидше вгадав, ніж побачив. Виявилось, що то замкнена хвіртка. Я перестрибнув через неї і пішов полем — усе прямо, геть від дороги. Я чув, як ті двоє пробігли повз хвіртку, а за хвилину розчув, як один погукав другого, щоб той вертався назад. Тепер мені було байдуже, що вони робитимуть далі, — мене вони не могли бачити, ані чути. Я все йшов полем, а коли дійшов до межі, зупинився на хвилину звести дух.

Годі було й думати про те, щоб вернутися на дорогу, але я мав твердий намір будь-що того ж вечора добутися до Старого Велмінгама.

На небі не було ні місяця, ні зірок, за якими я зміг би зорієнтуватись. Я тільки знав, що, коли виходив із Нолсбері, вітер дув мені в спину, тож, коли вітер з дощем битимуть мені знов у спину, я, принаймні, буду певен, що йду приблизно в правильному напрямку.

Отак я і йшов полями, не зустрічаючи на своєму шляху перепон, гірших за живоплоти, канави та чагарі, що змушували мене раз у раз трохи звертати вбік, — аж поки опинився на схилі пагорба, який круто спускався вниз. Я спустився у видолинок, продерся крізь живопліт і вибрався на стежку. Коли я звернув з великої дороги, то взяв був праворуч, а тепер повернув ліворуч, щоб виправити той шлях, від якого віддалився. Попетлявши розгрузлою стежкою хвилин десять чи й більше, я раптом побачив хатину й світло у вікні. Садова хвіртка була відчинена, і я просто із стежки зайшов у двір, щоб постукати й спитати шляху.

Та не встиг я постукати, як зненацька двері хатини одчинились, і назустріч мені вибіг чоловік із ліхтарем у руці. Побачивши мене, він став і підняв ліхтаря, щоб роздивитися мене. Обидва ми сахнулися, впізнавши один одного. Мої блукання привели мене на околиці села, я зайшов до нього з іншого краю. Я знов був у Старому Велмінгамі, а чоловік із ліхтарем був не хто інший, як мій вранішній знайомець — церковний причетник.

Відколи я його бачив востаннє, поведінка його дивно змінилась. Вигляд у нього був спантеличений і підозріливий, його рум'яні щоки аж палали, а, коли він заговорив, його перші слова здалися мені геть недоладними.

— Де ключі? — спитав він. — Це ви взяли їх?

— Які ключі? — перепитав я. — Я оце тільки прийшов із Нолсбері. Про які ключі ви говорите?

— Від ризниці ключі! Господи, спаси й помилуй нас! Що мені робити? Ключі пропали! Ви чуєте? — кричав старий, схвильовано махаючи на мене ліхтарем. — Ключі пропали!

— Як? Коли? Хто міг їх узяти?

— Не знаю, — відказав старий причетник, ошаліло крутячи головою і вдивляючись у пітьму. — Я тільки вернувся. Я ж казав вам уранці, що маю сьогодні багато роботи; я замкнув двері й зачинив вікно, а тепер воно відчинене, вікно відчинене! Гляньте! Хтось заліз у вікно й забрав ключі!

Він обернувся до вікна, щоб показати мені, як широко воно відчинене. При цьому дверцятка ліхтаря відчинились, і вітер вмить загасив свічку.

— Засвітіть знову ліхтаря, — сказав я, — і ходімо разом до ризниці. Мерщій! Мерщій!

Я поквапив його, щоб він швидше вернувся в хатину й засвітив ліхтаря. Підступ, сподіватись якого я мав усі підстави, підступ, який міг позбавити мене всього, чого я досяг, чинився, може, цієї самої хвилини! Моє нетерпляче бажання швидше опинитися біля церкви було таке велике, що я не міг стовбичити без дії, поки причетник засвічував свого ліхтаря. Садовою стежкою я вийшов на моріжок.

Не ступив я і десяти кроків, як із пітьми, з того боку, де церква, виринув якийсь чоловік і наблизився до мене. Підійшовши, він шанобливо заговорив зі мною. Обличчя його я не міг роздивитись, але голос був незнайомий.

— Перепрошую, сер Персіваль...— почав він.

Я урвав його.

— Ви помилилися поночі, — сказав я. — Я не сер Персіваль.

Чоловік одсахнувся.

— Я подумав, ви мій хазяїн, — пробурмотів він спантеличено й невпевнено.

— Ви сподівалися знайти тут свого хазяїна?

— Мені велено чекати на моріжку.

Сказавши це, він одійшов. Я озирнувся на хатину й побачив, що причетник іде до мене із засвіченим ліхтарем. Я взяв старого під руку, щоб допомогти йому. Ми швидко пішли через моріжок і проминули того чоловіка, що був заговорив до мене. Наскільки я міг судити при непевному світлі ліхтаря, це був лакей, тільки без лівреї.

— Хто це? — шепнув мені причетник. — Чи не знає він про ключі?

— Нам ніколи розпитувати його, — відказав я. — Спершу до ризниці!

Навіть за дня побачити церкву можна було, тільки дійшовши до кінця моріжка. Коли ми від того місця, де кінчався моріжок, почали братися нагору, хтось із сільських хлопчаків підбіг до нас, приваблений світлом ліхтаря, і впізнав причетника.

— Чуєте, містере, — сказав хлопчак, смикаючи причетника за сурдут, — там у церкві хтось є! Я чув, як він замкнув за собою двері, я бачив, як він запалив там сірника!

Причетник затремтів і важко сперся на мене.

— Ну, ну, ходімо! — сказав я підбадьорливо. — Ми ще не спізнились. Ми його спіймаємо, хоч би хто він був. Тримайте ліхтаря і не відставайте від мене!

Я швидко видерся на пагорб. Темне громаддя церковної вежі невиразно бовваніло на тлі нічного неба. Я кинувся обійти церкву, щоб дістатися до дверей ризниці, й зачув позаду важку ходу. Лакей прийшов слідом за нами до церкви.

— Я не замислив нічого лихого, — сказав він, коли я обернувся до нього. — Я тільки шукаю свого хазяїна.

В голосі його проривався непідробний страх. Не звертаючи на нього уваги, я заквапився далі.

Тієї ж миті, коли я звернув за ріг, опинившись перед ризницею, я побачив, як вікно, що виходило на дах ризниці, яскраво освітилося зсередини. Воно сяяло сліпучо-яскравим світлом на тлі темного, беззоряного неба.

Я кинувся через церковний двір до дверей ризниці.

Дивний запах ширився в сирому нічному повітрі. Зсередини долинуло тріскотіння. Я побачив, що світло вгорі розгоряється дужче й дужче. Луснула, дзенькнувши, шибка... Я підбіг до дверей, схопився за ручку. Ризниця була охоплена вогнем!

Не встиг я зробити якийсь рух, не встиг звести дух після цього відкриття, як завмер від жаху, почувши важкий стукіт у двері зсередини. Хтось люто силкувався повернути ключа в замку, хтось дико, пронизливо заволав за дверима, кличучи на допомогу.

Лакей, що прийшов слідом за мною, відсахнувся і впав на коліна.

— О Боже! — вигукнув він.— Це сер Персіваль!

Цієї миті до нас приєднався причетник і водночас, востаннє, скреготнув ключ у замку.

— Боже, спаси його душу! — закричав старий. — Він пропав! Він зламав ключа.

Я кинувся до дверей. Вмить із моєї пам'яті щезла єдина, всепоглинаюча мета, що володіла всіма моїми помислами, керувала всіма моїми діями ось уже стільки тижнів. Усякі згадки про безсердечне лиходійство, яке вчинив цей чоловік, — про любов, невинність, щастя, що їх він так безжально сплюндрував; про клятву, яку я дав собі в глибині свого серця, що притягну його до суворого суду, якого він заслужив, — мов сновиддя, де й поділися з моєї пам'яті. Я не тямив нічого, крім жахливого його становища. Мене штовхав тільки природний людський порив: будь-що врятувати його від страшної погибелі.

— Відчиніть другі двері! — закричав я. — Двері до церкви! Замок зламався. Не гайте жодної хвилини, бо загинете!

Крик про допомогу не повторився після того, як ключ у замку скреготнув востаннє. До нас не долинав більше жоден звук, який свідчив би, що сер Персіваль іще живий. Тільки дедалі лункіше тріскотіло полум'я та від жари різко лускали шибки нагорі.

Я озирнувся на двох моїх супутників. Лакей підвівся на ноги; взявши ліхтаря, він бездумно освітлював двері. Жах, здавалося, перетворив його на цілковитого ідіота; він стовбичив коло мене, а коли я кидався в той чи в той бік, ходив за мною по п'ятах, мов собака. Причетник сидів скулений на одній з могильних плит, він весь тремтів і стогнав, щось примовляючи. З одного погляду на них видно було всю їхню безпорадність...

Майже не тямлячи, що роблю, під впливом першого пориву я схопив лакея за плечі й штовхнув його до стіни ризниці.

— Нахиліть голову! — сказав я. — Тримайтеся за стіну. Я стану на вас і вилізу на дах, об вибити вікно, а то він задихнеться!

Слуга дрижав з голови до п'ят, але тримався міцно. Взявши кийка в зуби, я виліз йому на спину, обома руками вхопився за парапет і вмить опинився на даху. В гарячковій квапливості й хвилюванні цієї хвилини мені й не спало на думку, що я дам вихід полум'ю замість дати доступ повітрю. Я вдарив по вікну, і потріскані рештки шибок посипалися в приміщення ризниці. Вогонь вискочив назовні, мов дикий звір із лігвиська. Якби вітер дув у мій бік, там би й скінчилися всі мої зусилля. Я припав до даху, а дим і полум'я линули вгору понад моєю головою. Відблиски вогненних омахів освітлювали внизу обличчя слуги, що бездумно дивився вгору, стоячи під стіною, причетника, який підвівся з могильної плити й ламав руки у відчаї, жменьку мешканців села, худющих чоловіків і переляканих жінок, що стояли гуртом на церковному подвір'ї. Всі вони то виникали у світлі страшної заграви, то зникали за клубами чорного задушливого диму. А той, у ризниці внизу, задихався, гинув у вогні — так близько від нас усіх, і ми не могли добутися до нього!

Я ошалів од тієї думки. Вчепившись у парапет, я повис на руках і зістрибнув додолу.

— Ключ від церкви! — крикнув я причетникові. — Ми повинні спробувати з того боку — ми ще, може, врятуємо його, якщо відчинимо внутрішні двері.

— Ні, ні, ні! — у відчаї озвався старий. — Нема надії! Ключі від церкви й від ризниці в одній в'язці — вони там, усередині! Ох, сер, його вже не врятувати — досі він уже згорів на попіл!

— Пожежу побачать з міста, — сказав хтось із чоловіків, що стояли позад мене. — У них є пожежна машина. Вони врятують церкву.

Я покликав того чоловіка, — він зберіг самовладання, — я покликав його на пораду. В кращому випадку пожежна машина могла прибути лише за чверть години. Стояти бездіяльно й чекати стільки часу — я не міг стерпіти такого жаху. Всупереч розуму я переконав себе, що той пропащий, приречений чоловік у ризниці, може, ще й не помер, а тільки лежить непритомний долі. Може б, ми врятували його, коли б вибили двері? Я знав, яка міць важких замків, які товсті дубові, цвяховані двері, знав, яка то безнадійність — намагатися виламати їх звичайними засобами. Але ж у напівзруйнованих будиночках поблизу церкви повинні були зберегтися балки, сволоки... Що, коли ми озброїмося балкою і використаємо її як таран?

Ця думка промайнула в моїй голові, мов омах вогню, що виривався у вікно в даху. Я спитав чоловіка, що говорив про пожежну машину.

— Ви маєте кайла?

— Так, маємо.

— Сокири, пилки, шмат мотузки?

— Так, так, так!

З ліхтарем в руці я заметався серед юрби:

— П'ять шилінгів кожному, хто мені допоможе!

Від цих слів вони мовби попрокидались. Вічний супутник злиднів, той другий голод — голод на гроші — вмить спонукав їх до безладної діяльності.

— Двоє — по ліхтарі, якщо ви їх маєте! Двоє — по кайла та інструменти! А решта за мною — по балку!

Чоловіки загукали — пронизливими, слабкими від голоду голосами. Жінки й діти кинулися врізнобіч. Гуртом ми кинулися до найближчого покинутого будиночка. Нікого з чоловіків не зосталося коло ризниці — тільки причетник, сердешний старий причетник стояв на поваленій могильній плиті й плакав, оплакував церкву. Лакей все йшов за мною по п'ятах; його бліде, безпорадне, спотворене жахом обличчя виринуло над моїм плечем, коли ми вдерлися до напіврозваленого будиночка. Тут на підлозі валялись розкидані крокви, але вони не годилися, були залегкі. Над нашими головами пролягав сволок, ми могли дістати до нього сокирами. Сволок був міцно вмурований у стіни з обох кінців. Стеля й підлога були здерті, велика діра в даху зяяла просто в небо. Ми накинулися на сволок з обох кінців. Де там! Він так тримався, так опирались нам цегла й цемент стін! Ми били, сіпали, рвали. Сволок піддався з одного кінця і впав, полетіло додолу кілька цеглин. Вереснули жінки, що товпилися у дверях, дивлячись на нас, закричали чоловіки, двоє з них упали, але не постраждали. Ще одне спільне зусилля — і ми вивільнили другий кінець сволока. Ми підняли його й крикнули жінкам, щоб дали дорогу. А зараз до роботи! Швидко до дверей! Полум'я лине в небо, ще яскравіше, ніж досі, присвічує нам! Обережно, доріжкою через церковне подвір'я, міцніше тримати сволок і — до дверей! Удар, другий, третій — і назад! Невтримно лунає крик. Ми вже розхитали двері. Коли не піддасться замок — двері зіскочать із завісів. Ще один розгін! Удар, другий, третій — і назад. Двері загойдались! Через щілину на нас вискакують скрадливі язики полум'я. Ще один, останній розгін! Двері з тріскотом повалились. Умить запала мертва тиша, ми всі затамували подих. Дивимося: де ж тіло? Нестерпна спека обпалює нам обличчя, змушує відступити. Ми не бачимо нічого — вгорі, внизу, по всьому приміщенню не видно нічого, крім вогняної, мов живої, заслони.

— Де ж він? — прошепотів лакей, тупо витріщаючись на полум'я.

— Згорів на попіл! — простогнав причетник. — І книги згоріли. Ох людоньки, скоро й церква згорить дотла!

Тільки ці двоє і говорили. Коли вони помовкли, в нічній німоті було тільки чути, як лютує пожежа.

Що це?

Щось ніби заторохтіло вдалині... цокотять копита коней, що мчать учвал... гук численних людських голосів. Пожежники нарешті!

Люди довкола мене враз одвернулися од полум'я і як один побігли на край пагорба, пожежникам назустріч. Старий причетник хотів був податися з усіма, та йому забракло сил. Я бачив, як він сперся на один із надгробків і закричав слабким голосом: «Церкву рятуйте!» — ніби пожежники могли його почути.

— Церкву рятуйте! — ще раз вигукнув він.

Тільки лакей не зворухнувся. Він так і стояв, утопивши в полум'я порожній, безтямний погляд. Я заговорив до нього, потряс його за руку. Але ніщо не могло його розворушити. Він лише прошепотів ще раз:

— Де він?

Через десять хвилин пожежна машина була готова; один шланг опустили в колодязь за церквою, другий потягли до дверей ризниці. Коли б тепер знадобилася моя допомога, я не годен був бодай чимось допомогти. Моя енергія, моя воля вичерпались, сили виснажились, вихор моїх думок страшно й миттєво вщух — я зрозумів, що він уже мертвий. Я стояв безпомічний і непотрібний, і дивився, дивився в охоплену вогнем кімнату.

Помалу вогонь здався, збляк. Пара білими хмарами здіймалася в небо, крізь неї видніли багряно-чорні купи жару на підлозі. На хвилину запала тиша. А тоді пожежники й полісмени кинулися вперед до дверей... тихо про щось порадились... тоді двоє з них проштовхалися крізь юрбу за церковну огорожу. Серед мертвої тиші люди розступалися перед ними.

Через кілька хвилин юрба здригнулась, жива стіна помалу роздалася надвоє. Ті двоє йшли назад, несучи зірвані з завісів двері з котрогось покинутого будиночка. Вони внесли двері в ризницю. Полісмени знов заступили вхід до ризниці, а чоловіки по двоє, по троє відділялися від юрби й ставали за поліцією, щоб побачити першими. Решта чекала поблизу, аби першими почути. Серед тієї решти були й жінки з дітьми.

Вісті з ризниці помалу почали просочуватися, поширюватись по юрбі, з уст в уста, аж поки докотились і до того місця, де стояв я. Я чув, як питали й відповідали довкола мене — притишено, схвильовано, знов і знов.

— Знайшли його?

— Так.

— А де?

— Біля дверей, лежав ницьма.

— Біля котрих дверей?

— Біля тих, що ведуть до церкви. Лежав головою до дверей, ницьма.

— Обличчя обгоріло?

— Ні.

— Та обгоріло!

— Ні, тільки попечене — кажу вам, він лежав обличчям до землі.

— А хто він був.

— Лорд, кажуть.

— Ні, не лорд. Щось ніби сер. А сер — це дворянин.

— Та ще й баронет.

— Ні!

— Так!

— А що йому там було треба?

— Та вже ж нічого доброго, повірте моєму слову!

— Зумисне таке вкоїв?

— Що, сам себе зумисне спалив?

— Та я не про нього — про ризницю...

— А страшний, як глянути на нього?

— Страшний!

— Але ж обличчя, мабуть, нічого?..

— Ні, ні, обличчя ще нічого...

— Чи хтось його знає?

— Он той чоловік каже, що знає.

— А хто він?

— Лакей, кажуть. Тільки він наче з глузду з'їхав, то поліція йому не вірить.

— І невже більш ніхто не знає, хто він такий?

— Цитьте!..

Гучний, виразний голос якогось начальника змусив ущухнути тихий гомін довкола мене.

— Де той джентльмен, що намагався врятувати його? спитав голос.

— Тут, сер, ось він!

Десятки схвильованих облич обернулися до мене, десятки рук розсунули натовп, і старший з ліхтарем у руці підійшов до мене.

— Прошу вас сюди, сер, — спокійно мовив він.

Я був нездатен говорити з ним, я не мав сил опиратися йому, коли він узяв мене за руку. Я намагався сказати, що ніколи не бачив цього небіжчика за його життя, що я не зможу розпізнати його, що я зовсім стороння людина. Але ці слова так і не злетіли з моїх вуст. Я був геть знесилений і безпорадно мовчав.

— Ви знаєте його, сер?

Мене колом обступили люди. Троє, що стояли навпроти мене, низько, майже при землі, тримали свої ліхтарі. Їхні погляди й погляди всієї юрби були спрямовані на мене в німотному очікуванні. Я знав, що лежить біля моїх ніг, я розумів, чому вони так низько, майже до самої землі, опустили ліхтарі.

— Можете ви розпізнати його, сер?

Очі мої поволі опустились. Спочатку я нічого не побачив, окрім грубого брезенту. По ньому, в страшній тиші, глухо лопотіли дощові краплі. Я сягнув поглядом далі по брезенту і там, де кінчалась тканина, в жовтому світлі ліхтарів, заклякле, лиховісне, звугліле, чорніло його обличчя.

Отак, уперше й востаннє, я побачив його. Така була воля провидіння, щоб ми з ним нарешті зустрілись.

XI

Із певних місцевих причин, що багато важили для слідчого й міських властей, судове дізнання було поквапливе. Відбулося воно наступного ж дня, пополудні. Мені довелося бути присутнім як одному із свідків, покликаних до суду для розслідування пожежі.

А зранку найперше, що я зробив, — це пішов на пошту спитати, чи немає для мене листа від Меріан. Ніяка переміна обставин, хоч би яка вона була надзвичайна, не могла вплинути на мою головну турботу, поки я був далеко від Лондона. Ранковий лист від Меріан був для мене єдиною можливістю переконатись, що з Лорою чи з нею самою не сталось ніякого лиха за моєї відсутності. Кожен мій день починався з цієї головної, всепоглинаючої турботи.

На радість мені, на пошті мене дожидав лист від Меріан.

Там нічого не скоїлось — обидві були живі-здорові, як і в день мого від'їзду. Лора посилала мені сердечний привіт і просила, щоб я неодмінно за день до свого приїзду повідомив її про це. Її сестра на додачу до цих слів пояснювала, що Лора заощадила «майже соверен» із власного заробітку й вимагала, щоб їй дозволили самій приготувати й дати обід на честь мого повернення. Сонячного ранку я читав ці маленькі домашні новини, а переді мною так яскраво поставали жахливі картини вчорашнього вечора. Необхідно вберегти Лору від можливості хоч щось раптово довідатися про це — така була моя перша думка, коли, я прочитав листа. Я зараз же написав Меріан і розповів їй все, що вже розповів на цих сторінках, змальовуючи їй події так поступово та обережно, як тільки міг, і попереджуючи її, щоб до мого повернення ні в якому разі ніякі газети не потрапляли Лорі на очі. Коли б на місці Меріан була інша жінка, не така відважна й надійна, я б, може, й не зважився так зразу відкрити їй всю правду. Але я знав з досвіду минулого, що можу покластися на Меріан, як на самого себе.

Звісно, лист у мене вийшов довгий. Я писав його, аж поки приспів час іти на судове дізнання.

Слідство було дуже утруднене всілякими складнощами. Треба було з'ясувати не лише питання загибелі людини, а й причину виникнення пожежі, а також яким чином украдено ключі та чому в ризниці під час пожежі перебував посторонній. Навіть особи небіжчика ще не визначили. Слуга стверджував, що впізнав свого хазяїна, та поліція, з огляду на його нестямний стан, не йняла його словам віри. Послали в Нолсбері по тих, хто добре знав, який з лиця сер Персіваль Глайд, і з самого рання зв'язалися з Блеквотер-Парком. Завдяки вжитим заходам слідчий і його присяжні змогли таки визначити особу загиблого й переконатися в істинності слів лакея. Свідчення різних компетентних осіб підтвердилися оглядом небіжчикового годинника, на внутрішній кришці якого були вигравірувані герб та ім'я сера Персіваля Глайда.

Далі почали розглядати питання про пожежу.

За свідків першими викликали лакея, мене та хлопчика, що побачив, як у ризниці хтось засвітив світло. Хлопчик відповідав на запитання досить переконливо, але слуга так і не зміг прийти до тями після пережитого напередодні потрясіння — всім було зрозуміло, що він нездатен допомогти слідству, то його й відпустили.

На щастя, мене допитували недовго. Я не був знайомий із небіжчиком, ніколи раніше його не бачив, не знав про його перебування в Старому Велмінгамі, й мене не було в ризниці тоді, коли знайшли тіло. Я міг тільки засвідчити, що зайшов до причетникової хатини спитати шляху на Велмінгам; що від причетника почув про зникнення ключів і пішов разом із ним до церкви, щоб при потребі допомогти йому; що побачив вогонь у ризниці, почув, як хтось невідомий у ризниці марно силкувався відімкнути двері, й зробив усе, що міг, із суто гуманних міркувань, аби врятувати нещасного. Інших свідків, котрі знали небіжчика, питали, чим вони можуть пояснити викрадення ключів та присутність сера Персіваля Глайда в охопленому пожежею приміщенні. Але слідчий, певне, вважав само собою зрозумілим, що я, нікого не знавши в місті, не був також знайомий і з сером Персівалем, а тому не міг нічого посвідчити з цих двох питань.

Коли скінчився офіційний допит, мені вже було загалом зрозуміло, як я маю поводитися надалі. Я не почувався зобов'язаним давати будь-які свої добровільні свідчення, адже тепер вони не мали б ніякого практичного значення. Всі докази моєї правоти згоріли разом із метричною книгою. Та навіть, коли б я спробував заговорити й висловити свою, нічим не підтверджену думку про все це, мені довелося б розповісти й про Лорину історію, а це, безсумнівно, справило б на слідчого та на присяжних таке саме непереконливе враження, як і на містера Кірла.

Але нині, на цих сторінках, коли проминуло стільки літ, я можу цілком вільно, без побоювань та осторог, висловити свою думку. Перш ніж моє перо займеться описом подальших подій, я напишу коротко, як уявляю сам собі ті події, починаючи з викрадення ключів і кінчаючи смертю цієї людини.

Дізнавшись, що мене відпущено на поруки, сер Персіваль, напевне, вирішив удатися до крайніх заходів. Одним із них був напад на мене, коли я йшов у Старий Велмінгам. Другим заходом, набагато певнішим за перший, було знищення всіх доказів його злочину шляхом викрадення сторінки метричної книги, де він був здійснив підробку. Коли б я не міг ніде показати виписки із книги-оригіналу для порівняння з дублікатом у Нолсбері, у мене не було б ніяких доказів і я вже не міг би погрожувати йому фатальним викриттям. Для досягнення цієї мети йому досить було тільки увійти непоміченим до ризниці, вирвати потрібну йому сторінку з метричної книги й так само непомічено звідтіля вийти.

Легко зрозуміти, чому він дожидав ночі, щоб виконати свій задум і чому скористався відсутністю причетника, аби заволодіти ключами. Необхідність змусила його засвітити світло в ризниці, щоб знайти потрібну йому книгу, і звичайна обачність підказала, що треба замкнути двері зсередини, на випадок вторгнення якого-небудь допитливого перехожого чи й мого втручання, коли б я тієї хвилини опинився поблизу ризниці.

Мені не віриться, щоб у його наміри входило підпалити ризницю й таким чином знищити метричну книгу, — аби вона нібито просто згоріла в пожежі. Адже пожежу могли загасити й книгу врятувати, цього було досить, щоб думка про підпал вилетіла з його голови так само швидко, як і залетіла туди. Зважаючи на те, скільки в ризниці було всяких легкозаймистих речей — соломи, паперів, ящиків, сухого дерева, старих, поточених шашелем шаф, — цілком імовірно, що пожежа сталася зовсім випадково від запаленого сірника чи свічки.

Першим його поривом за цих обставин була, безперечно, спроба загасити вогонь; коли ж це не вдалося, він (не знаючи стану замка) намагався відімкнути двері, через які проник досередини. Коли я загукав до нього, полум'я вже, певне, пойняло шафи та інші легкозаймисті речі, скупчені біля дверей, що вели до церкви. З усього видно, що вогонь і дим були вже настільки сильні, що він так і не спромігся одчинити внутрішні двері. Певне, він уже лежав, упавши непритомний на тому місці, де його знайшли, — коли я виліз на дах і розбив вікно. Навіть коли б потім ми зуміли проникнути до церкви й виламати двері з того боку, спізнення було б фатальне. На той час він уже не потребував, давно не потребував рятунку. Ми б тільки дали змогу вогню перекинутися в церкву, і тоді б її спостигла та сама доля, що й ризницю. А так церква вціліла. Я не сумніваюсь (як не сумніваються й інші), що він був мертвий вже тоді, коли ми побігли в порожній будиночок і щосили намагалися відірвати сволок.

Оце десь таке можу я дати тлумачення фактам, очевидцями яких ми були. Спочатку я описав зовнішню сторону подій — так, як ми їх бачили збоку. А тепер висловив припущення про вірогідні міркування й дії сера Персіваля, що призвели до його смерті.

Судове дізнання відклали на день. Поки що око закону не змогло добачити жодного прийнятного пояснення таємничим обставинам цієї справи.

Вирішили запросити ще свідків, у тім числі й лондонського повірника покійного сера Персіваля Глайда. Місцевому лікареві доручили засвідчити розумову здатність лакея, бо в тому стані, в якому він був тепер, він не годен був давати хоч скільки-небудь значущі свідчення. Він тільки тупо повторяв, що того вечора, коли сталася пожежа, йому було велено чекати на моріжку, а більше він начебто нічого не знав, окрім того, що небіжчик безсумнівно був його хазяїном.

У мене було таке враження, що з його допомогою (в чому він не був винен, бо, звісно ж, його не втаємничили в подробиці) визначили відсутність причетника в хатині, а тоді йому звеліли чекати біля церкви (не наближаючись до ризниці); він повинен був допомогти хазяїнові в тому випадку, коли б я проскочив засідку на дорозі й зіткнувся із сером Персівалем. Необхідно додати, що від лакея так більш нічого й не добились. Медична експертиза виявила, що внаслідок пожежі й загибелі хазяїна серйозно порушилися його розумові здібності, які й до того не були дуже блискучі. Під час наступного судового засідання він так само не міг дати ніяких задовільних свідчень, і цілком можливо, що не видужав і досі.

Я вернувся до свого готелю у Велмінгам такий вимучений, зморений тілесно й душевно, такий ослаблий та пригнічений всім, що сталося, аж несила мені була слухати місцеві плітки та відповідати на запитання, якими засипали мене відвідувачі ресторації в готелі. З'ївши скромну вечерю, я подався до своєї комірчини під дахом, щоб відпочити трохи на самоті й подумати без перешкод про Лору й Меріан.

Був би я багатший, я б того самого вечора майнув до Лондона, аби втішитися, глянути лишень на двох дорогих моєму серцю людей. Але через день я мав з'явитись, якщо мене покличуть, на відкладене судове засідання, і, найголовніше, я мав неодмінно постати перед мировим суддею в Нолсбері. Наші скромні статки вже й так поменшали, а непевне майбутнє — нині ще більш непевне, ніж будь-коли, — змушувало мене боятися зайвих витрат і не дозволяло мені навіть купити недорогий квиток другого класу для поїздки в Лондон і назад.

Наступний після судового засідання день цілком належав мені самому. Я почав ранок із того, що пішов, як звичайно, на пошту по листа від Меріан. Лист чекав на мене, він був бадьорий та життєрадісний. Я прочитав його із вдячністю, а тоді з легким серцем рушив до Старого Велмінгама, щоб глянути на згарище при вранішньому світлі.

Які зміни впали мені в око, як я туди прийшов!

На всіх шляхах нашого незбагненного світу буденне й страшне йдуть попідруки. Жодна, навіть найжахливіша катастрофа не обходиться без звичайних, часто кумедних подробиць. Коли я підійшов до церкви, тільки витоптані стежки цвинтаря нагадували про недавню пожежу й загибель людини. Двері ризниці були нашвидкуруч забиті дошками. Дошки вже були розмальовані грубими карикатурами, а сільські хлопчаки штовхалися, сварячись за найкращу щілину, аби заглянути досередини. На тому самому місці, де я стояв позавчора, коли з охопленої полум'ям ризниці до мене долинув розпачливий крик про допомогу, на тому самому місці, де прибитий жахом слуга впав навколішки, сьогодні зграйка курей заклопотано греблася, добуваючи собі дощових черв'яків. А на землі, біля моїх ніг, де так недавно лежали двері з їхньою страшною ношею, сьогодні стояла жовта миска з обідом якогось робітника, і вірний сторож-цуцик гавкав на мене за те, що я надто вже наблизився до тієї власності його хазяїна. Старий причетник, що бездіяльно споглядав, як поволі заходилися ремонтувати церкву, міг говорити лише на одну цікаву для нього тему: як уникнути особистої відповідальності за все те лихо, що сталося. Одна з селянок, чиє бліде від жаху обличчя запам'яталося мені, коли ми відривали сволок, цієї хвилини дурнувато хихотіла з сусідкою над старими ночвами з брудною білизною. Воістину немає в смертних справжньої поважності! Сам Соломон у всій своїй славі був просто Соломоном, і нікчемне таїлося в кожнісінькій складці його блискучих шат, у кожному куточку його величного палацу.

Я пішов звідтіля, і думки мої знов повернулися до того, про що я думав ще вчора: через смерть сера Персіваля руйнувалася вся надія визначити Лорину особу. Він загинув — і з ним загинуло те, що було метою всіх моїх трудів та устремлінь.

А чи не можна було глянути на цю мою невдачу з іншого, правильнішого погляду?

Припустімо, він би лишився живий, — що змінилося б від того? Чи міг би я, навіть в ім'я Лори, погрозити йому публічним викриттям його таємниці, коли я з'ясував, що злочин сера Персіваля полягав у тому, що він присвоїв собі права іншої людини? Чи міг би я ціною свого мовчання запропонувати йому признатися у змові проти Лори, коли б я знав, що внаслідок мого мовчання справжній спадкоємець буде позбавлений належного йому законно маєтку, а також належного йому по праву титулу й звання? Ні! Не міг я цього зробити. Коли б сер Персіваль зостався жити, його таємниця, від якої, не відаючи істинної її суті, я так багато сподівався, нізащо не лишилася б таємницею. Я не мав би права ні промовчати про неї, ні розголосити її, як гадав раніше, заради поновлення зневажених Лориних прав. З простої чесності я був зобов'язаний негайно вирушити до тієї невідомої мені людини, чиї спадок і титул викрав сер Персіваль. Я мав би відмовитися від своєї перемоги тієї самої миті, коли б вона дісталася мені, цілковито й беззастережно віддавши її в руки тому незнайомцеві. І знов опинився б віч-на-віч з усіма труднощами, що заступали мені шлях до мети, точнісінько, як опинився перед ними нині! Мені випадало боротися далі, і я був сповнений рішучості подолати всі труднощі.

У Велмінгам я вернувся спокійний, почуваючи ще більшу певність у власних силах, ніж досі, і в тому, що доведу справу до кінця.

Мій шлях до готелю пролягав через площу, де жила місіс Катерік. Може, зайти знов до неї, побачитися ще раз? Ні. Звістка про смерть сера Персіваля, та сама єдина несподівана для неї новина, вже, напевне, дійшла до неї кілька годин тому. Місцева газета видрукувала того ранку докладний звіт про судове дізнання — я не міг додати нічого нового до того, що вона вже знала. Мені перехотілося спонукати її до сповіді. Згадалось, яка ненависть промайнула на її обличчі, коли вона сказала: «Для мене не може бути несподіваних вістей про сера Персіваля, окрім вісті про його смерть». Пригадалося, з яким прихованим інтересом вона розглядала мене після цих своїх слів, коли я рушив до дверей. Якесь почуття глибоко в моєму серці — чомусь я знав, що почуття це правильне, — відвертало мене від нової зустрічі з нею. Я звернув на іншу вулицю, вбік од скверу, й пішов просто до себе в готель.

Коли через кілька годин я сидів, одпочиваючи, в ресторації, до мене підійшов офіціант і вручив мені листа на моє ім'я. Мені сказали, що смерком, коли ще не засвітилися ліхтарі, його принесла якась жінка. Перш ніж устигли до неї заговорити чи розгледіти її, вона пішла, не зронивши й слова.

Я розпечатав листа. Ні числа, ні підпису. Почерк явно змінений. Та я ще й не дочитав першого рядка, а вже знав, хто мені пише. Місіс Катерік!

Я переписав листа дослівно. Ось він.

Оповідь продовжує місіс Катерік

Сер, Ви не повернулися, як обіцяли. Та дарма — я вже знаю новину і сповіщаю вас про це листовно. Чи запримітили Ви щось особливе в моєму обличчі, коли йшли від мене? Я тоді подумала собі: чи не настав нарешті день його погибелі й чи не Ви той обранець, через якого він загине? І Ви й справді це зробили.

Як я чула, Ви були настільки слабодухі, що намагалися врятувати його. Коли б Вам це вдалося, я мала б Вас за свого ворога. Але Вам це не вдалось, тож я маю Вас за свого друга. Ваші розпити загнали його вночі до ризниці. Ваші розпити, без Вашого відома і всупереч Вашому бажанню, послужили справі моєї ненависті і втолили мою жадобу помсти, якій двадцять три роки. Дякую вам, сер, хоч Ви й не потребуєте моєї дяки.

Я почуваюсь зобов'язаною перед чоловіком, що це вчинив. Чим же я можу Вам відплатити? Була б я ще молода, я сказала б Вам: «Приходьте! Обніміть і поцілуйте мене, якщо хочете». Я пішла б навіть на це — і Ви б не відмовилися від мене, сер; ні, не відмовилися б років двадцять тому. Але нині я вже стара жінка. Що ж! Я задовольню Вашу цікавість і таким чином сплачу свій борг. А цікавість Ваша була дуже велика — Вам так хотілось дізнатися дещо про мої особисті справи, коли Ви приходили до мене! Про мої особисті справи, що їх вивідати Ви б ніколи не спромоглися без моєї допомоги, мої справи, що їх Ви не знаєте навіть тепер. То Ви їх знатимете — я задовольню Вашу цікавість. Я постараюся зробити все, що зможу, щоб догодити Вам, шановний мій молодий друже!

Ви, мабуть, були ще малим хлопчиком у 1827 році. А я була в той час вродливою молодою жінкою і жила в Старому Велмінгамі. Чоловік мій був нікчема й дурень. Я також мала честь познайомитись (байдуже, як) із одним джентльменом (байдуже, з ким). Я не називатиму його. Навіщо? Ім'я, яке він носив, йому не належало. Тепер Ви це знаєте так само добре, як і я.

Краще я розповім Вам, як він втерся до мене в довіру. Я зроду мала смаки справжньої леді, а він цьому потурав. Іншими словами, він захоплювався мною і робив мені подарунки. А яка жінка устоїть перед захопленням чоловіка та подарунками, особливо перед подарунками? Надто коли тобі дарують саме те, чого тобі хочеться. Він був досить кмітливий, щоб це розуміти. Більшість чоловіків це розуміє. Звісно, за те він чогось хотів, як і всі чоловіки. І чого ж він хотів, як Ви думаєте? Та дрібничку. Всього лише ключа від ризниці нашої парафіяльної церкви й ключа від шафи, що там стояла, але так, щоб мій чоловік нічого про те не знав. Звичайно, він збрехав мені, коли я спитала, чому він хоче, щоб я дістала йому ключі таким потаємним способом. Міг би й не брехати — я все одно йому не повірила. Але мені подобались його подарунки, я хотіла й надалі одержувати їх. Тож я і дістала для нього ключі потай від мого чоловіка й стала спостерігати за ним, потай від нього самого. Один раз, другий, третій простежила, а на четвертий спіймала його на гарячому.

Я ніколи не була надто доскіпливою до справ інших людей, тож мені байдужісінько було, що в своїх інтересах він дописав ще один шлюб до інших шлюбів, записаних у метричній книзі.

Звісно, я знала, що це негарно, але ж мені від цього ніякої шкоди не було — ось уже одна добра причина, щоб не здіймати через це бучі. А ще ж я доти не мала золотого годинника й ланцюжка — ще краща причина. А він тільки напередодні пообіцяв мені привезти такого з Лондона — це вже третя причина і з усіх найкраща. Знала б я, як закон дивиться на такий злочин та як його карає, я, звісно, подбала б про себе й виказала б його зразу. Та я нічого не знала й так хотіла золотого годинника. Я поставила йому одну-єдину умову: він повинен довіритися мені й розповісти все. Його справи цікавили мене тоді не менше, ніж Вас цікавлять мої справи тепер. Він погодився на мою умову, а чому — Ви зараз довідаєтеся.

Ось що, в кількох словах, я почула від нього. Хоча він не вельми охоче розказав мені те, що я Вам розказую. Дещо я витягла з нього умовляннями, а дещо — наполегливими запитаннями. Я твердо вирішила знати всю правду і, здається мені, вирвала її в нього.

Він знав не більше, ніж інші, про те, які насправді були справи між його батьком і матір'ю, поки мати його не померла. Тоді батько признався йому в усьому й пообіцяв зробити все можливе для сина. Він помер, не зробивши нічого, не лишивши навіть заповіту. Син (хто його за те осудить?) розважливо подбав сам про себе. Він зразу ж приїхав до Англії й заволодів маєтком. Ніхто не запідозрив, що він не має на те права, ніхто не сказав йому «ні». Його батько з матір'ю завжди жили, як чоловік і жінка, — ніхто з тих небагатьох, що зналися з ними, й не підозрював, що вони не одружені. Справжнім спадкоємцем (коли б правда випливла на поверхню) був далекий родич його батька, який і в голову не покладав собі, що він може успадкувати маєток. Коди помер батько мого знайомця, спадкоємець плавав десь по морях-океанах. Спочатку мій джентльмен не зіткнувся ні з якими ускладненнями — заволодів маєтком, мов так і треба було. Але закласти свій маєток він не міг. Це вже було не так просто. Для цього від нього вимагалися дві речі: одна — метричне свідоцтво про його народження, і друга — свідоцтво про шлюб його батьків. Метричне свідоцтво про народження йому дісталося легко, адже він народився за кордоном, і метрика в нього була в повному порядку. А от дістати свідоцтво про шлюб батьків було трудніше, і ця трудність привела його в Старий Велмінгам.

Він був би поїхав замість Старого Велмінгама в Нолсбері, коли б не одне міркування.

Його мати жила в Нолсбері до того, як познайомилася з його батьком. Жила вона під своїм дівочим прізвищем, хоча насправді була вже замужем в Ірландії, де чоловік кривдив її, аж поки й зовсім кинув — поїхав десь з іншою жінкою. Я наводжу Вам перевірений факт — сер Фелікс сам сказав своєму синові, що лише з цієї причини він і не міг одружитися з його матір'ю. Ви, мабуть, дивуєтеся, чому син, знавши, що батьки його познайомилися в Нолсбері, не утнув такої штуки з метричною книгою в тій церкві, де й годилося повінчатись його батькам. Річ у тім, що священик, який служив у церкві в Нолсбері ще в 1803 році (коли його батьки повинні були б побратися, щоб їхній шлюб відповідав його метриці про народження), був іще живий 1827 року, коли він приїхав і заволодів маєтком. Ця прикра обставина й змусила його шукати зручну церкву в нашій околиці. Колишній священик нашої церкви помер за кілька років до того, і тут небезпеки не було.

Старий Велмінгам теж непогано його влаштовував. Його батько забрав його матір із Нолсбері й поселився з нею неподалік від нашого села, у великому будинку над річкою. Люди знали, яким він був відлюдьком раніше, й не дивувались, що він і далі, вже одружившись, живе собі відлюдно. Коли б у нього не був такий потворний вигляд, його усамітнене життя з молодою дружиною могло б видатися підозрілим. А так нікого не дивувало, що він продовжує ревно ховати від усіх свою потворність. Він жив у наших краях, аж поки успадкував той Парк. Після того, як минуло двадцять три чи й двадцять чотири роки, хто б міг запідозрити (адже священик наш помер!), що він не одсвяткував свого шлюбу так само потаємно, як прожив усе своє колишнє життя, та що він не повінчався в церкві Старого Велмінгама?

Ось чому його син вирішив, що Старий Велмінгам йому підходить найкраще, аби заради власної вигоди потай виправити стан речей. Ви, мабуть, подивуєте, коли я скажу вам, що він додумався підробити запис у метричній книзі несподівано для самого себе, під впливом хвилини.

Спочатку він хотів просто вирвати сторінку на підходящому місці й знищити її, а тоді поїхати в Лондон і сказати тамтешнім юристам, щоб ті зробили йому свідоцтво про шлюб його батьків, невинно вказавши їм, звісно, дату з вирваної сторінки. Ніхто після цього не міг би сказати, що його батьки не були одружені. Але він не був певен, позичать йому грошей за таких обставин чи ні. Принаймні, коли б постало питання про його законні права на титул і маєток, він мав готову відповідь.

Та коли метрична книга опинилась у нього в руках і він став її переглядати, то побачив незаповнене місце внизу однієї сторінки за 1803 рік, — мабуть, наступний довгий запис там не вміщався і тому його записали вгорі на наступній сторінці. Побачивши це незаповнене місце, він зразу ж змінив свої плани. Йому випадала нагода, про яку він і не думав, і не мріяв, то він і скористався нею — ви знаєте, яким чином. Для того, щоб його власна метрика відповідала записові про шлюб його батьків, йому потрібен був липень місяць. А порожнє місце припадало на вересень. Та коли б виникли якісь підозри чи запитання, він всякчас міг сказати, що народився семимісячним.

Я була така дурна, що, коли він розповів мені свою історію, відчула до нього якийсь інтерес, якийсь жаль. Саме на це він і розраховував, як Ви далі побачите. Я подумала, що доля повелася з ним жорстоко. Не його вина була в тому, що його батько й мати не одружились, а ті не були одружені також не з їхньої вини. Навіть вибагливіша за мене жінка — жінка, котрій не кортіло б так мати золотого годинника з ланцюжком, і та знайшла б виправдання для нього. Так чи так, а я тримала язика за зубами й допомогла йому приховати те, що він зробив.

Якийсь час він поморочився, щоб підробити чорнило (все змішував по-різному в моїх слоїках), а тоді ще трохи попрактикувався підробляти почерк. Нарешті те й те у нього вийшло, і він зробив із своєї матері порядну жінку, а вона була вже в могилі! Поки що я не заперечую, що він досить шанобливо ставився до мене. Він подарував мені того годинника з ланцюжком, не пошкодувавши на них грошей, — вони були чудової роботи й дуже дорого коштували. Я досі їх маю — годинник іде чудово.

Тоді Ви сказали мені, що місіс Клементс розповіла Вам усе, що знала. В такому випадку мені немає потреби описувати Вам той дурний скандал, через який я постраждала — постраждала невинно, запевняю Вас. Ви знаєте так само добре, як і я, що за дурницю взяв собі в голову мій чоловік, коли довідався про наші з цим красунчиком джентльменом побачення та перешіптування. Але Ви не знаєте, чим усе це кінчилось між тим джентльменом і мною. Читайте далі й ви довідаєтесь, як він повівся зі мною.

Коли я побачила, як обернулася справа, то зразу ж сказала йому: «Виправдайте мене! Зніміть із моєї репутації пляму, що її, як ви знаєте, я не заслужила. Я не вимагаю, щоб ви все-все розказали моєму чоловікові, — ви тільки скажіть йому, заприсягшись словом джентльмена, що він помиляється і що я не винна в тому, в чому він мене підозрює. Зробіть для мене хоч це після всього, що я зробила для вас». Він рішуче відмовився. Так і заявив мені, що йому вигідно, аби і мій чоловік і всі сусіди вірили в ту неправду, бо ж тоді вони ніколи не запідозрять правди. Але я не здавалась і сказала йому, що в такому випадку і мій чоловік, і сусіди почують правду з моїх уст. Відповідь його була коротка: якщо я викажу таємницю й погублю його, то й сама загину разом із ним.

Так! Ось до чого воно все дійшло. Він обманув мене, не сказав, чим я важу, допомагаючи йому. Він скористався моїм невіглаством, спокусив мене своїми подарунками, розчулив своєю історією — і зрештою зробив мене спільницею свого злочину. Він холоднокровно визнав це, а насамкінець розказав мені вперше, яка страшна кара загрожує за це лиходійство йому та будь-кому, хто сприяв йому в цьому. В ті дні закон не був такий поблажливий, яким він є, чула я, нині. Тоді вішали не тільки вбивць, і з жінками-лиходійками не обходились як із дамами, що випадково опинилися в біді. Признаюся, він таки налякав мене, підлий самозванець! Паскудний негідник! Чи розумієте Ви тепер, як я його ненавиділа? Чи розумієте, чому я взяла на себе труд — узяла із вдячністю! — задовольнити цікавість гідного винагороди молодого джентльмена, який загнав його в пастку?

Але я продовжую. Він не був такий дурень, щоб доводити мене до цілковитого відчаю. Таку жінку, як я, небезпечно заганяти в глухий кут, — він розумів це й розважливо постарався заспокоїти мене пропозиціями щодо мого майбутнього.

Я заслужила певної винагороди (так він люб'язно висловився) за послугу, яку я для нього зробила, а також певного відшкодування (так він милостиво додав) за збитки, що їх я зазнала. Він був готовий (великодушний пройдисвіт!) виплачувати мені пристойне щорічне утримання кожні три місяці на двох умовах. По-перше, я повинна була мовчати — заради самої себе так само, як і заради нього. По-друге, я ніколи не повинна була виїжджати з Велмінгама, не сповістивши його про це попередньо й не дочекавшись, поки він дасть мені на те свій дозвіл. У Велмінгамі я ж не питиму чаїв із приятельками-сусідками, й жодна з них не втягне мене в небезпечне пліткування. У Велмінгамі він-бо завжди знав, де мене знайти. Тяжка була вона, ця друга умова, але я пристала на неї.

А що ще мені лишалось? Я була геть безпорадна, та ще й незабаром на мене мав звалитися новий тягар — дитина. Що мені було робити? Покластися на милість мого збіглого дурня чоловіка, що зчинив увесь цей скандал проти мене? Та швидше б я померла з голоду! До того ж обіцяне мені щорічне утримання було зовсім непогане. Я погодилась. І зажила краще. У мене був кращий дім, кращі були килими на підлозі, ніж у інших жінок, що, побачивши мене, закочували очі під лоба. Доброчесність у наших краях ходила в ситці, а я була в шовках!

Тож я прийняла його умови, стараючись користатися ними якнайрозумніше, і почала битву з моїми шанованими сусідами, і мало-помалу добилася перемоги — ви самі в цьому пересвідчились. Як я протягом усіх цих років берегла його таємницю (і свою), і чи моя покійна дочка Анна втерлася в моє довір'я, чи заволоділа теж тією таємницею, — ці питання, смію гадати, також Вас цікавлять. Що ж! Я така вдячна Вам, що ні в чому не можу Вам відмовити. Я почну нову сторінку і зразу ж відповім на ці питання. Але даруйте, містере Гартрайт, коли спочатку я висловлю Вам свій подив із приводу Вашого інтересу до моєї покійної дочки. Я цього ніяк не збагну. Коли Вас цікавлять подробиці її дитинства, то зверніться до місіс Клементс, вона про це знає більше, ніж я. Зрозумійте, прошу Вас, що я не прикидаюся, ніби так-то вже дуже любила свою покійну дочку. Від перших і до останніх днів вона була тягарем для мене, та ще й змалечку слабувала на голову. Ви любите щирість — сподіваюся, Ви задоволені моєю щирістю.

Не варто морочити Вас подробицями з мого минулого. Скажу тільки, що із свого боку я виконувала умови й задовольнялася моїм хорошим утриманням, дістаючи його безперебійно чотири рази на рік.

Час від часу я ненадовго виїжджала з міста, щоразу питаючи дозволу в мого пана-володаря й зазвичай дістаючи той дозвіл. Як я вже Вам казала, він не був такий дурень, щоб доводити мене до крайнощів. Він міг цілком розраховувати, що я триматиму язика за зубами,— хоча б заради себе самої, коли не заради нього. Однією з моїх найтриваліших поїздок була поїздка в Ліммерідж. Я поїхала туди доглянути вмирущу двоюрідну сестру. Подейкували, буцімто вона наощаджала грошенят, і я подумала (на випадок, коли б щось у майбутньому завадило мені одержувати утримання), що непогано було б забезпечити себе і з цього боку. Але вийшло так, що старалась я даремно, — нічого не одержала, бо сестра нічого й не мала.

Я взяла й Анну з собою на північ. На мене часом находили химери і примхи щодо моєї дитини, й тоді я починала ревнувати її до місіс Клементс, бо та мала на неї надто великий вплив. Місіс Клементс ніколи не подобалась мені. Вона була нікчемна, пустоголова, затуркана жінка, вроджене, що називається, бидло, і я вряди-годи не відмовляла собі у втісі дозолити їй, забираючи в неї Анну. Не знавши, що робити з дочкою, поки я доглядала свою родичку в Камберленді, я віддала її в ліммеріджську школу. Власниця маєтку, місіс Ферлі (на диво негарна жінка, яка зуміла обкрутити одного з найвродливіших чоловіків на всю Англію), надзвичайно потішила мене тим, що страшенно прикинулася до моєї дитини. Внаслідок того дівчинка нічого не навчилася в школі. В Ліммеріджі її всіляко пестили та й розбестили. Вони втовкмачували їй в голову всякі дурниці та химери і, між іншим, прищепили їй думку, що вона повинна завжди ходити в білому. А я терпіти не могла біле й завжди любила яскраві барви. Я вирішила вибити цю дурість їй з голови, як тільки ми повернемося додому.

Дивно, але дочка моя рішуче завпиралась. Коли вже, бувало, щось їй стрелить у голову, то впреться, як осел, і нітрохи не поступиться. Буває таке з недоумками. Ми з нею добряче посварились. Місіс Клементс це, мабуть, не подобалось, і вона запропонувала, що забере Анну з собою в Лондон, щоб вона жила з нею. Я б і погодилась на таке, якби місіс Клементс не стала на Аннин бік, коли та затялась: «Одягатимуся тільки в біле, і край!» Але, твердо вирішивши, що Анна не повинна вдягатися в біле, і зненавидівши місіс Клементс за те, що вона виступила проти мене, заступилася за мою дочку, — я сказала «ні» твердо й остаточно. Отак дочка лишилася зі мною, і внаслідок цього сталася перша серйозні сварка з моїм приятелем через його таємницю.

Минуло чимало часу від тих подій, про які я Вам оце розповідала. Я переїхала до нового міста і вже не перший рік там жила, неухильно поновлюючи свою репутацію та помалу здобуваючи становище серед шанованих людей міста. Цьому вельми посприяло те, що дочка моя жила коло мене. Її сумирність і примха вбиратися в біле викликали деяку симпатію. Я перестала воювати з її улюбленою забаганкою. Адже щось від тієї симпатії мало згодом перепасти й мені. Так воно й було. Саме тоді мені запропонували орендувати два найкращі місця в церкві, а відтак і священик уперше мені вклонився.

Отак воно все й текло, коли це одного ранку я дістала листа від того високородного джентльмена (нині покійного) у відповідь на мого, де я його попереджала, згідно домовленості, про мій намір трохи проїхатись — перемінити обстановку й подихати вільним повітрям.

Певне, коли він прочитав мого листа, грубість узяла в ньому гору над розважливістю, бо відповів він мені відмовою в таких обурливо нахабних виразах, аж я втратила самовладання й відгукнулася про нього в присутності моєї дочки як про «підлого самозванця, що його я могла б погубити на все життя, аби тільки захотіла розтулити рота й виказати його таємницю». Тільки це й сказала. І тут-таки похопилася, завваживши вираз обличчя моєї дочки, — вона дивилася на мене з жадібною цікавістю. Я негайно звеліла їй вийти з кімнати й не заходити, поки я не заспокоюсь.

Признаюсь Вам, невесело було у мене на душі, коли я добре поміркувала про свою необачність. Того року Анна була якась ще дурніша й навіженіша, ніж звичайно. Я жахнулась, коли подумала, що вона може випадково повторити мої слова десь у місті й назвати при цьому його ім'я, коли хтось цікавий почне її розпитувати. Я страшенно злякалась можливих наслідків. Далі цього мої найгірші побоювання не йшли. Я була зовсім не готова до того, що сталося в дійсності, — наступного ж дня.

А наступного дня він без будь-якого попередження з'явився до мене.

З перших же його слів і з тону, дарма що похмурого, я зрозуміла: він уже кається у своїй зухвалій відповіді на моє прохання і приїхав, хоч і в препоганому настрої, налагодити наші стосунки, поки ще не пізно. Побачивши в кімнаті мою дочку (я боялась відпускати її від себе після того, що сталося напередодні), він звелів їй вийти. Обоє вони недолюблювали одне одного, і він, боячись розгнівити мене, зігнав своє зло на ній.

— Лишіть нас! — кинув він їй через плече.

Вона й собі глянула на нього через плече й не зворухнулась.

— Ви чуєте? — заревів він. — Вийдіть із кімнати!

— Розмовляйте зі мною чемно, — заявила вона, спалахнувши.

— Витуріть цю ідіотку! — сказав він, дивлячись на мене.

Вона завжди носилася з дурним своїм почуттям власної гідності, й слово «ідіотка» вмить вивело її з рівноваги. Перш ніж я встигла втрутитись, вона люто кинулася до нього.

— Зараз же просіть у мене пробачення, — вигукнула вона, — а то біда вам буде! Я викажу вашу таємницю! Я можу погубити вас на все життя, якщо тільки захочу розтулити рота!

Мої ж слова! Вона повторила їх достеменно так, як я їх вимовила напередодні, — повторила при ньому, наче свої власні. Йому як заціпило; білий став, мов папір, на якому я пишу зараз. Я мерщій виштовхала її з кімнати. А коли він оговтався...

Ні! Я надто шанована жінка, щоб повторяти те, що він сказав, коли оговтався. Моє перо — це перо члена церковної общини, передплатниці проповідей «У вірі спасіння моє». Чи ж можна сподіватися від мене, щоб я писала на папері такі вирази? Уявіть собі несамовиту, скажену лайку найницішого розбійника в Англії. Та вернімося скоріше до того, чим усе це кінчилося.

Як ви, напевне, вже здогадались, кінчилося це тим, що він заради власної безпеки наполіг, щоб її запроторити до божевільні.

Я намагалася заспокоїти його. Сказала йому, що то вона просто повторила, як папуга, слова, які випадково злетіли з мого язика. Запевняла його, що дочка нічого не знає про саму таємницю, бо я нічого не розказала їй. Пояснювала, що то вона з дурного розуму, аби йому дошкулити, прикинулась, нібито знає те, чого насправді не знала; що вона просто хотіла погрозити йому, помститися за його нечемне з нею поводження. Казала, що вона підхопила мої необачні слова, скористалася ними, щоб хоч так йому дозолити. Нагадала йому про інші її дивацтва, про те, що слабоумні часом забалакуються, адже він і сам це знав. Але все було даремно. Він не вірив моїм клятвам, він був твердо переконаний, що я розповіла дочці всю його таємницю. Одне слово, він і слухати нічого не хотів, тільки твердив: «У божевільню!» — та й годі.

За цих обставин я виконала свій материнський обов'язок.

— Ніяких жебрацьких лікарень, — заявила я. — Я не бажаю, щоб мою дочку запроторили в лікарню для жебраків. Тільки до приватної лікарні, коли вже така ваша воля. Я ж бо маю свої материнські почуття, та й репутацію мені треба оберігати. Тож я згодна тільки на приватну лікарню, на таку, яку мої шановані сусіди вибрали б для своїх душевнохворих родичів.

Отак я сказала. Мені приємно думати, що я виконала свій материнський обов'язок. Дарма що я не почувала надмірної любові до своєї покійної дочки, але я мала почуття власної гідності й належну материнську гордість. Завдяки моїй твердості й рішучості моя дитина не була заплямована жебрацтвом.

Наполігши на цьому (мені це вдалося досить легко завдяки різним пільгам, що їх надають клієнтам приватні лікарні), я не могла не визнати, що Аннине ув'язнення мало свої переваги. По-перше, за нею був чудовий догляд і з нею обходились, як із леді (я подбала, щоб у місті про це знали). По-друге, її забрали з Велмінгама, де вона могла повторити мої необачні слова й накликати всякі непотрібні підозри та розпити.

Те, що її віддали під психіатричний нагляд, мало тільки один дуже невеличкий прикрий наслідок. Ми тільки й добилися, що її пусте похваляння, буцімто вона знає його таємницю, переросло в справжню манію. Випаливши спочатку ті слова з дурного зла на чоловіка, який її образив, вона була досить хитра, аби втямити, що вона добряче його налякала. А ще ж їй стало кмітливості зміркувати, що це він наполіг, щоб її ув'язнили в лікарні. Коли її забирали до лікарні, вона страшенно лютувала на нього, а коли її туди привезли, то ось які перші слова мовила вона доглядальницям, коли ті трохи її заспокоїли: «Мене посадили сюди за те, що я знаю його таємницю! Та коли настане час, я заговорю й погублю його».

Можливо, те саме вона сказала й Вам, коли Ви легковажно допомогли їй втекти. Вона достеменно сказала це (як я чула влітку) тій нещасній жінці, що вийшла заміж за нашого прехорошого безіменного джентльмена, який недавно упокоївся. Коли б Ви чи та сердешна леді краще розпитали мою дочку й наполягли, щоб вона пояснила свої слова, Ви переконалися б, що нічого певного вона й не могла Вам сказати, і з неї враз злетіла б її пиха, і вона б розгубилась, замовкла й не знала б, що сказати. Ви б переконалися, що нині я Вам пишу чистісіньку правду. Вона знала, що існує якась таємниця, знала, чия це таємниця, знала, хто постраждає, коли таємниця розкриється, але крім того, хоч би як вона бундючилась, хоч би якою безумною похвальбою морочила людей, вона до самої своєї смертної години нічогісінько не знала.

Чи ж задовольнила я Вашу цікавість? Принаймні я так уже старалась. І справді-бо, мені більш нічого додати ні про себе саму, ні про мою дочку. Найтяжчі мої обов'язки щодо неї всі скінчилися, коли її надійно ув'язнили в тій лікарні. Мені дали зразок листа, де пояснювались обставини, за яких моя дочка потрапила до лікарні, і цього листа я мала написати такій собі міс Голкомб. Вона цікавилася моєю дочкою, наслухавшись, певне, брехень про мене від язиків, звичних брехати. І після того як моя дочка втекла з божевільні, я зробила все, що могла, аби відшукати її та не дати їй наробити лиха; сама ходила розпитувала про неї в тій місцевості, де її нібито бачили. Але ці та інші дрібниці навряд чи Вас зацікавлять після всього того, що Ви вже почули.

Досі я зверталася до Вас так доброзичливо, як тільки могла. Але, закінчуючи листа, як не висловити серйозного докору на Вашу адресу!

Під час тієї нашої розмови Ви зарозуміло натякнули на походження моєї дочки, так ніби Ви сумнівалися, хто Аннин батько. З вашого боку це було надзвичайно нечемно й вельми не по-джентльменськи! Якщо ми з Вами стрінемося знов, будьте ласкаві не забувати, що я не потерплю ніяких таких натяків та вольностей. Моя репутація несхитна, і моральні підвалини Велмінгама (як любить висловлюватись мій друг священик) не повинні осквернятися подібними розв'язними балачками. Якщо Ви дозволяєте собі сумніватись, чи був мій чоловік Анниним батьком, Ви тим самим грубо завдаєте мені тяжкої образи. Якщо Ви плекали й продовжуєте плекати непохвальну цікавість із цього приводу, раджу Вам у Ваших власних інтересах ту цікавість приборкати раз і назавжди. По цей бік могили, містере Гартрайт, хоч би що там сталося з нами в потойбічному світі, я тієї вашої цікавості не задовольню нізащо.

Можливо, після того що я тільки-но Вам сказала, Вам захочеться написати мені листа з перепрошеннями. Так і зробіть. Я поставлюся до такого листа прихильно. Я піду ще далі — якщо Вам забажається побачити мене вдруге, я прийму Вас у себе. Мої обставини дозволяють мені запросити Вас тільки на чашку чаю — хоча вони й не змінилися на гірше від того, що сталось. Як я вже Вам казала, я завжди жила (й горя не знала) відповідно до своїх засобів, а за останні двадцять років я заощадила досить, щоб не горювати й до смерті. Я не збираюся виїжджати з Велмінгама. В цьому містечку мені ще лишилось дечого добитись. Як Ви бачили, священик вітається зі мною. Він одружений, а дружина його не така чемна. Я маю намір вступити до товариства добродійників «Доркас» і змусити священикову дружину вітатися зі мною.

Якщо Ви вшануєте мене своїм візитом, прошу Вас пам'ятати, що розмова у нас буде тільки на загальні теми. Будь-яке зумисне нагадування про цей лист буде марне — я рішуче відмовлятимусь від нього. Всі докази згоріли у вогні, я знаю. І все ж я вважаю, що мені не завадить бути й надалі обачною.

Ось чому тут не називаються ніякі імена та й підпису не буде. Почерк у всьому листі змінений, і я сама таємно віднесу його, так що зовсім неможливо буде дошукатись, від кого він. У Вас немає підстав нарікати на всі ці застережні заходи. Адже вони не зашкодили мені викласти тут відомості, що їх Ви так хотіли мати, з огляду на особливу мою до Вас поблажливість, яку Ви, безперечно, заслужили. Чай у мене подають о пів на шосту, і мої грінки з маслом нікого не дожидають.

Оповідь продовжує Волтер Гартрайт

I

Першим моїм поривом, коли я прочитав незвичайне послання місіс Катерік, було знищити його. Безсоромна, груба порочність усього того творива, від початку й до кінця, жорстока перекрученість думки, що з обурливою наполегливістю пов'язувала мене з лихом, до якого я не мав аніякого відношення, і зі смертю, яку я, важачи власним життям, хотів одвернути, — викликали в мені таку глибоку відразу, аж я хотів був уже порвати його. Але одне міркування стримало мене, і я вирішив ще на якийсь час поберегти листа.

Це міркування не було ніяким чином пов'язане з сером Персівалем. Відомості, що їх сповістила мені місіс Катерік, здебільшого тільки підтверджували висновки, яких я дійшов раніше.

Свою підробку він вчинив саме так, як я припускав. Мовчання місіс Катерік щодо дубліката метричної книги в Нолсбері підтвердило мою думку про те, що ні вона, ні сер Персіваль не підозрювали про його існування та про можливість викрити їхній злочин шляхом зіставлення оригіналу метричної книги з її копією. Але сам цей злочин більше вже не цікавив мене. Я вирішив зберегти листа, бо він міг знадобитися мені в майбутньому для з'ясування останньої таємниці, якої я досі не розгадав: хто був батьком Анни Катерік? У листі її матері були дві чи три фрази, над якими варто було поміркувати на дозвіллі, коли вирішаться нагальніші проблеми. Не все тут було мені зрозуміле, але я сподівався, що знайду потрібні докази. Питання це досі мене цікавило — я хотів дізнатися, хто був батько нещасної, що спочивала нині в одній могилі з місіс Ферлі.

Тож я запечатав листа й поклав його дбайливо до свого записника, щоб перечитати знову, коли настане час.

Завтра був мій останній день у Гемпшірі. Коли я побуваю у мирового судді в Нолсбері та на відкладеному судовому дізнанні у Велмінгамі, я зможу повернутися в Лондон денним чи вечірнім поїздом.

Наступного ранку я знов спочатку пішов на пошту. Лист від Меріан чекав на мене, але чогось він був незвично легкий на вагу. Стривожений цим, я розпечатав його. В конверті була тільки вузька смужка паперу, складена вдвоє. Квапливим почерком, із ляпками, там було написано:

«Повертайтесь якомога швидше. Нам довелося переїхати. Приїжджайте на Гоуверс-Вок, Фулем, № 5. Я виглядатиму вас. Про нас не турбуйтесь — ми живі й здорові. Але повертайтесь! Меріан»

Звістка, що містилася в цих рядках, звістка, що вмить пов'язалася в моїй уяві з якоюсь новою спробою графа Фоско завдати нам шкоди, просто приголомшила мене. Мені забило дух, я стояв, зіжмакавши папірця в руці. Що сталось? Який хитрий підступ замислив і здійснив граф за моєї відсутності? Минула ціла ніч відтоді, як Меріан відіслала свою записку, — мине ще багато годин, поки я зможу повернутися до них. Нове лихо, про яке я ще не знаю, може, вже спіткало їх. А я тут, за стільки миль від них, я мусив лишатися тут — прикутий, подвійно прикутий до місця владою закону!

Не знаю, до чого призвели б мої тривоги й хвилювання, які обов'язки я занедбав би, коли б не заспокоїла мене моя віра в Меріан. Тільки думка, що я можу цілковито покластися на неї, це єдине тверезе міркування, допомогла мені трохи заспокоїтись і додала мужності терпеливо чекати. Судове дізнання було першою перешкодою, що відділяла мене від свободи дій. В призначений час я з'явився на суд. Формально моя присутність була необхідна, але цього разу мене навіть не викликали. Ця нікому не потрібна затримка була мені тяжким випробуванням, хоч я всіляко старався погамувати своє нетерпіння, дослухаючись якомога уважніше до того, що відбувалося на суді.

Серед присутніх був і лондонський повірник небіжчика — містер Меррімен. Та він нічим не міг допомогти слідству. Він тільки заявив, що невимовно вражений, просто приголомшений тим, що сталося, але не може пролити ніякого світла на таємничі обставини справи. В проміжках між викликами свідків він підказував слідчому запитання, які той, своєю чергою, ставив потім свідкам, але й це не дало ніяких наслідків. Після наполегливого, доскіпливого опитування багатьох осіб, що знали сера Персіваля, опитування, що тривало три години, присяжні винесли звичайний присуд: смерть унаслідок нещасливого випадку. До цього формального висновку додали офіційну заяву, де говорилося, що слідством не з'ясовано, як і хто викрав ключі, від чого виникла пожежа та з якою метою небіжчик був проник до ризниці. На цьому судове дізнання закінчилось. Юридичному представникові покійника доручили подбати про похорон. Свідки могли вважати себе вільними.

Щоб не втрачати ані хвилини дорогоцінного часу, я оплатив рахунок у готелі й найняв карету для поїздки в Нолсбері. Якийсь джентльмен, що стояв поблизу й бачив, що я сам збираюся їхати в Нолсбері, чемно попросив у мене дозволу поїхати зі мною, оскільки він живе в тих краях. Звісно ж, я відповів згодою.

Дорогою ми, зрозуміла річ, розмовляли на тему, що в ті дні хвилювала всю округу.

Мій новий знайомець знався з повірником покійного сера Персіваля. Вони з містером Мерріменом поговорили про стан справ покійного баронета та про те, кому перейде спадок. Матеріальні труднощі сера Персіваля були добре відомі у всьому графстві, тож повірникові не лишалось нічого іншого, як щиро визнати цей факт. Сер Персіваль загинув, не залишивши заповіту, але хоч би він його й залишив, заповідати йому було нічого, бо все багатство, успадковане ним від дружини, поглинули кредитори. Оскільки дітей у сера Персіваля не було, маєток мав успадкувати далекий його родич — син двоюрідного брата сера Фелікса Глайда, який нині командував кораблем Англо-Індійської компанії. Спадок, що діставався йому так несподівано, був обтяжений боргами, але сам маєток із часом, якщо капітан буде бережливий, може принести йому добрі статки, тож на схилі віку він міг стати багатою людиною.

Хоч як мене терзала думка про якомога швидше повернення до Лондона, ці відомості, що підтвердилися в майбутньому, були самі собою цінні для мене й привернули мою увагу. Мені подумалось, що й цим виправдовувалось моє мовчання про підробку, яку вчинив сер Персіваль. Справжній спадкоємець, чиї права він узурпував, тепер мав успадкувати маєток. Прибуток від Блеквотер-Парку, по праву належний йому за всі останні двадцять три роки, небіжчик розтринькав до останнього гроша. Того прибутку вже було не вернути. Коли б я оголосив своє відкриття, це нікому не дало б ніякої користі. А продовжуючи мовчати, я приховував справжнє обличчя людини, яка шляхом ошуканства одружилася з Лорою. Заради Лори я волів промовчати. Заради неї ж, розповідаючи цю історію, я називаю всіх її учасників вигаданими іменами.

В Нолсбері я розпрощався із своїм випадковим супутником і зараз же пішов до мирового судді. Як я і сподівався, ніхто не з'явився з позовом проти мене. Необхідні формальності були дотримані, й мене відпустили. Коли я виходив із ратуші, мені вручили листа від містера Доусона. Він писав, що лікарські справи не дозволили йому приїхати, але запевняв, що радий надати мені всіляку допомогу, якої я можу потребувати від нього. Я тут-таки написав йому про свою щиру вдячність і про те, що шкодую про неспромогу побачити його й подякувати йому особисто, оскільки невідкладні справи змушують мене сьогодні ж повернутися до міста.

Через півгодини експрес уже мчав мене в Лондон.

II

Було близько десятої години вечора, коли я доїхав до Фулема і розшукав дорогу в Гоуверс-Вок.

Лора й Меріан удвох зустріли мене в дверях. Мабуть, до цього вечора, коли всі ми троє знов опинилися разом, ми й самі не усвідомлювали, які міцні ті узи, що пов'язували нас. Ми зустрілися так радісно, ніби наша розлука тривала багато місяців, а не кілька днів. Обличчя Меріан було змучене й заклопотане. Як тільки я глянув на неї, я зрозумів, хто взяв на себе всі небезпеки і хто виніс на своїх плечах усі прикрощі, поки мене не було вдома. Лора виглядала незрівнянно здоровшою і веселішою, ніж раніше. Я зрозумів, що Меріан дбайливо приховала від неї вість про страшну смерть у Велмінгамі та справжню причину нашого переїзду в нове помешкання.

Очевидно, сам переїзд і звеселив і зацікавив Лору. Вона тільки й говорила, що Меріан надумала щасливу думку влаштувати мені сюрприз — переїхати з тісного, гамірного, багатолюдного кварталу в мирну, тіняву місцину за містом, біля річки. Вона мала стільки планів на майбутнє — говорила про малюнки, які повинна була закінчити, про нових покупців і замовників, що їх я знайшов у провінції, про шилінги та пенси, заощаджені її стараннями, і, показавши мені свого повного гаманця, гордо запропонувала мені зважити його на долоні. Для мене було радісною несподіванкою бачити, як вона погарнішала й поздоровшала за кілька днів моєї відсутності. Я до цього був зовсім не готовий! І всім цим невимовним щастям я завдячував мужності Меріан, відданості Меріан.

Коли ми з Меріан зосталися наодинці й змогли відверто про все говорити, я спробував висловити якось ту вдячність, те захоплення, що переповняли мені серце. Але благородна, великодушна Меріан і слухати не захотіла моїх похвал. Святе жіноче самозречення, що віддає все, не вимагаючи нічого взамін, спонукало її і цього разу відкинути всі думки про себе. Вона турбувалася про мене.

— Я була б написала вам докладніше, — сказала вона, — та у мене лишалася тільки хвилина до відправлення пошти. Вигляд у вас стомлений і змучений, Волтере. Боюсь, мій лист дуже стривожив вас?

— Тільки спочатку, — відповів я. — Але я заспокоївся, Меріан, знаючи, що можу цілком покластися на вас. Чи правдиві були мої побоювання, що цей несподіваний переїзд спричинений якимось новим підступом графа Фоско?

— Ваші побоювання були цілком правдиві, — сказала вона. — Я бачила його вчора і, що ще гірше, Волтере, — говорила з ним.

— Говорили з ним? Він довідався, де ми живемо? Він приходив до будинку?

— Так. Він прийшов до будинку, але не піднявся до нас нагору. Лора його не бачила, вона нічого не підозрює. Я розкажу вам, як усе це трапилось. Вірю і сподіваюсь, що небезпека вже минула. Вчора я сиділа у вітальні, там, на старій нашій квартирі. Лора сиділа за столом і малювала, а я ходила по кімнаті й робила лад. Проходячи повз вікно, я виглянула на вулицю. І там, на протилежному боці, якраз навпроти нашого будинку, я побачила графа! Він розмовляв із якимось чоловіком...

— Він помітив вас у вікні?

— Ні... Принаймні я думала, що не помітив. Мене так приголомшила його поява, що я не можу сказати з певністю, побачив він мене чи ні.

— А хто був із ним? Незнайомець?

— Ні, Волтере, знайомець! Трохи оговтавшись, я зразу ж його впізнала. То був директор лікарні для божевільних.

— Граф показував йому на наш дім?

— Ні. Вони собі розмовляли так невимушено, от ніби цілком випадково здибалися на вулиці. Я зосталась біля вікна, спостерігаючи за ними з-за фіранки. Коли б я обернулась, коли б Лора побачила моє обличчя!.. Хвалити Бога, вона заглибилась у своє малювання. Ті двоє швидко розлучились. Директор лікарні подався в один бік, а граф — у другий. Я почала вже сподіватись, що їхня зустріч була й справді випадкова, коли це побачила: граф вернувся, знов зупинився навпроти нашого будинку, дістав олівця, щось записав, а тоді перейшов вулицю і зайшов до крамниці під нами. Я метнулася повз Лору, кинувши їй на ходу, що забула щось нагорі, а сама хутенько спустилася вниз по східцях до першого майданчика й стала чекати — я була сповнена рішучості нізащо не пустити його нагору, коли б він захотів піднятись. Але він не зробив такої спроби. На східці з крамнички вийшла продавщиця і, побачивши мене, подала мені візитну картку — велику, тиснену золотом, із його ім'ям та гербом угорі. А внизу олівцем було написано: «Дорога леді (так, цей негідник після всього ще й звертається до мене в таких виразах!), дорога леді, благаю Вас — на одне слово! У справі, важливій для нас обох». У крайній необхідності людина міркує миттєво, якщо взагалі зберігає здатність міркувати. Я зразу ж відчула, що було б непрощенною, фатальною помилкою не вивідати намірів такої людини, як граф Фоско. Я збагнула: за вашої відсутності, коли я відмовлюсь побачитися з ним, болісні думки про його наміри терзатимуть мене вдесятеро дужче, ніж коли я погоджуся і вийду до нього. «Попросіть джентльмена зачекати в крамниці, — сказала я. — А я вийду до нього за хвилину». І побігла нагору по свого капелюшка, бо аж ніяк не хотіла, щоб він розмовляв зі мною на східцях. У нього такий гучний, розкотистий голос — я боялась, що Лора почує його, навіть коли ми розмовлятимемо в крамниці. Не минуло й хвилини, як я була вже внизу й відчиняла вхідні двері. Він вийшов до мене з крамниці. Весь у жалобі, він чемно вклонився, лиховісно посміхаючись. На нього витріщалися роззяви, жінки й хлопчаки, дивуючись його величезній постаті, його чудовому чорному вбранню й ціпку із золотою головкою. Тільки я його побачила, як на мене наринули всі жахливі спогади про Блеквотер. Уся моя давня відраза воскресла в мені, гадиною обвилася кругом серця, коли він, скинувши капелюха й величаво мені вклонившись, заговорив до мене так, ніби ми тільки вчора якнайприязніше з ним розпрощались.

— Ви пам'ятаєте, що він сказав?

— Я неспроможна повторити це, Волтере! Зараз ви довідаєтеся, що він сказав про вас, але я не можу повторити того, що він сказав мені. Це було ще гірше за чемне зухвальство його листа. Мені аж руки свербіли дати йому ляпаса! Була б я чоловіком... А так я тільки порвала на шматочки під своєю шаллю його візитну картку. Я мовчала і все далі відходила від дому (боячись, коли б Лора не побачила нас із вікна), а він, лагідно протестуючи, йшов за мною. Зайшовши за ріг, я стала й спитала, що він хотів мені сказати. Він, бачите, мав дві мети. По-перше, коли я не заперечую, він хотів висловити мені свої почуття. Але я про ті почуття не побажала слухати. По-друге — повторити засторогу, висловлену в його листі. Я спитала, чим викликана необхідність повторяти ту засторогу. Він низенько вклонився, усміхнувся і сказав, що залюбки пояснить. Його пояснення цілком підтвердило мої побоювання — пам'ятаєте, Волтере, я їх висловила вам перед вашою поїздкою? Я сказала вам, що сер Персіваль занадто впертий, щоб послухати ради свого друга щодо вас, а ще сказала, що з боку графа небезпека виникне аж тоді, коли він відчує загрозу власним інтересам і сам перейде до дій.

— Я пам'ятаю, Меріан.

— Отож усе так і сталось. Граф сказав, що він запропонував серові Персівалю свою пораду, але той її відхилив. Сер Персіваль, мовляв, слухався тільки своєї сваволі, своєї впертості й ненависті до вас. Граф надав йому змогу діяти на власний розсуд, але спочатку з'ясував таємно, на випадок, коли б надалі виникла загроза його власним інтересам, де ми мешкаємо. Вас вистежили, Волтере, коли ви поверталися з вашої першої поїздки в Гемпшір, люди того «клерка»: вони якийсь час ішли за вами від вокзалу, а граф ішов за вами аж до дверей нашого помешкання. Як він примудрився лишитись непоміченим — того не розказав. Але він не користався цим своїм відкриттям, аж поки до нього не дійшла вість про смерть сера Персіваля. А вже тоді вирішив діяти сам, гадаючи, що потім ви візьметеся за нього, як за небіжчикового спільника. Він негайно домовився про зустріч із директором лікарні, щоб привести його сюди, до будинку, де переховується його втекла пацієнтка, бо певен: хоч би чим це скінчилось, а ви будете негайно втягнені в довгі судові тяжби й суперечки, це зв'яже вам руки й не дасть перейти в наступ проти нього. Такий був його намір, як він сам мені в цьому признався. І тільки одне-єдине міркування зупинило його в останню хвилину...

— Так?

— Мені нелегко говорити про це, Волтере, але я мушу сказати й скажу. Одним-єдиним міркуванням, що зупинило графа, була я! Ніякими словами не висловити, якою приниженою у власних очах я почуваюсь, коли здумаю про це! Але так чи так, а єдине слабке місце в крицевій вдачі того чоловіка — це його осоружне захоплення мною. Із почуття власної гідності я довго намагалась не вірити йому, але ті його погляди, його вчинки змусили мене переконатися в цій ганебній істині. В очах цього чудовиська, цього лиходія блиснули сльози, коли він заговорив до мене... Це правда, Волтере! Він заявив, що тієї хвилини, коли хотів показати директорові на наше помешкання, він подумав про те, як я страждатиму, коли мене розлучать із Лорою, подумав, що я нестиму тяжку відповідальність, коли мене звинуватять у влаштуванні її втечі. Це вже вдруге він пішов на ризик (сподіваючись від вас найгірших прикрощів) і не вказав нашого помешкання — заради мене. Він просив мене тільки про одне: щоб я пам'ятала про його самопожертву й погамувала ваш запал — заради самої себе! Бо хтозна, чи зможе він ще раз зважити на мої інтереси... Ні про що таке я з ним не домовилась — швидше б я вмерла, ніж пішла б на таку згоду! Можна вірити йому чи не вірити, що він одіслав директора лікарні під якимось приводом, але я сама впевнилась — бачила, як той пішов, навіть не глянувши в наш бік, не подивившись на наше вікно...

— Я вірю, що граф сказав правду, Меріан. Найкращі з-поміж людей бувають непослідовні, роблячи добро, то чом би найгіршим з-поміж них не бути непослідовними, творячи зло? Заразом я думаю, що він просто намагався залякати нас, погрожуючи тим, чого він насправді не міг зробити. Мені здається, що він не владний з допомогою директора повернути Лору до лікарні тепер, коли сер Персіваль помер і місіс Катерік звільнилася з-під його опіки. Але я хотів би дізнатися, що було далі. Що сказав граф про мене?

— Насамкінець він заговорив про вас. Очі його заблищали сталевим блиском, усі його манери змінилися, стали такими, якими я пам'ятаю їх ще з часів Блеквотер-Парку, — тією сумішшю нещадної рішучості й неприхованого знущання, що через них так нелегко збагнути глибини його душі. «Остережіть містера Гартрайта! — мовив він своїм щонайбундючнішим тоном. — Коли він здумає помірятись силами зі мною, нехай зважить на те, що стає на герць із людиною розуму, з людиною, якій начхати на закони та суспільні умовності. Коли б мій друг, якого я оплакую, послухав моєї ради, судове дізнання велось би з приводу мертвого тіла містера Гартрайта. Але мій друг, якого я оплакую, був упертюх. Погляньте! Я скорблю по ньому — ношу жалобу в душі й жалобу на капелюсі. Цей банальний чорний креп промовляє про почуття, шанувати які я закликаю містера Гартрайта. Ці почуття можуть перерости в незмірну ворожість, коли він посміє зневажити їх. Хай задовольняється тим, що має, — тим, що я лишаю недоторканним заради вас! Передайте йому вітання від мене й скажіть: коли він зачепить мене, то матиме справу з самим Фоско! Висловлюючись простою англійською мовою, я доводжу до його відома: Фоско не зупиниться ні перед чим! На все добре, дорога леді!» Його холодні сірі очі затримались на моєму обличчі, він величаво скинув капелюха, низько вклонився — і пішов.

— Він не вертався? Не казав іще якихось слів на прощання?

— Дійшовши до рогу вулиці, він обернувся, помахав рукою і театральним жестом ударив себе в груди. Пішов він у протилежний від нашого дому бік, а я поспішила назад до Лори. Ще й не добігши до дверей, я вже вирішила: треба негайно переїжджати. Тепер, коли граф вистежив наше помешкання, воно, надто за вашої відсутності, було вже не притулком нашим, а пасткою. Була б я певна, що ви скоро повернетесь, я б ризикнула почекати до вашого приїзду. Але я ні в чому не мала певності, то й владнала все зразу, піддавшись миттєвому порухові душі. Ще перед від'їздом ви говорили якось, що добре було б, ради Лориного здоров'я, переїхати десь у спокійніше місце, на чистіше повітря. Я тільки нагадала їй про ці ваші слова й запропонувала влаштувати вам сюрприз, щоб позбавити вас клопотів, пов'язаних із переїздом, як вона вже й загорілася, забажала переміни не менше, ніж я сама. Вона допомогла мені спакувати всі ваші речі, а потім сама розклала їх тут, у вашій новій робітні.

— Чому ви надумали переїхати саме сюди?

— Тільки тому, що погано знаю інші передмістя Лондона, а от Фулем я трохи знаю, бо тут ходила колись до школи. Я відчувала потребу заїхати якомога далі від нашого колишнього помешкання. Сподіваючись, що школа досі існує, я послала туди посильного із запискою. З'ясувалось, що школа досі існує, тільки тепер нею керують дочки моєї давньої вчительки. Відповідно до моїх вказівок вони й винайняли для нас цю квартиру. Коли посильний повернувся з адресою нашого нового житла, були вже сутінки, час, коли відправляли пошту. Переїхали ми поночі, ніхто й не завважив нашого переїзду. Чи ж правильно я вчинила, Волтере? Чи виправдала вашу довіру?

Я відповів тим, що подякував їй від щирого серця. Але й після моїх палких слів вираз тривоги не щез із її обличчя. Коли я замовк, вона знов повела мову про графа Фоско.

Я побачив, що її ставлення до нього змінилось. Вона вже не спалахувала гнівом при самій згадці про нього, більше не квапила мене мерщій поквитатися з ним. Тепер, коли вона повірила в щирість його почуття до неї, її глибокий жах перед його лихою енергією і невсипущою передбачливістю начебто ще посилився, а недовіра до його незглибної підступності зросла стократно. Голос її впав до шепоту, погляд був сповнений зачаєного страху, вся вона стала втіленою нерішучістю, коли спитала мене, як я ставлюся до його погроз та як гадаю чинити надалі.

— Небагато часу минуло, Меріан, відколи я бачився з містером Кірлом, — відповів я. — Коли я прощався з ним, то сказав йому наостанок такі слова про Лору: «В присутності всіх людей, що йшли за труною на фальшивому похороні, її рідний дім одчинить перед нею двері. За розпорядженням голови її родини знищать той брехливий напис на надгробку, а ті двоє поплатяться за своє лиходійство, і покараю їх я, дарма що правосуддя, яке засідає по судах, безсиле притягти їх до відповідальності». Одного з них мені вже не прикликати до відповіді. Другий не вмер — і рішення моє не вмерло.

Очі її заблищали, щоки зашарілися. Вона нічого не сказала, але її обличчя промовисто свідчило, що вона цілком схвалює мою рішучість.

— Не буду приховувати від вас, як не приховую і від самого себе, — я аж ніяк не певен у кінцевому успіху. Небезпеки, що їх ми пережили, — це, може, дрібнички, коли порівнювати з небезпеками, які чигають на нас у майбутньому. Та ми все одно повинні зважитися на це, Меріан. Я не такий запальний, щоб ставати до бою з такою людиною, як граф Фоско, добре до того не підготувавшись. Я навчився терпцю, я вмію чекати свого часу. Нехай граф гадає, нібито його слова справді подіяли. Нехай він нічого про нас не знає і не чує. Даймо йому досить часу, щоб він відчув себе в цілковитій безпеці. Його хвальковита самовпевненість сама прискорить розв'язку, або ж я серйозно в ньому помиляюсь. І з цієї причини я буду вичікувати. Але є ще одна, набагато важливіша причина. Моє становище відносно вас, Меріан, і особливо відносно Лори має стати визначенішим, ніж воно є нині, перш ніж я випробую останній наш шанс — прикличу до відповіді графа.

Вона присунулася ближче й здивовано подивилася на мене.

— Яким це чином ваше становище може стати ще визначенішим? — спитала вона.

— Я скажу вам, коли прийде час, — відповів я. — Час іще не настав для цього, а може, він ніколи й не настане. Може, я навіть Лорі ніколи нічого не скажу... навіть вам не скажу зараз, бо не певен, чи маю на те право, чи не завдам зайвого болю їй і вам. Облишмо це. Поговорімо про невідкладніші справи. Ви приховали від Лори, милосердно приховали від неї смерть її чоловіка...

— Ох, Волтере, правда ж, ми ще не скоро зможемо сказати їй про це?

— Ні, Меріан, краще сказати їй про це зараз. Краще буде, коли ви самі повідомите її про смерть сера Персіваля, аніж вона потім дізнається про це випадково, — а це може статися коли завгодно. Не розказуйте їй подробиць, пощадіть її — дуже м'яко, обережно скажіть їй, що він помер.

— Ви хочете, Волтере, щоб вона довідалася про смерть свого чоловіка, не тільки через побоювання, що вона дізнається про це випадково, але й з якоїсь іншої причини?

— Так.

— І ця причина безпосередньо пов'язана з тим, про що ви до пори не хочете мені говорити? Про що ви, може, ніколи не скажете Лорі?

Вона значущо наголосила ці останні слова. Я відповів ствердно: теж наголосивши ті самі слова.

Вона зблідла. З хвилину вона дивилася на мене з сумовитою цікавістю, мовби вагаючись. Незвична ніжність затремтіла в її темних очах і зм'якшила тверду лінію вуст, коли вона глянула вбік, на те місце, де за дня сиділа дорога супутниця всіх її радощів і печалей.

— Здається, я розумію, — мовила вона. — Думаю, що я повинна сказати їй про смерть її чоловіка — заради неї і заради вас, Волтере.

Вона зітхнула, міцно стисла мою руку, а тоді випустила її і вийшла з кімнати. Наступного дня Лора довідалась, що вона вільна: чоловік її помер і з ним разом поховано помилку і нещастя її життя.

Ми більш ніколи не згадували його імені, більш ніколи не говорили про нього. Відтоді ми в розмовах намагались уникати згадок про його смерть і так само, з мовчазної обопільної згоди, ми з Меріан уникали щонайменшого натяку на ту, іншу тему, час для якої ще не настав. Але ми повсякчас думали про це й жили цією думкою. З тривогою, хвилюванням і любов'ю ми обоє спостерігали за Лорою, чекаючи то з надією, то зі страхом, коли ж настане той час і я зможу сказати...

Помалу ми вернулися до нашого звичного способу життя. Я знову взявся за свою щоденну роботу, яку урвала моя поїздка в Гемпшір. Нове помешкання коштувало нам більше, ніж те, колишнє, яке було не таке просторе й вигідне. Тож мені доводилось трудитися ще з більшим старанням — зважаючи ще й на непевне наше майбутнє. Непередбачені скрути могли швидко виснажити наш невеличкий фонд у банку. В кінцевому підсумку єдине, на що ми могли розраховувати, — це була робота моїх рук. Потрібна була надійніша і прибутковіша робота, і я наполегливо шукав її, продовжуючи працювати для знайомого гравера.

Але хай не подумають читачі, ніби в цей проміжок часу, відданий усамітненню й роботі, я зовсім занедбав ту єдину, всепоглинаючу мету, з якою були пов'язані всі мої помисли і вчинки, описані на цих сторінках. Мали проминути місяці за місяцями, але влада цієї мети наді мною не могла ослабнути ні на мить. Але поки вона визрівала в часі, час давав мені змогу вжити застережних заходів, оддати борг вдячності й розв'язати одне загадкове питання.

Застережні заходи стосувалися, звісна річ, до графа. Вкрай необхідно було з'ясувати, чи збирається він лишатися в Англії, — іншими словами, чи буде він у межах досяжності для мене. З'ясувати це мені пощастило щонайпростішим чином. Адреса його дому в Сент-Джонз-Вуді була мені відома. Я довідався, хто працює агентом по найму будинків у цьому районі, пішов до того чоловіка й спитав, чи скоро здаватиметься в найми будинок номер п'ять на Форест-Роуд. Відповідь була заперечна. Мені сказали, що чужоземець, який винаймає цей дім, поновив договір іще на півроку й користуватиметься помешканням до кінця червня наступного року. А нині був лише початок грудня. Я пішов від агента заспокоєний — поки що я міг не боятися, що граф вислизне від мене.

Обов'язок і почуття вдячності привели мене знов до місіс Клементс. Адже я був пообіцяв їй вернутись і докладно розповісти про смерть і похорон Анни Катерік, чого не міг зробити при нашій першій зустрічі. Тепер обставини перемінились, уже ніщо не заважало мені втаємничити добру жінку в історію змови в тих межах, у яких це було необхідно зробити. Почуття щирої симпатії та вдячності до неї квапило мене виконати свою обіцянку, і я її виконав — якомога обережніше і м'якше. Немає потреби захаращувати ці сторінки подробицями тієї нашої розмови. Доречніше буде згадати, що сама зустріч із місіс Клементс нагадала мені знов про питання, яке ще належало розв'язати, — про питання, хто ж був батьком Анни Катерік.

Безліч дріб'язкових міркувань, що нічого не значили кожне окремо, але набували значущості, коли зібрати їх докупи, підказувала мені один несподіваний висновок, який необхідно було перевірити. Я дістав дозвіл від Меріан написати майорові Донторну у Варнек-Хол (де кілька років, ще до свого заміжжя, служила місіс Катерік). В листі від імені Меріан я просив його відповісти мені на деякі питання, пов'язані із справами й історією родини Ферлі, чим пояснюється і виправдовується клопіт, якого я йому завдаю. Пишучи листа, я аж ніяк не міг знати, чи живий іще майор Донторн, але про всяк випадок відіслав листа, сподіваючись, що майор живий-здоровий і захоче відповісти мені.

Через два дні я переконався, що майор іще живий-здоровий і готовий допомогти нам. Від нього надійшов лист.

Його відповіді пояснюють, які саме запитання я ставив йому в своєму листі. Ось які він повідомив важливі факти.

По-перше, «покійний сер Персіваль Глайд із Блеквотер-Парку» ніколи не бував у Варнек-Холі. Ні сам майор, ні будь-хто з його родини не були знайомі з тим джентльменом.

По-друге, «покійний містер Філіп Ферлі з Ліммеріджа» був замолоду близьким другом і частим гостем майора Донторна. Освіживши свою пам'ять при допомозі давніх листів та інших паперів, майор міг упевнено сказати, що містер Філіп Ферлі приїжджав погостювати у Варнек-Хол у серпні 1826 року й зостався там, щоб пополювати, ще на вересень і жовтень, а потім, якщо майор не помилявся, містер Ферлі поїхав у Шотландію. Аж через багато років він знов приїжджав у Варнек-Хол, але вже з дружиною, — вони побралися незадовго до того.

Самі собою ці факти не мали особливої цінності, та коли їх розглядати у зв'язку з іншими, відомими нам із Меріан, вони підводили до простого висновку, що його неможливо було відкинути.

Знаючи, що містер Філіп Ферлі гостював у Варнек-Холі восени 1826 року, а місіс Катерік у цей самий час була там служницею, ми знали також: перше — Анна народилася в червні 1827 року; друге — вона була разюче схожа на Лору; третє— сама Лора була викапаний портрет свого батька. Містер Філіп Ферлі був свого часу одним із найвродливіших чоловіків Англії. Вдачею зовсім не схожий на свого брата Фредеріка, він був розпещеним улюбленцем світського товариства, надто жінок. Безтурботний, легковажний, чарівливий, щедрий аж до марнотратства, він легко захоплювався, не дотримувався твердих принципів і не задумувався про моральні обов'язки у стосунках із жінками. Такі були достеменні факти. Така була вдача цього чоловіка. Чи не зайве після всього цього розважати про логічний висновок, що напрошувався сам собою?

У світлі цих нових фактів лист місіс Катерік теж, хоч і всупереч бажанню авторки, підтверджував висновок, якого я дійшов. Вона згадувала місіс Ферлі як «на диво негарну жінку», що «зуміла обкрутити одного з найвродливіших чоловіків на всю Англію». Обидва ці твердження були безпідставні й неправдиві. Така жінка, якою була місіс Катерік, не могла не висловити своїх заздрісних ревнощів бодай у такій завуальованій і в'їдливій формі. Тільки заздрісними ревнощами місіс Катерік до місіс Ферлі міг я пояснити особливу зухвалість тієї фрази, котра, по суті, була зовсім зайва у її листі.

Коли вже ми згадали тут місіс Ферлі, то цілком природно постає інше питання: чи підозрювала коли-небудь місіс Ферлі, чия дитина була та маленька дівчинка, яку привели до неї в Ліммерідж?

Меріан була переконана, що її мати нічого не підозрювала. Лист місіс Ферлі, що його Меріан прочитала мені колись у Ліммеріджі, той її лист до свого чоловіка, де вона згадувала про схожість Анни з Лорою і говорила про свою симпатію до маленької незнайомки, був, звісно, написаний від щирого серця і в цілковитому невіданні фактів. Мабуть, і сам містер Філіп Ферлі знав про народження своєї дитини не більше, ніж його дружина. Ганебне ошуканство, з допомогою якого місіс Катерік вийшла заміж, потреба приховати свою ганьбу (для того й заміж виходила) змушували її обачливо мовчати. Мовчала вона, можливо, і з гордощів, — адже могла повідомити про своє становище батька майбутньої дитини.

Коли в моїй голові майнула ця думка, мені згадалися слова із Святого письма: «Гріхи батьків упадуть на голови дітей їхніх». Якби не фатальна схожість двох дочок одного батька, та злочинна змова, невинним знаряддям якої стала Анна, а невинною жертвою — Лора, ніколи не була б ви-плекана і здійснена. З якою несхибною і жахливою невблаганністю довгий ланцюг подій вів од бездумного гріха, сподіяного батьком, до безсердечної кривди, завданої його дітям!

Ці та й інші думки роїлися в моїй голові, аж поки полинули до тихого камберлендського цвинтаря, де покоїлася нині Анна Катерік. Я згадав той вечір, коли зустрівся з нею біля могили місіс Ферлі. Тоді я бачив її востаннє. Мені згадались бідні, безпомічні її руки, що обнімали надгробок, і ті втомлені, тужливі слова, які вона шепотіла до мертвих останків своєї заступниці, свого друга: «О, коли б я могла померти й спочити навіки біля вас!» Не минуло й року відтоді, як вона видихнула це своє побажання, — і як недовідомо, як страшно воно збулось! Заповітна мрія, якою вона поділилася з Лорою на березі озера, сповнилась: «О, якби мене поховали поруч вашої матінки! Якби тільки я змогла прокинутись біля неї, коли засурмить архангел і мертві воскреснуть!» Яке жахливе лиходійство, які щонайтемніші повороти на шляху до смерті привели до того, що ця вбога й нещасна здобула нарешті свій останній притулок там, де за життя вона й не сподівалась його здобути... Нехай же спочиває в тому святому спочинку, біля тієї, кого вона так любила, хай спочиває в мирі!

Так печальний образ, що з'являвся на цих сторінках, що з'являвся і в моєму житті, сховався навіки в непроглядній пітьмі. Мов примарна тінь, вона вперше постала переді мною в нічній німоті. В німоту смерті вона зійшла, мов тінь.

III

Збігло чотири місяці. Настав квітень - місяць весни, місяць радісних перемін.

Зима проминула мирно й щасливо у нашому новому домі. За цей час я добре потрудився — знайшов ще багато інших джерел для свого заробітку й поставив наші матеріальні справи на міцнішу основу. Звільнившись від постійної непевності й тривоги за майбутнє, які протягом такого довгого часу жорстоко виснажували, тяжко гнітили її, Меріан піднеслася духом — до неї помалу верталися колишня енергія і життєрадісність, воля і снага минулих днів.

На Лорі, чутливішій до переміни обставин, ніж її сестра, ще помітніше позначився цілющий вплив нового, здоровшого життя. Втома і безнадійний смуток, що дочасно старили її, дедалі рідше затуманювали її риси. Неповторний вираз обличчя — найбільша її приваба — вертався до неї разом із колишньою вродою. Я помічав у ній лиш один наслідок того переживання, яке ще недавно загрожувало відібрати в неї розум і життя: вона не пам'ятала нічого з того, що сталося з нею від її від'їзду з Блеквотер-Парку й до нашої зустрічі на цвинтарі в Ліммеріджі. При найменшому натяку на той період вона мінилась на обличчі і вся тремтіла, слова її починали плутатись, вона безпомічно й даремно силкувалась пригадати, що з нею було. Тут і тільки тут сліди минулого були надто глибокі, щоб час міг так швидко їх зцілити.

Що ж до всього іншого, то вона так явно видужувала, що іноді виглядала й поводилась зовсім як Лора незабутніх давніх днів. Ця радісна зміна, цілком природно, впливала на нас обох. То вона, то я пробуджували з довгого сну ті незнищенні спомини про наше швидкоплинне щастя в Камберленді — спомини про нашу любов.

Поступово, непомітно наші повсякденні стосунки ставали дедалі стриманіші й напруженіші. Ласкаві, ніжні слова, що їх я так просто говорив їй в дні її нещастя й хвороби, нині чомусь завмирали на моїх вустах. Раніше, коли страх утратити її завжди був невідступно зі мною, я щоразу цілував її на ніч і при зустрічі вранці. А тепер чомусь не стало цього поцілунку в нашому повсякденному житті. Наші руки знов тремтіли, стрічаючись. Коли Меріан не була коло нас, ми боялися підвести одне на одного очі. Коли опинялись наодинці, розмова уривалась. Від випадкового дотику до неї серце моє починало калатати, як калатало воно колись у Ліммеріджі, — я бачив, як на відповідь знов ніжно шарілися її щоки. От ніби вернулись ті чудові часи, коли ми, вчитель і учениця, блукали по камберлендських пагорбах. Часом вона надовго поринала в мовчанку й задуму, а коли Меріан питала її, про що вона думає, відповідала: ні про що. Якось я сам собі подивував, що забув про свою роботу, замріявся над маленьким акварельним її портретом, намальованим на тлі літньої хатини, де ми вперше зустрілись, — так само, як колись, мріючи над ним, я забував про свою роботу над гравюрами із зібрання містера Ферлі. Дарма, що все так змінилося відтоді, з нашою воскреслою любов'ю, здавалось, воскресли для нас і золоті дні нашого минулого. Ніби час на уламках наших колишніх надій відніс нас назад, до тих знайомих, рідних берегів!

Будь-якій іншій жінці я сказав би ті вирішні слова, які не смів, досі не смів сказати їй. Її цілковита безпомічність, самотність у житті й залежність від обережної ніжності, з якою я тільки й міг звертатися до неї, страх потривожити передчасно її сокровенні почуття, що їх своїм грубим інстинктом чоловіка я, може, не вмів розгадати, — всі ці міркування та інші, їм подібні, змушували мене невпевнено мовчати. І все ж я розумів, що необхідно цій нашій взаємній стриманості покласти край, що заради майбутнього наші стосунки повинні змінитись. Я розумів також, що першою чергою це залежить від мене.

Що більше я про це думав, то трудніше було мені зробити спробу змінити становище — поки незмінними лишалися умови, за яких ми перебули зиму. Якось, не знати чому, спало мені на думку, що я зможу заговорити аж тоді, коли спочатку зміняться обставини, коли раптово порушиться розмірена одноманітність нашого мирного існування. Може, тоді мені легше буде заговорити, а Лорі й Меріан не так ніяково буде мене вислухати?

Тож я одного ранку оголосив, що всі ми заслужили на невеличкий відпочинок і тому я пропоную помандрувати десь на нове місце. Трохи порадившись, ми вирішили побути два тижні на морському узбережжі.

Наступного дня ми виїхали з Фулема в тихе містечко на південному узбережжі. Сезон ще не почався, і ми були єдині приїжджі. Скелі, берег, море, щоденні прогулянки в милій самотинності цієї місцини були просто щастям для нас. Повітря було тепле й ласкаве, краєвид із пагорбами, лісами й морською далиною так гарно мінився в потоках квітневого проміння, в грі світла й тіней, а море невтомно хлюпотіло під нашими вікнами, немовби, як і земля, відчувало тепло й свіжість весни.

Перш ніж заговорити з Лорою, я, звісно, повинен був порадитися з Меріан. Як Меріан скаже, так і буде.

Третього дня по приїзду мені випала нагода лишитися наодинці з Меріан. Тільки ми глянули одне на одного, як вона своєю чулою душею вловила мою думку, перш ніж я встиг її висловити. Із своєю звичною прямотою і рішучістю вона зразу ж заговорила про це — заговорила перша.

— Ви думаєте про те, про що ми були згадали мимохідь того вечора, коли ви повернулися з Гемпшіру, — мовила вона. — Я вже давно гадаю, коли ж ви порушите свою обітницю мовчання. В нашій маленькій родині, Волтере, щось має змінитись. Ми вже не можемо жити далі так, як жили досі. Я це розумію так само добре, як і ви... і як Лора, дарма що вона все мовчить. Як дивно — мовби вернулися ті камберлендські дні! Ось ми з вами знов разом, і знов ми говоримо про ту, що обом нам найдорожча, — про Лору. От ніби ця кімната — літня хатина в Ліммеріджі, а ті хвилі б'ються об наш рідний берег!..

— У ті давні дні я керувався вашими порадами, — сказав я, — і тепер, Меріан, вірячи в них удесятеро дужче, я знов хочу покластися на вашу раду.

На відповідь вона мовчки стисла мені руку. Я зрозумів, що моя згадка про минуле глибоко зворушила її. Ми сиділи біля вікна, і, поки я говорив, а вона слухала, ми обоє дивились, як ясне сонце виграє на величавих морських просторах.

— Хоч би до чого призвела ця наша щира розмова, — сказав я, — чи радісно, чи печально закінчиться вона для мене — Лорині інтереси залишаться найбільшими інтересами мого життя. Коли ми поїдемо звідсіля, моє рішення вирвати з графа Фоско сповідь, якої мені не пощастило вирвати з його спільника, повернеться зі мною в Лондон так само напевне, як повернусь я сам. Ні ви, ні я не знаємо, як учинить ця людина, коли я зажену її в глухий кут. Судячи з його слів і дій, видно, що граф здатен завдати удар — через Лору — без будь-яких вагань, без найменших докорів сумління. В очах суспільства і закону наші теперішні стосунки не дають мені законного права захищати Лору — того права, що зміцнило б мене в боротьбі з графом. Це ставить мене у вельми невигідне становище. Для того щоб іти на двобій із графом у всеозброєнні, я повинен ставати до бою в ім'я моєї дружини. Поки що ви згодні зі мною, Меріан?

— З кожним вашим словом, — відповіла вона.

— Я не говоритиму про свої почуття, — провадив я далі, — не посилатимусь на свою любов — вона пройшла через усі випроби й нещастя. Нехай те, що я тільки-но вам сказав, буде єдиним виправданням тому, що я смію думати й говорити про неї як про мою майбутню дружину. Коли графове признання, до якого його треба змусити, є, на моє переконання, останньою можливістю всенародно визначити той факт, що Лора жива, тоді, з найменш себелюбної причини, визнаної нами обома, ми з Лорою повинні стати чоловіком і дружиною. Та, може, я помиляюсь? Може, ми могли б досягти нашої головної мети не тільки шляхом графового признання, а й якимись іншими шляхами, не такими непевними та небезпечними? Хоч я, скільки сушу голову, не знаходжу їх. А ви?

— Я теж не знаходжу інших шляхів, хоч багато й марно про це думала.

— Очевидно, — вів я далі, — ви теж ставили собі ті самі запитання, що й я ставив собі. Може, нам варто повернутися з нею в Ліммерідж тепер, коли вона стала така схожа на саму себе, й покластися на те, що її впізнають жителі села чи місцеві школярі? Чи, може, зробити експертизу її почерку? Припустімо, ми це зробимо. Припустімо, що її впізнають і визначать, що її почерк — це почерк Лори Ферлі. Чи ж дадуть нам ці два успішно доведені факти щось більше, ніж просто добру підставу звернутися до суду? Чи доведуть ці два факти містерові Ферлі, що Лора є Лора, коли їх заперечують свідчення її рідної тітки, медичний висновок про її смерть, факт похорону ще й надгробний напис? Ні! Нам хіба що вдасться заронити серйозний сумнів щодо істинності її смерті, а цей сумнів можна буде з'ясувати тільки шляхом законного розслідування. Припустімо, що у нас є матеріальні засоби (а у нас їх немає!), достатні, щоб узяти на себе судові витрати на всіх стадіях розслідування. Припустімо, нам пощастить розумними доказами розвіяти упередження містера Ферлі й спростувати брехливі свідчення графа, його дружини та всі інші фальшиві свідчення. Припустімо, що наші вороги не оголосять факту впізнання Лори недійсним (не відрізнили, мовляв, Анни Катерік від Лори), що вони не назвуть Лориного почерку хитрою підробкою, — всі ці припущення, більш чи менш, піддають сумніву очевидні речі, — але відкиньмо їх і спитаймо самі себе: до чого призведе перше ж запитання, яке з цього приводу поставлять самій Лорі? Які будуть наслідки? Ми надто добре знаємо, до чого це призведе. Ми знаємо, що вона нічогісінько не пам'ятає про те своє перебування в Лондоні. Чи її питатимуть віч-на-віч а чи ставитимуть їй запитання в суді публічно, вона все одно буде нездатна підтвердити правду своєї справи й захистити свої права. Якщо ви, Меріан, розумієте все це якось інакше, не так, як я, тоді завтра ж їдьмо в Ліммерідж і спробуймо!

— Я розумію все це так само, Волтере. Ваша правда. Навіть коли б ми могли заплатити за судовий процес і врешті-решт виграли справу, весь процес тягся б нескінченно довго. Вічна тривога після всього того, що ми пережили, безнастанно терзала б наші серця. Ви цілком слушно кажете. їхати в Ліммерідж — безнадійна справа. Хотіла б я також поділяти й вашу певність щодо того, що необхідно випробувати останню можливість — загнати графа в глухий кут. Чи це хоч щось дасть, чи потрібне це взагалі?

— Так, безперечно! Це ж і є реальна можливість визначити дату Лориного від'їзду з Блеквотер-Парку в Лондон. Не вертаючись більше до того, що я вже говорив вам про це, скажу тільки: я почуваю тверду впевненість — між датою Лориного від'їзду з Блеквотер-Парку й медичним свідоцтвом про смерть існує цілковита невідповідність. Ось де єдина слабинка у всій їхній змові! Якщо ми вдаримо по цьому слабкому місцю, змова розсиплеться на порох. А зброю для цього удару треба вирвати у графа. Якщо мені пощастить це зробити, наша з вами мета буде досягнута. Якщо ж я програю, ніхто не відшкодує Лорі її кривди, не поновить її у втрачених правах.

— Ви боїтеся зазнати невдачі, Волтере?

— Я не маю твердої впевненості в успіху, Меріан, і саме тому я так відверто розмовляю з вами. Серцем відчуваю, розумом розумію: надзвичайно мало надій вибороти для Лори краще майбутнє. Я знаю, що багатство своє вона втратила, знаю, що остання надія повернути Лорі її місце в світі залежить від милості її найгіршого ворога, — від людини, у якої ми досі не знайшли вразливих місць і, може, не знайдемо ніколи. І ось тепер, коли Лора все втратила й навряд чи поверне собі колишнє своє місце в житті, тепер, коли вона не має певності у завтрашньому дні, — вбогий учитель малювання нарешті сміє відкрити їй своє серце. В ті дні, коли вона була багата й вельможна, я був тільки вчителем, котрий спрямовував її руку. А нині, коли вона бідна й нещаслива, я прошу її руки, Меріан, прошу її стати моєю дружиною!

Я замовк. Очі Меріан із теплим співчуттям дивилися на мене. Серце моє переповнилось, губи тремтіли. Та я не хотів, щоб вона мене жаліла. Я підвівся, щоб вийти. Вона теж підвелась, лагідно поклала руку мені на плече й затримала мене.

— Волтере! — мовила вона. — Колись я була розлучила вас обох, гадаючи, що так буде краще і для неї, і для вас. Почекайте тут, мій брате! Почекайте, мій найдорожчий, найкращий друже, — Лора прийде й скаже вам про те, що я зробила!

Вперше від того дня, коли ми з нею попрощалися в Ліммеріджі, вона доторкнулась вустами до мого чола. На щоку мені впала її сльоза. Вона рвучко одвернулась, показала мені на стілець і вийшла.

Я сів біля вікна. Цієї хвилини вирішувалось моє життя. Я майже не дихав, не міг ні про що думати, ні на чому зосередитись, тільки до болю гостро сприймав усе довкола. Сонце чомусь стало таке яскраве, аж сліпило мене, білі чайки, що кружляли далеко над морем, нібито черкали мені крилами обличчя, а м'яке хлюпотіння хвиль біля берега відлунювало громовими ударами в моїх вухах.

Відчинилися двері. Лора, одна, ввійшла до кімнати. Отак вона була увійшла до їдальні в Ліммеріджі того ранку, як ми розлучились. Тоді вона йшла повільно, нерішуче, зупиняючись час від часу. Тепер вона спішила до мене на крилах щастя, обличчя її сяяло. Її любі руки самі обняли мене, ніжні вуста самі доторкнулися до моїх.

— Мій любий! — прошепотіла вона. — Тепер ми можемо сказати одне одному про наше кохання?

Її голівка довірливо прихилилась до моїх грудей.

— Ох, я така щаслива нарешті! — мовила вона просто.

Через десять днів ми стали ще щасливіші. Ми повінчалися.

IV

Спокійна течія моєї оповіді несе мене все далі й наближається до кінця.

На світанку нашого подружнього життя — через два тижні — ми повернулися в Лондон, і на нас злягла тінь мого майбутнього двобою з графом.

Меріан і я старанно приховували від Лори, чому ми так поспішаємо вернутись. Необхідно було не дати графові вислизнути з наших рук. Був початок травня, а його договір про найм будинку на Форест-Роуд кінчався в червні. Коли б він поновив договір (а я мав підстави гадати, що він так і зробить), я був би певен, що він нікуди не дінеться від мене. Та коли б через якусь випадковість він раптом надумав виїхати з Англії, тоді мені треба було поспішати, щоб якнайкраще озброїтись перед нашою з ним зустріччю.

Я був переповнений щастям. Бували хвилини, коли моя рішучість слабла і я бажав тільки одного: тішитися досягненням свого найзаповітнішого бажання — Лорина любов була моя! Вперше я став слабодухо думати про велику небезпеку, про зрадливість долі, про наше тихе нове життя і про те, якому страшному ризику я піддаю наше з такими труднощами здобуте щастя. Так, я чесно признаюся в цьому. На короткий час любов завела мене далеко від мети, якій я був несхитно вірний в дні горя й випробувань. Лора, сама того не підозрюючи, зманила мене вбік із кам'янистої стежки — вона ж несвідомо вивела мене на правильний шлях.

Іноді уві сні її мучили спогади жахливого минулого, про які вдень вона нічого не пам'ятала. Однієї ночі (всього через два тижні після нашого одруження), коли я не спав і дивився на неї сплячу, я побачив дві сльози, що викотилися з-під її заплющених повік, почув її тихий, уривчастий шепіт і збагнув, що їй сниться та фатальна поїздка із Блеквотер-Парку в Лондон. Те несвідоме благання про допомогу, таке зворушливе й страшне в святості її сну, мов огнем обпекло мені серце. Моя рішучість ураз повернулася до мене, вдесятеро дужча, а наступного дня ми поїхали назад, у Лондон.

Необхідно було, по-перше, знати, що за людина граф Фоско. Поки що справжня його біографія була для мене непроникною таємницею.

Я почав збирати водно всі ті уривчасті відомості, що були в моєму розпорядженні. Важливий сам собою звіт містера Ферлі (Меріан дістала його, керуючись тими вказівками, які я дав їй взимку) нічим не допоміг мені в цій особливій справі. Читаючи його, я іноді подумки вертався до розповіді місіс Клементс про серію ошуканств, якими Анну Катерік заманили в Лондон, зробивши її знаряддям злочинної змови. Здійснюючи свій задум, граф і тут діяв дуже обережно, нічим себе не скомпрометувавши, — і тут він був недосяжний для мене.

Потім я зайнявся щоденником Меріан, тими її записами, що їх вона вела в Блеквотер-Парку. На моє прохання вона ще раз прочитала мені сторінки, де йшлося про її колишнє зацікавлення графом, а також про ті стосовні до нього подробиці, які їй вдалося зібрати.

В уривку, на який я посилаюсь, ідеться про його зовнішній вигляд і вдачу. Меріан пише, що граф «ось уже стільки літ не перетинав кордону своєї вітчизни», що він «цікавився, чи далеко звідси до найближчого міста й чи не знаємо ми, чи не живе там, часом, хтось із родовитих італійців». А ще «він листується з багатьма людьми на континенті, адже на адресованих йому конвертах — найрозмаїтіші марки, й він одержав листа з великою, схожою на державну, печаттю». Вона пояснювала його тривале перебування поза межами батьківщини тим, що він політичний емігрант. Але Меріан сама не знає, як пов'язати це з його широким закордонним листуванням і тим листом із державною печаттю. Адже політичні вигнанці не дістають офіційних повідомлень від своїх урядів.

Відомості, взяті з її щоденника, разом із декотрими моїми припущеннями підказали мені висновок, якого я мав би дійти вже давно. Я сказав собі те саме, що Лора колись сказала Меріан у Блеквотер-Парку й що мадам Фоско була підслухала під дверима: граф був... шпигун.

У Лори це слово вирвалось ненароком, у хвилину гніву. Я назвав його так цілком свідомо, завдяки логічним міркуванням дійшовши висновку, що його покликання в житті — шпигунство. У світлі цього ставало цілком зрозумілим його тривале перебування в Англії після того, як він досяг мети свого злочину.

Того року, про який я пишу нині, в Кришталевому палаці Гайд-Парку відбувалася Всесвітня виставка. Чужоземців прибуло, як ніколи, багато, і вони все ще плавом пливли. Поміж них, безперечно, були сотні людей, за якими їхні уряди, невтомні у своїй недовірі, й тут стежили з допомогою своїх таємних агентів, посланих на англійські береги. Я жодної хвилини не сумнівався, що людина з таким кругозором, здібностями й суспільним становищем, як граф Фоско, не є пересічний чужоземний шпигун. Я підозрював, що він очолює цілу шпигунську мережу й уповноважений урядом, якому служить, керувати таємними агентами в нашій країні. Серед них, безсумнівно, були не тільки чоловіки, а й жінки, і я припускав, що місіс Рюбель, яку граф так вдало розшукав на місце доглядальниці в Блеквотер-Парку, була однією з них.

Якщо моє припущення було правильне, могло виявитися, що становище графа Фоско таки вразливіше, ніж я досі сподівався. До кого ж мені звернутися, щоб довідатися більше про минуле цієї людини та про неї саму?

Допомогти мені в цій притузі міг тільки його співвітчизник, і добре було б, якби я міг цілком покластися на того порадника. Перший, про кого я подумав у зв'язку з цим, був єдиний мій знайомець серед італійців — мій дивакуватий маленький приятель професор Песка.

Професор так довго не з'являвся на цих сторінках, що читачі мої вже, мабуть, його й забули.

Відповідно до правил цієї повісті, люди, причетні до неї, з'являються тільки тоді, коли їх захоплює течія подій. Вони приходять на ці сторінки і сходять з них не за моєю примхою, а за правом їхнього безпосереднього зв'язку з обставинами, про які ведеться мова. Ось чому не тільки професор Песка, а й мої матінка та сестра якийсь час були на задньому плані моєї оповіді. Мої відвідини маленького котеджу в Гемпстеді, впевненість моєї матері в тому, що справжня Лора померла, мої марні спроби розвіяти її і сестрине упередження, якого вони у своїй ревнивій любові до мене трималися все так само вперто; болісна необхідність приховувати від них моє одруження, аж поки вони навчаться справедливого ставлення до моєї дружини, — про всі ці подробиці я не писав, бо вони не мали істотного значення в цій історії. І дарма, що вони ще підсилювали мої тривоги й додавали гіркоти до моїх невдач, — невблаганна течія подій обходила їх стороною.

З тієї самої причини я не розповідав тут про те, якою розрадою була для мене братня любов Пески, коли я зустрівся з ним після мого несподіваного від'їзду з Ліммеріджа. Я не описував тут, як мій маленький вірний друг проводжав мене на корабель, коли я відпливав до Центральної Америки, та як він галасливо радів моєму поверненню, коли ми зустрілися знов у Лондоні. Якби тоді я почував, що маю право прийняти Песчину пропозицію допомогти мені, я б давно вже вивів його на ці сторінки. Але, хоч я знав його бездоганну чесність і мужність, на які міг цілком покластись, я не був так само певен у його вмінні мовчати. Тільки тому всі свої розслідування я провадив сам-один. Тепер усім, мабуть, зрозуміло, що Песка не був цілковито відірваний від мене та моїх інтересів, — просто він не був пов'язаний з подіями останніх місяців. Він повсякчас лишався тим відданим, ладним на самопожертву другом, яким був усе своє життя.

Та, перш ніж звернутися до Пески по допомогу, мені треба було самому подивитись, що за людина той, із ким мені доведеться мати справу. Адже доти я і в очі не бачив графа Фоско.

Через три дні після нашого повернення з моря, я сам подався у Сент-Джонз-Вуд, на Форест-Роуд, десь між десятою та одинадцятою ранку. Погода була чудова, я мав кілька годин вільного часу. Я сподівався почекати трохи та й діждатися, поки графові закортить вийти на прогулянку. Впізнати він навряд чи мене впізнав би, побачивши за дня, адже того єдиного разу, коли він ішов за мною і простежив мене аж до самого помешкання, була темна ніч і він не міг роздивитися мого обличчя.

Я нікого не запримітив у чільних вікнах його будинку. Тоді я пройшов мимо, звернув за ріг і заглянув через невисокий садовий мур. Одне із задвіркових вікон долішнього поверху було відчинене навстіж і затягнуте сіткою. Я нікого не побачив, але до мене долинули спочатку пронизливий пташиний посвист і співи, а тоді й густий розкотистий голос, який я зразу впізнав за описом Меріан.

— Летіть на мій мізинчик, мої лю-лю-любесенькі! — кликав голос. — Вилітайте з клітки! Стрибайте нагору по східцях! Раз, два, три — нагору! Три, два, раз — наниз! Раз, два, три — віть-віть-віть!

Граф дресирував своїх канарок, як робив це і в часи Меріан у Блеквотер-Парку.

Я трохи почекав. Ось посвист і співи припинились.

— Ідіть сюди та поцілуйте мене, мої любесенькі! — мовив глибокий голос.

Відповіддю йому були щебет і писк, пролунав низький, Масний смішок, і все змовкло. А десь за хвилину я почув, як відчинилися вхідні двері. Я повернувся й пішов назад, до чільної сторони дому. Лункий розкотистий бас величаво підніс над тишею лондонського передмістя чудову арію з «Мойсея» Россіні. Відчинилась і зачинилась хвіртка палісадника. Граф вийшов на прогулянку.

Він перейшов вулицю й попрямував до західних околиць Ріджентс-Парку. Я зостався на протилежному боці й пішов туди ж, тримаючись трохи віддалік од нього.

Меріан підготувала мене до його величезного зросту, страхітливої опасистості й показної жалоби у вбранні, але не до разючої свіжості, бадьорості й життєвої сили цієї людини. Свої шістдесят років він ніс так легко, мовби їх було менше сорока. Підбивши свого капелюха трохи набакир, він ішов собі легкою, пружною ходою, помахуючи великим ціпком із золотою головкою й мугикаючи під ніс. Час від часу він поглядав із чудовою поблажливою усмішкою на будинки й сади обабіч вулиці, якою він ішов. Сказати б комусь приїжджому, що вся ця околиця належить графові, то він би й не здивувався. Граф ні разу не озирнувся і, здавалось, не звертав особливої уваги ні на мене, ні на будь-кого з перехожих, хіба що вряди-годи по-батьківському добродушно всміхався й підморгував діткам та їхнім няням, що траплялися йому дорогою. Отак він вів мене все далі, аж поки ми опинилися біля крамниць на західній стороні парку.

Тут він зупинився біля кондитерської, зайшов туди (може, зробити замовлення) і зараз же вийшов із тістечком у руці. Катеринщик-італієць крутив перед кондитерською свою катеринку, на якій сиділа миршава скулена мавпочка. Граф зупинився, відкусив шматок тістечка і врочисто простяг решту мавпочці.

— Бідний мій чоловічку, — мовив він з іронічною ніжністю, — у вас голодний вигляд! В ім'я священного людинолюбства я пропоную вам трохи підснідати!

Катеринщик жалісливо простяг руку по милостиню від незнайомого добродія. Граф зневажливо здвигнув плечима й рушив далі.

Ми йшли на вулицю до розкішніших крамниць між Нью-Роуд та Оксфорд-Стріт. Граф знов зупинився і зайшов до невеличкої оптичної крамнички, де у вікні видніло оголошення про те, що тут лагодять окуляри тощо. Звідтіля граф вийшов із театральним біноклем в руках, ступив кілька кроків і став перед афішею, виставленою у вікні музичної крамниці. Уважно переглянув афішу, поміркував хвилинку — й підкликав порожній кеб, що саме проїжджав мимо.

— Оперна каса! — кинув він візникові й поїхав.

Я перейшов вулицю й собі проглянув афішу. Сьогодні в опері давали «Лукрецію Борджіа». Бінокль у графових руках, його уважне переглядання афіші, його вказівка кебменові — все свідчило про те, що він намірявся опинитися в числі глядачів «Лукреції Борджіа». Я мав змогу дістати квитки для себе й свого друга в задніх рядах партеру завдяки давнім приятельським стосункам з одним із художників Оперного театру. Можливо, пощастить, і ми з супутником добре роздивимося графа — таким чином я б уже сьогодні впевнився, знає Песка свого краянина чи ні.

З цих міркувань я одразу вирішив, як мені слід провести свій вечір. Я дістав квитки, лишивши дорогою до театру записку в професоровім помешканні. О восьмій без чверті я заїхав по нього. Мій маленький друг був у святковому, дуже піднесеному настрої, із пишною квіткою в петельці та небачено великим оперним біноклем під пахвою.

— Ви готові? — спитав я.

— Вжеж-авжеж! — відгукнувся Песка.

І ми рушили до театру.

V

Лунали останні такти увертюри, і партер був уже заповнений публікою, коли ми з Пескою добулися до театру.

Одначе в проході, що відділяв наші ряди від крісел партеру, було просторо — саме на це я і розраховував, маючи на увазі мету свого походу на виставу. Я підійшов до бар'єру за кріслами й оглянув їх одне по одному. Тут його не було. Я пройшовся проходом назад, уздовж лівої, від сцени, частини партеру й, уважно вдивляючись в публіку, побачив його. Він займав чудове місце, дванадцяте чи чотирнадцяте від кінця в третьому ряду. Я став по прямій лінії за його спиною, на відстані кількох рядів. Песка стояв поруч мене. Професор досі ще не знав, з якою метою я запросив його до театру, й чудувався, чом ми не підійдемо ближче до сцени.

Завіса піднялась і почалась опера.

Всю першу дію ми простояли там, де стали. Граф, поглинутий музикою оркестру й тим, що діялося на сцені, ні разу не озирнувся. Жодна нотка з чарівної опери Доніцетті не уникла його слуху. А він височів над сусідами, всміхався і потішено в такт покивував своєю величезною головою. Коли глядачі, що сиділи поруч нього, починали плескати в долоні зразу ж після якоїсь арії, не дожидаючи, поки оркестр дограє заключні акорди (як це завжди робить англійська публіка), він оглядався на них із виразом співчутливого протесту й ледь підіймав руку, чемно благаючи про тишу. Прослухавши особливо витончені арії чи особливо ніжні пасажі оркестрового акомпанементу, що їх глядачі не відзначали оплесками, він здіймав свої пухкі руки, обтягнені чудово припасованими чорними лайковими рукавичками, і на знак освіченого захоплення істинного меломана ледь-ледь поплескував ними. В такі миті його тихе оксамитове: «Браво! Бра-а-а...» — розлягалося в тиші глядачевої зали, мовби мурликання величезного кота. Найближчі його сусіди, простодушні червонощокі заїжджі провінціали, що зачудовано купалися в промінні лондонської моди, починали наслідувати його приклад. І не раз того вечора черговий вибух оплесків у партері починався з м'якого поплескування рук, обтягнених чорними рукавичками. Невситиме самолюбство цієї людини жадібно впивалося цією даниною визнання його музичного верховенства над публікою. Як же він тішився! Його широке обличчя, мов плесо, знай брижилося усмішками-блищиками. Коли завмирала музика, він роззирався довкруг, безжурно задоволений собою і ближніми своїми. «Ага! Ага! Ці варвари англійці таки дещо переймають у мене! Тут, там і повсюди я, Фоско, на всіх впливаю, всіх переважаю!» Якщо обличчя людські можуть промовляти, то ось так промовляло його обличчя.

Закінчилась перша дія. Впала завіса. Публіка почала вставати зі своїх місць, роззиратися довкола. Це була хвилина, якої я вичікував. Пора було з'ясувати, чи знає його Песка.

Граф підвівся разом з усіма й почав величаво озирати ложі в бінокль. Спочатку він стояв спиною до нас, тоді поволі обернувся в наш бік, задивився на ложі над нами; кілька хвилин дивився в бінокль, а потім, опустивши його, все зорив туди неозброєним оком. Саме цю мить, коли видно було все його обличчя, я вибрав, щоб звернути на нього Песчину увагу.

— Ви знаєте отого чоловіка? — спитав я.

— Якого чоловіка, друже мій?

— Он того високого, огрядного, що стоїть обличчям до нас.

Песка звівся навшпиньки й подивився на графа.

— Ні, — відповів професор. — Того великого огрядного чоловіка я не знаю. Він відомий? Чому ви мені його показуєте?

— Тому що маю поважні підстави цікавитися ним. Він італієць, ваш співвітчизник. Звати його граф Фоско. Знайоме вам це ім'я?

— Ні, Волтере. Я не знаю ні імені, ні самого чоловіка.

— Ви певні, що не знаєте його? Подивіться ще раз, уважно придивіться. Коли ми вийдемо з театру, я розповім вам, навіщо це мені потрібно. Стривайте, я допоможу вам вилізти сюди, — звідси вам його буде краще видно.

Я допоміг маленькому професору стати на край помосту, на якому були розташовані задні ряди партеру. Тепер його невеличкий росточок не заважав йому — він міг дивитися в партер понад високі дамські зачіски.

Стрункий, русявий чоловік із рубцем на лівій щоці, який стояв поруч нас і якого я досі не помічав, уважно дивився на Песку, коли я того підсаджував, але ще уважніше задивився туди, куди був спрямований Песчин погляд, — на графа. Можливо, наша розмова долетіла до його вух і збудила його цікавість, — так я подумав.

Тим часом Песка пильно вдивлявся в повернуте до нього й трохи задерте догори широке, повне, усміхнене лице.

— Ні, — сказав він, — я ніколи у вічі не бачив того великого гладкого чоловіка.

Цієї миті граф опустив погляд на ложі, що були просто позад нас.

Очі двох італійців стрілися.

За хвилину до цього повторне Песчине твердження було переконало мене, що він не знає графа. А зараз я переконався, що сам граф знає Песку!

Граф знав його і, що ще дивніше, дуже його боявся! Неможливо було витлумачити інакше те, що сталося з обличчям цього негідника. Воно вмить спотворилось, із жовтавого зробилось бліде, аж синє, всі риси ураз закам'яніли, холодні сірі очі злодійкувато обмацували Песчине обличчя, граф закляк від голови до п'ят — ось що я вичитав з його вигляду. Всього його пройняв смертельний жах, і тіло, й душу, і причиною цього стало те, що він упізнав маленького Песку!

Стрункий чоловік із рубцем на щоці досі стояв біля нас. Певне, він теж завважив те враження, яке Песка справив на графа. Схожий на чужоземця, він мав манери джентльмена і м'які риси, і його цікавість до того, чим ми займались, не була настирлива.

Я, зі свого боку, був так спантеличений зміненим виразом графового обличчя, так приголомшений цим зовсім несподіваним для мене поворотом справи, аж розгубився і не знав, що казати чи робити далі. Песка вивів мене з того стану, зістрибнувши вниз, до мене.

— Як той товстун витріщився на мене! — вигукнув професор. — Та невже й справді на мене? Чи ж я знаменитий? Як він може знати мене, коли я його не знаю?

Я все невідривно стежив за графом. Коли Песка зістрибнув униз, граф теж зробив рух убік, аби не згубити з поля зору маленького чоловічка, який тепер ніби ще понижчав. Мені хотілося знати, що він зробить, коли я відверну від нього Песчину увагу. Тож я спитав професора, чи не знайде він своїх учениць серед дам у ложах. Песка зараз же підніс до очей свого величезного бінокля й звільна повів ним по горішніх ярусах театру, ревно вишукуючи там своїх учениць.

Ледве граф помітив, що Песка більше не дивиться в його бік, він крутнувся, швидко протиснувся повз людей, які займали місця в дальшому від нас кінці ряду, й щез у центральному проході партеру серед глядачів, що прогулювались. Я схопив Песку за руку і, на превеликий його подив, потяг його за собою, щоб перейняти графа, перш ніж той сягне головного виходу. Я трохи здивувався, що стрункий чоловік випередив нас, спритно петляючи серед юрби, яка затримувала наше з Пескою просування. Коли ми добулися до фойє, графа вже не було — не видно було ніде й чужоземця з рубцем.

— Їдьмо додому! — сказав я. — Їдьмо до вас, Песко. Мені необхідно поговорити з вами наодинці... я повинен негайно поговорити з вами.

— Господи-святий-Боже! — вигукнув професор, зовсім збитий з пантелику. — В чім річ? Що сталось?

Я швидко йшов уперед, не відповідаючи йому. Обставини, за яких граф покинув театр, наводили на думку, що його незвичайне бажання будь-що уникнути можливої зустрічі з Пескою може штовхнути його й до інших крайнощів. Він міг вислизнути й від мене, коли б надумав виїхати з Лондона. Мою зустріч із ним не можна було відкладати ані на день — необхідно було побачитися з ним сьогодні ж. А ще мене непокоїла думка про того чужоземця з рубцем, що випередив нас, — я запідозрив, що він подався за графом з якимось певним наміром.

Стривожений всім цим, я вирішив якомога швидше викласти все Песці. Щойно ми опинились наодинці в його кімнаті, я приголомшив його ще дужче, просто й коротко пояснивши йому, навіщо мені потрібен граф.

— Друже мій, та чим же я можу вам допомогти? — заблагав професор, жалібно простягаючи до мене свої маленькі ручки. — Чорт-зна-що-казна-що! Як я допоможу вам, Волтере, коли навіть не знаю того чоловіка?

— Зате він знає вас, він вас боїться. Він утік із театру, щоб не здибатися з вами, Песко! У нього є якась на те причина. Згадайте ваше минуле, до вашого приїзду в Англію. Ви покинули Італію «через політику», як ви мені самі сказали. Ви ніколи не пояснювали мені, що ви мали на увазі, я і зараз не розпитую вас ні про що. Я тільки прошу вас, поспитайте вашу пам'ять: чи немає в минулому якогось пояснення тому раптовому жаху, що охопив графа, коли він побачив вас?

На мій невимовний подив, ці, з мого погляду, цілком безневинні слова справили на Песку таке саме разюче враження, яке він сам був справив на графа. Рум'яне личко мого друга вмить пополотніло, і, тремтячи з голови до п'ят, він помалу позадкував од мене.

— Волтере! — мовив він. — Ви не знаєте, чого ви просите!

Ці слова він вимовив пошепки, він дивився на мене таким поглядом, ніби я раптом указав йому на якусь приховану небезпеку, що загрожувала нам обом. За одну мить цей веселий, життєрадісний, дивакуватий чоловічок так перемінився, що коли б я зустрів його такого на вулиці, то нізащо не впізнав би.

— Даруйте мені, якщо я ненавмисне скривдив вас, завдав болю, — відповів я. — Згадайте, як тяжко постраждала моя дружина від руки графа Фоско. Згадайте, що виправити це лиходійство я зможу тільки в тому разі, коли матиму в своїх руках засіб, щоб спонукати його до правдивого зізнання. Все, що я сказав, Песко, я сказав тільки заради неї. Ще раз прошу вас пробачити мене... Більше мені нічого сказати.

Я підвівся, щоб піти. Але не дійшов до дверей, як він зупинив мене.

— Стривайте, — сказав він. — Ваші слова потрясли мене. Ви не знаєте, як я покинув свою батьківщину й чому я її покинув. Дайте мені отямитись... дайте подумати, якщо тільки я зможу думати.

Я вернувся до свого стільця. Він ходив туди-сюди по кімнаті, безладно розмовляючи сам із собою своєю рідною мовою. Кілька разів перетнувши кімнату взад-вперед, він раптом зупинився переді мною і з дивною ніжністю і врочистістю поклав мені на груди свої маленькі ручки.

— Покляніться мені, Волтере, — мовив він, — що у вас немає іншого шляху до того чоловіка, окрім цього випадкового шляху через мене.

— Іншого шляху немає, — відповів я.

Він відійшов до дверей, обережно визирнув у коридор, тоді зачинив двері й вернувся до мене.

— Того дня, коли ви врятували мені життя, Волтере, — сказав він, — ви здобули безперечну владу наді мною. Від тієї хвилини життя моє належить вам. Беріть його. Так! Я кажу те, що думаю. Коли я скажу вам те, що маю намір сказати, — правдиві слова, як всеблагий Господь над нами, — моє життя буде у ваших руках.

Песка весь тремтів. Глибока серйозність, з якою він висловив цю незвичайну засторогу, переконала мене, що він говорить правду.

— Затямте! — провадив він далі, пристрасно махаючи на мене маленькими ручками. — Сам я не бачу, не знаю ніякого зв'язку, що може існувати між чоловіком, якого ви називаєте Фоско, і моїм минулим, про яке я розповім вам, — заради вас. Якщо ви самі добачите той зв'язок, збережіть це для себе, не кажіть мені нічого, на колінах благаю вас, хай я нічого не знатиму, хай я буду непричетний до всього цього, щоб я був сліпий, як нині, щоб не бачив майбутнього!

Він вимовив ще кілька слів, непевно, без ладу й складу, і знову замовк.

Я бачив, як тяжко йому висловлюватись по-англійському за таких серйозних обставин, коли він не міг дозволити собі вживати звичні для нього неправильні звороти мови й кумедні слівця. Я розумів, що через це його тільки бере ще більша нехіть узагалі розмовляти зараз зі мною. На початку нашої з Пескою дружби я навчився читати й писати (але не розмовляти) його рідною мовою, тож тепер я запропонував йому висловитися по-італійському, а я, коли чогось не збагну, перепитаю його по-англійському. Він прийняв цю пропозицію. Мова його потекла плавно, говорив він пристрасно, збуджено, промовляли і всі його риси, вся його буйна, відчайдушна італійська жестикуляція, але він ні разу не підвищив голосу. Я почув од нього розповідь, що озброїла мене для останнього в цій повісті, вирішального поєдинку[4].

— Ви не знаєте нічого про ті причини, через які я покинув Італію, — почав він. — Ви тільки знаєте, що причини ті були політичні. Коли б я виїхав з Італії і прибився сюди як вигнанець, переслідуваний своїм урядом, я не робив би з цього таємниці ні для вас, ні для будь-кого іншого. А я приховував ці причини, бо жоден уряд не засуджував мене до вигнання. Ви, звісно, чули, Волтере, про таємні політичні товариства, що підпільно існують у всіх європейських столицях? До одного з таких товариств і я належав на батьківщині й досі числюся його членом тут, в Англії. Я приїхав сюди за розпорядженням свого начальника. В дні моєї юності я був надто запальний і міг скомпрометувати себе й інших. На цій підставі мені наказано було емігрувати до Англії й чекати. Я емігрував, я чекав... і чекаю досі. Мене можуть завтра ж відкликати назад. А може — через десять років. Мені все одно — я живу тут, заробляю на прожиття уроками італійської мови й чекаю. Я не порушу ніякої присяги (зараз ви довідаєтеся чому), коли, щоб бути цілком щирим, скажу вам ще й як називається те моє товариство. Просто цим самим я віддам своє життя у ваші руки, адже коли хто-не-будь довідається, що я розказав це вам, мене вб'ють. Це така сама певність, як і те, що ми з вами сидимо ось тут.

І тоді він прошепотів мені на вухо кілька слів. Я свято бережу таємницю, яку він так самовіддано довірив мені. Досить буде, коли я назву товариство, до якого належав Песка, просто «Братством» — тут і ще в кількох місцях, де його торкнеться моя оповідь.

— Мета, яку ставить перед собою наше товариство, — вів далі Песка, — та сама, яку ставлять перед собою і всі інші такі товариства: скинення тиранів та утвердження прав народу. Братство має два принципи: поки життя людини корисне чи вона хоча б не завдає шкоди довколишнім, то вона має право тішитися життям. Та коли людина живе на шкоду іншим, вона втрачає право на життя. І відняти в такої людини таке право — це не тільки не злочин, а необхідний, правильний вчинок. Чи ж мені розповідати вам, англійцеві, за яких страшних умов гніту й сваволі зросло наше товариство. Адже ви, англійці, так давно завоювали свою свободу, що вже встигли благополучно забути, скільки крові пролито за неї та до яких крайнощів ви мусили вдаватись, поки добули ту свободу, — тож не вам судити, на які крайнощі можуть піти з відчаю люди, що належать до уярмленої нації. Те залізо, що в'їлося в наші душі, сидить там надто глибоко, щоб ви могли його розгледіти. Не судіть нас, вигнанців! Можете сміятися з нас, не довіряти нам, широко розплющуйте вражені очі, коли раптом побачите наше істинне «я», що тліє в глибині наших сердець під маскою зовнішньої респектабельності і вдоволеності, як, наприклад, у мене, й живе часом у тих, кому не так поталанило, як мені, у не таких гнучких, і витривалих, придушених постійними злиднями і лютою нуждою, — але не судіть нас! За часів вашого Карла Першого ви б, може, зуміли поставитися до нас із усією справедливістю, але ви задовго розкошували своєю свободою і стали нездатні зрозуміти нас.

Це вперше в житті він одкрив мені своє серце, слова ринули від самої глибини душі, палкі та щирі, але говорив він стиха, не перестаючи жахатися своєї власної відвертості.

— Поки що вам, певне, здається, нібито наше Братство нічим не різниться від інших товариств, — провадив він далі. — Адже його мета, як на ваш англійський погляд, — сіяти анархію та готувати революцію. Воно, мовляв, убиває поганого короля чи лихого міністра, неначе б той і той були небезпечні дикі звірі, яких треба знищити при першій-ліпшій нагоді. Припустімо, що це так. Але закон нашого Братства різниться від правил інших таємних товариств, які тільки є на світі. Члени нашого Братства не знають одне одного. Є голова Братства в Італії, і є голови за кордоном. Кожен голова має свого секретаря. Голови й секретарі знають членів Братства, але рядові члени Братства не знають одне одного, аж поки старші не визнають за потрібне, виходячи з політичних обставин чи з організаційних інтересів товариства, познайомити когось із кимось. Тим-то з нас не беруть ніяких присяг при вступі до Братства. Ми до кінця наших днів носимо на тілі таємний знак Братства, за яким нас можна розпізнати. Ми маємо право займатися нашими повсякденними справами, але повинні повідомляти про себе голові чи секретареві чотири рази на рік, на випадок, коли будемо потрібні. Нас попереджують, що коли ми зрадимо Братство чи завдамо йому шкоди заради інших інтересів, нас спостигне кара — чи від руки невідомої нам людини, яка може бути послана з іншого краю землі, щоб завдати смертельного удару, а чи від руки найближчого друга, котрий теж, скільки тривала дружба, лишався невідомим для провинного членом Братства. Іноді покару відкладають на невизначений строк, іноді зраду негайно карають смертю. Найперший наш обов'язок — навчитися чекати, а другий наш обов'язок — уміти беззаперечно виконувати наказ, коли його вже дано. Дехто з нас може прожити життя й ні разу не знадобитися Братству. А декого можуть прикликати до справ Братства у перший же день вступу до його членів. Сам я, маленький, жвавий, веселий чоловік, якого ви добре знаєте, чоловік, що самохіть і мухи не скривдить, — я замолоду під впливом однієї події, такої жахливої, що й не розповім вам про неї, вступив до Братства, підштовхнутий хвилинним поривом, от ніби надумав порішити сам себе. І понині я лишаюся його членом, і до самої смерті буду ним, хоч би що я думав про Братство тепер, за кращих обставин моїх зрілих літ. Коли я був ще в Італії, мене обрано секретарем Братства, і всіх тогочасних його членів, по одному, показали мені, так само, як кожного показали моєму голові.

Я почав розуміти, до чого він хилить, почав розуміти, до якого висновку підводить його незвичайна історія. Він помовчав хвильку, пильно дивлячись на мене, і заговорив знову аж тоді, коли, очевидно, здогадався, яка думка промайнула в моїй голові.

— Ви вже зробили свої висновки, — мовив він, — я бачу це з вашого обличчя. Не кажіть мені нічого, не довіряйте мені своїх здогадів. Дозвольте мені зробити для вас останню жертву, й на тому покінчімо з цією розмовою, щоб ніколи до неї не вертатись.

Він зробив мені рукою знак мовчати, встав, скинув свого сурдутика й закотив рукава сорочки на лівій руці.

— Я пообіцяв вам розказати все, — прошепотів він мені на вухо, не спускаючи ока з дверей. — Хоч би що сталося в майбутньому, ви не зможете дорікнути мені тим, нібито я приховав од вас щось, життєво для вас необхідне. Я сказав вам: Братство розпізнає своїх членів за характерним знаком, якого вони носять на собі все життя. Гляньте самі!

Він підняв руку й показав мені глибоко випечене тавро темно-багряної барви — над ліктем, із внутрішнього боку. Я не стану описувати, що саме воно зображало. Скажу тільки, що тавро було круглої форми й таке маленьке, що його можна було закрити шилінговою монеткою.

— Людина з такою позначкою, випеченою в цьому місці, є член нашого Братства, — сказав він, опускаючи рукав сорочки. — Того, хто хоч раз зрадив Братство, рано чи пізно знайдуть старші, що знають його в обличчя, тобто голови й секретарі, і скарають на смерть. Якщо він зрадив — він мертвий. Ніякі людські закони не порятують його. Затямте все, що ви почули й побачили. Робіть які завгодно висновки. Тільки, ради Бога, хоч би що ви дізналися, хоч би що зробили, не розповідайте мені нічого! Дайте мені змогу побути непричетним до всього цього, звільніть мене від відповідальності, сама думка про яку жахає мене, адже, наскільки я знаю, ця справа мене не стосується. Скажу ще насамкінець — даю вам чесне слово джентльмена, присягаюсь словом християнина, — якщо той чоловік, котрого ви показали мені в опері, знає мене, значить, він так змінився чи так замаскувався, що я не впізнав його. Я не знаю, що він робить в Англії, з якою він тут метою. Я ніколи не бачив його, ніколи не чув того імені, яким він називає сам себе, — до цього вечора. Мені більше нічого сказати. Лишіть мене тепер самого, Волтере. Все це так мене приголомшило. Мене потрясла моя власна відвертість. Дайте мені змогу отямитись. Я постараюся знов стати самим собою, коли ми з вами стрінемося знов.

Він упав на стілець і, відвернувшись од мене, затулив обличчя руками. Я пошепки сказав йому на прощання слова вдячності, які він міг почути чи й ні, за своїм бажанням, і тихо відчинив двері, щоб не турбувати його більше.

— Я збережу згадку про цей вечір у святая святих мого серця, — сказав йому я. — Ви ніколи не розкаєтеся в тому, що довірилися мені. Можна мені прийти до вас завтра? Можна прийти рано, о дев'ятій годині?

— Так, Волтере, — відказав він, лагідно дивлячись на мене й розмовляючи знов по-англійському, — певне, єдиним його бажанням нині було якомога швидше вернутися до наших звичних стосунків. — Приходьте розділити мій скромний сніданок до того, як я піду по своїх уроках.

— На добраніч, Песко.

— На добраніч, друже мій.

VI

Я вийшов від професора переконаний, що після всього мною почутого мені не лишається нічого іншого, як діяти негайно, зараз же. Треба було застати графа вдома цього вечора, бо, коли б я відклав справу до ранку, граф міг виїхати вночі, й остання нагода поновити Лорині права була б утрачена. Я глянув на годинника. Була десята вечора.

Квапливість, із якою граф полишив театр, промовляла сама за себе. Я не мав ані тіні сумніву в тому, що цього вечора він утік від нас тільки для того, щоб підготуватися до втечі з Лондона. Тавро Братства було на його руці — я був переконаний у цьому, так ніби на власні очі побачив цей знак у нього вище ліктя. Зрада Братству була на його сумлінні — неспростовним доказом цього був жах, що пойняв графа, коли той впізнав Песку.

Нетяжко було збагнути, чому Песка своєю чергою не впізнав його. Така людина, як граф, ніколи не ризикнула б стати шпигуном, не подбавши попередньо про свою безпеку. Гладенько виголене обличчя, на яке я вказав професорові в опері, було, можливо, заросле густою бородою в літа Песчиної молодості. Темно-каштанова шевелюра була, певне, перукою. Ім'я його, безперечно, не було справжнім його ім'ям. Час, мабуть, теж прислужився йому в цьому — таким не в міру тілистим він став, напевне, за останні роки. Була тисяча причин на те, щоб Песка не впізнав його, в той час як граф, зі свого боку, зразу впізнав Песку завдяки його незвичайно маленькому зросту й іншим прикметам, що не змінювалися з часом і виказували його скрізь, хоч би де він опинився.

Я вже згадував, що не сумнівався в причині, яка спонукала графа так поквапно піти з театру. Та й як я міг би сумніватись, коли на власні очі бачив: граф, подумавши, що Песка впізнав його і в замаскованому вигляді, вмить відчув смертельну небезпеку! Коли б я добився розмови з ним цього вечора, коли б показав йому, що й мені відомо, яка йому загрожує кара, до якого б це призвело наслідку? Зрозуміло, до якого: один із нас мав би стати господарем становища, а другий неминуче мав би просити пощади в першого.

Перш ніж піти на цей ризик, я повинен був зважити всі шанси за і проти мене. Заради своєї дружини я повинен був зробити все, що міг, аби зменшити небезпеку, яка мені загрожувала.

Всі небезпеки, що загрожували мені, зводилися, власне, до однієї. Якщо граф, коли я опинюся з ним віч-на-віч, виснує з моїх слів, що на шляху до його безпеки стою я один, він, звісно, ні перед чим не зупиниться, аби заскочити мене зненацька й прибрати з дороги будь-яким способом. Трохи поміркувавши, я досить легко додумався до єдиного засобу вбезпечити себе чи принаймні зменшити ризик, пов'язаний з цією зустріччю. Перш ніж сказати йому, що я знаю його таємницю, я мав прилаштувати її так, щоб вона могла будь-якої миті спрацювати проти нього, а він щоб не міг нічого мені протиставити. Я міг, перш ніж іти до нього, підкласти під нього міну й залишити вказівку третій особі: підірвати, коли мине певний час, якщо від мене, в усній чи в письмовій формі, не надійде доти інше, протилежне, розпорядження. В такому випадку графова цілість і неушкодженість буде в цілковитій залежності від моєї цілості й неушкодженості, — я займатиму вигідну позицію, навіть перебуваючи в його домі.

Ця думка сяйнула мені, коли я був уже близько біля нашого нового помешкання, яке ми винайняли, повернувшися з курорту. Щоб нікого не турбувати, я відімкнув двері своїм ключем. У передпокої горіло світло. Я взяв свічку й тихенько пройшов до своєї робітні, щоб зробити необхідні приготування, перш ніж Лора й Меріан запідозрять, до чого я готуюсь.

Лист до Пески був найпевнішим застережним заходом, якого я тільки міг ужити. Ось що я написав йому:

«Чоловік, якого я показав вам у театрі, — член Братства. Він зрадив його. Негайно перевірте ці два мої твердження. Ви знаєте, під яким ім'ям він живе в Англії. Його адреса: будинок № 5 на Форест-Роуд, Сент-Джонз-Вуд. В ім'я любові, яку ви колись почували до мене, вживіть владу, покладену на вас, щоб невідкладно й нещадно покарати цього чоловіка. Я поставив на карту все — і все втратив. Я програв — і поплатився за те життям».

Поставивши під цими рядками свій підпис і дату, я вклав листа в конверт і запечатав його своєю печаткою. На конверті я написав: «Не розпечатувати до дев'ятої години ранку. Якщо до тієї години ви не дістанете від мене звістки чи не побачите мене самого, зламайте печать, коли годинник виб'є дев'яту, і прочитайте листа». Під цими словами я поставив свої ініціали й задля більшої секретності вклав листа в інший конверт, теж запечатавши та надписавши на ньому адресу Пески.

Тепер лишалося тільки знайти спосіб негайно відіслати листа за адресою. Відправивши його Песці, я зробив би все, що було в моїх силах. Якщо в графовім домі що-не-будь скоїться зі мною, я подбав, щоб Фоско розплатився за це своїм життям.

Я ні хвилини не сумнівався, що Песка, коли б того захотів, мав змогу за будь-яких обставин не дати графові втекти. В цьому мене переконувало надто дивне небажання Пески будь-що знати про графа чи, іншими словами, його палке бажання лишитися в невіданні про злочинні факти, аби виправдатися перед власним сумлінням за свою пасивність. Мені було зрозуміло, що Песка мав засоби здійснити страшну кару Братства, хоч і не хотів признаватися мені в цьому. Навіть мені, людині, що ніколи не цікавилась зарубіжними політичними товариствами, було надто добре відомо, з якою навблаганною неминучістю вони карають своїх зрадників, хоч би де ті ховались. Досить було згадати часті повідомлення лондонських та паризьких газет про чужоземців, заколотих на вулицях, та про те, що вбивці так і не знайдені; про тіла, кинуті в Темзу чи в Сену невідомо чиїми руками; про всі ті загадкові насильницькі смерті, яким було тільки одне пояснення. Я не приховав на цих сторінках нічого, стосовного до мене, тож не промовчу й про свою впевненість, що, коли б мене спіткала лиха доля й Песка розпечатав мого листа, ним я підписував смертний вирок графові Фоско.

Я пішов униз, щоб побачити власника нашого дому й порадитися з ним, де знайти посланця. Він якраз ішов нагору східцями, і ми зустрілись на майданчику. Вислухавши моє прохання, він запропонував мені в посланці свого сина, меткого, як він висловився, хлопчика. Ми покликали синка нагору, і я дав йому необхідні вказівки. Він мав поїхати в кебі за вказаною адресою, вручити листа у власні Песчині руки й привезти мені назад розписку того джентльмена про одержання мого листа. Повернувшись, хлопчик мав залишити кеб біля дверей, щоб я міг зразу ж виїхати в ньому. Було тоді близько пів на одинадцяту. Я вирахував, що хлопчик повернеться хвилин за двадцять, де ще за двадцять хвилин я встигну доїхати до Сент-Джонз-Вуду.

Коли хлопчик вирушив виконувати моє доручення, я вернувся до своєї кімнати, щоб дати лад деяким паперам на той випадок, якщо зі мною станеться найгірше. Ключ від старомодного бюро, де зберігалися наші папери, я запечатав у конверт і поклав на столі, надписавши на невеличкому пакеті ім'я Меріан. Покінчивши з цим, я зійшов униз до нашої вітальні, де гадав застати Лору й Меріан,— вони збиралися діждати мого повернення з опери. Відчиняючи двері вітальні, я відчув, уперше за довгий час, що рука моя тремтить.

У кімнаті була сама тільки Меріан. Вона читала й, побачивши мене, здивовано глянула на годинника.

— Як рано ви повернулись! — мовила вона. — Ви, певне, пішли, не досидівши до кінця вистави?

— Так, — відповів я, — ми з Пескою не стали чекати до кінця... А де Лора?

— Увечері в неї розболілась голова, то я порадила їй лягти спати відразу після чаю.

Я вийшов із кімнати — нібито глянути, чи заснула Лора. Проникливі очі Меріан почали допитливо вдивлятися в моє обличчя — її чутлива душа, певне, здогадалась, що я щось намислив.

Я ввійшов у спальню й тихо підійшов до постелі. У мерехтливому світлі нічника я побачив, що моя дружина спить.

Нашому шлюбу не було ще й місяця. Якщо мені щось здавило серце, якщо схитнулася на мить моя рішучість, коли я побачив її обличчя, повернуте уві сні до моєї подушки, коли я побачив, як її рука лежить на ковдрі, ніби дожидаючи потиску моєї, то невже мені не було ніякого виправдання? Лише кілька хвилин я побув біля неї, постояв навколішках біля її постелі, щоб ближче подивитися на неї — так близько, що відчув на своєму обличчі її подих. Я тільки ледь торкнувся губами її руки й щоки на прощання. Вона ворухнулася уві сні й прошепотіла моє ім'я, але не прокинулась. Іще на мить я затримався на порозі, аби ще раз глянути на неї.

— Хай благословить і збереже тебе Господь, моя люба! — прошепотів я і вийшов із спальні.

Меріан ждала мене на східцях. Вона тримала в руках складений аркуш паперу.

— Хазяїнів син привіз оце для вас, — сказала вона. — Він поставив кеб біля дверей — каже, що ви звеліли тримати карету напоготові.

— Цілком правильно, Меріан. Кеб мені потрібен — я збираюся ще поїхати в одне місце.

Говорячи ці слова, я зійшов униз до вітальні й прочитав записку при світлі лампи, що стояла на столі. В записці були дві фрази, написані Песчиною рукою: «Отримав вашого листа. Якщо від вас не буде звістки до зазначеного часу, я зламаю печать, коли проб'є годинник».

Я поклав записку до свого записника й рушив до дверей. Меріан заступила мені дорогу на порозі й штовхнула мене назад до кімнати, де свічка освітила моє обличчя. Меріан схопила мене за обидві руки й пильно подивилася мені в очі.

— Я розумію! — схвильовано прошепотіла вона. — Сьогодні ви зважились на останню спробу.

— Так, на останню і, сподіваюся, вдалу, — шепнув я їй на відповідь.

— Але не їдьте самі! Ох, Волтере, ради Бога, тільки не самі! Візьміть мене з собою. Не відмовляйте мені тільки тому, що я жінка. Я повинна бути з вами! Я поїду! Я чекатиму на вас у кебі!

Тепер настала моя черга стримати її. Вона спробувала випручатись, щоб пройти в двері першою.

— Якщо ви хочете допомогти мені, — сказав я, — то лишайтеся тут і лягайте спати цієї ночі в спальні моєї дружини. Тільки дайте мені поїхати із спокійним серцем. Якщо я буду спокійний за Лору, то ручуся за все інше. Поцілуйте мене, Меріан, і докажіть, що вам стане мужності дочекатися, поки я вернусь.

Я не міг дозволити їй сказати ще хоч слово. Вона спробувала ще затримати мене, але я вирвався з її рук і вибіг з кімнати. Хлопчик був унизу, він одчинив мені вхідні двері. Я вскочив у кеб швидше, ніж візник устиг вилізти на передок.

— Форест-Роуд, Сент-Джонз-Вуд! — крикнув я йому у віконце. — Плачу вдвічі більше, якщо будете там за чверть години!

— Постараюсь, сер!

Я глянув на годинника. Одинадцята. Не можна було втрачати ні хвилини.

Швидка їзда, свідомість, що кожна мить наближає мене до графа, що нарешті я можу безперешкодно зважитися на цю ризиковану зустріч, — усе це разом так розпалило мене, аж я знай просив візника їхати швидше. Коли ми виїхали на шосе, я нетерпляче виткнувся у вікно, щоб побачити Форест-Роуд, перш ніж ми доїдемо до неї. Якраз десь далеко церковні дзиґарі вибили чверть на дванадцяту, коли ми звернули на Форест-Роуд. Я зупинив кеб, трохи не доїжджаючи до графового дому, швидко розплатився з візником і пішки пішов до будинку.

Наблизившись до хвіртки, я побачив якогось чоловіка, що ніби теж прямував до хвіртки, тільки з протилежного боку. Ми зустрілися під газовим ліхтарем і подивились один на одного. Я зразу ж упізнав русявого чужоземця з рубцем на щоці, й він мене, певне, впізнав теж. Він нічого не сказав мені й звільна пройшов далі, а не зупинився перед будинком, як я. Чи випадково опинився він на Форест-Роуд? Чи, може, їхав слідом за графом аж до його дому?

Я не став сушити собі голову цими питаннями. Зачекавши трохи, поки чужоземець неквапно зайшов за ріг, я подзвонив. Було двадцять хвилин на дванадцяту — досить пізно, і граф міг уникнути зустрічі зі мною під тим приводом, що вже ліг спати.

На цю можливу перешкоду була тільки одна рада — послати йому власну мою візитну картку, без ніяких попередніх запитань про те, чи може граф мене прийняти. Моя візитна картка дала б йому наздогад, що я маю поважну причину для невідкладного візиту о такій пізній порі. Тож, поки там хтось вийде до мене, я дістав візитку й написав під моїм ім'ям: «У важливій справі». Я дописував олівцем останні літери, коли покоївка відчинила хвіртку й спитала підозріливо, чого я «зволю бажати».

— Будьте ласкаві передати оце вашому панові, — одповів я, подаючи їй свою візитну картку.

З того, як нерішуче дівчина взяла ту картку, я збагнув, що, коли б я спитав, чи вдома граф, їй заздалегідь велено сказати: «Графа немає вдома». Від моєї впевненості вона розгубилась. Спантеличено подивившись на мене, вона понесла мою картку в будинок, і зачинила за собою вхідні двері, лишивши мене чекати в палісаднику.

Десь за хвилину вона вийшла й сказала:

— Граф передає вам вітання й питає, чи не будете ви люб'язні сказати, в якій саме справі ви прийшли до нього.

— Передайте йому і від мене вітання, — відповів я, — і перекажіть, що про свою справу я можу сказати лише йому самому.

Вона знов пішла, тоді знов вийшла й цього разу запросила мене увійти.

Я зараз же пішов за нею. За мить я вже був у домі графа Фоско.

VII

У холі не було лампи, але при тьмяному світлі свічки, яку тримала в руці покоївка, я побачив, як із іншої кімнати сюди ввійшла літня дама. Вона кинула на мене зміїний погляд і, не відповівши на мій уклін, поволі пішла нагору східцями. Моє знайомство з щоденником Меріан підказало мені, що тією літньою дамою була мадам Фоско.

Служниця ввела мене до кімнати, з якої тільки-но вийшла графиня. Я опинився віч-на-віч із графом.

Він був досі ще у вечірньому костюмі, окрім фрака, якого недбало кинув на крісло. Рукава його сорочки були закасані, але не вище зап'ястків. По ліву руч від нього був саквояж, по праву — скриня. Скрізь по кімнаті були розкидані книжки, папери, одежа. На столі біля дверей стояла клітка з білими мишами, добре мені знайома з описів. Канарки й какаду були, мабуть, десь в іншій кімнаті. Коли я увійшов, граф саме вкладав речі до скрині й підвівся мені назустріч із якимись паперами в руках. Обличчя його ще зберігало виразні сліди потрясіння, яке він пережив у театрі. Пухкі щоки обвисли, холодні сірі очі зиркали скрадливо й пильно, його вигляд, манери, голос — все різко підкреслювало його підозріливість і недовіру. Він ступив крок до мене і з холодною люб'язністю запропонував мені сісти.

— Ви прийшли в якійсь справі, сер? — спитав він. — Ніяк не додумаюсь, що могло привести вас до мене.

Неприхована цікавість, із якою він прискіпливо розглядав моє обличчя, переконала мене, що він не завважив мене в опері. Першого він побачив Песку — й від тієї миті вже не помічав нікого й нічого в театрі. Моє ім'я звісно ж, попередило його про мої ворожі наміри, але схоже було, що він і справді не знає, з якою метою я прийшов до нього.

— Мені пощастило, що я застав вас дома, — сказав я. — Ви, здається, збираєтеся в подорож?

— Ваша справа пов'язана з моєю подорожжю?

— До певної міри.

— До якої міри? Ви знаєте, куди я від'їжджаю?

— Ні. Я тільки знаю, чому ви від'їжджаєте.

Він миттю прослизнув повз мене до дверей, замкнув їх і поклав ключа собі в кишеню.

— Ми з вами чудово знаєм один одного за відгуками, містере Гартрайт, — сказав він. — Вам, часом, не спадало на думку, коли ви йшли сюди, що я не з тих, із ким можна жартувати?

— Таки спадало на думку, — відповів я, — і я прийшов не жартувати з вами. Йдеться про життя і смерть — ось чому я тут. Навіть коли б ті двері, що ви їх замкнули, були зараз відчинені, все одно ніякі ваші слова чи вчинки не змусять мене піти звідси.

Я пройшов далі в кімнату й став навпроти нього на килимку біля каміна. Він присунув стільця до дверей і всівся на нього, поклавши ліву руку на стіл біля клітки з мишами. Стіл здригнувся від його важкої руки. Маленькі звірятка попрокидались і забігали по клітці, витріщаючись на господаря, витикаючи свої писочки поміж гарно розмальованих прутів своєї домівки.

— Йдеться про життя і смерть? — повторив він сам до себе. — Ці слова, можливо, означають щось серйозніше, ніж ви гадаєте. Що ви цим хочете сказати?

— Те, що я сказав.

На його широкому лобі зарясніли крапельки холодного поту. Ліва його рука скрадливо посунулась до краю стола. В столі була шухляда із замком, у замку стирчав ключ. Пальці його стисли ключа, але не повернули його.

— То вам відомо, чому я від'їжджаю з Лондона? — провадив він далі. — Будьте ласкаві, назвіть причину.

Кажучи ці слова, він повернув ключа й відімкнув шухляду.

— Я зроблю більше, — відказав я, — я покажу вам причину, якщо хочете.

— Як це ви її покажете?

— Ви скинули фрака, — мовив я. — Закасайте лівого рукава вашої сорочки, й ви побачите причину.

Обличчя його вмить покрилося свинцевою, аж синявою блідістю, як і тоді в театрі. Смертоносний блиск його очей бив мені просто в очі. Він мовчав. Але рука його повільно висунула шухляду й нечутно ковзнула туди. Там заскреготало на мить щось важке, він підтягнув ближче до себе те щось, невидне мені, й скрегіт стих. Запала така напружена тиша, що я на своєму місці біля каміна чув, як миші гризуть прути своєї клітки.

Життя моє висіло на волосині. Я розумів це. Цієї вирішної хвилини я думав його думками, я відчував його пальцями, внутрішнім зором я бачив те, що він присунув до себе в шухляді.

— Стривайте, — сказав я. — Двері замкнені, ви бачите — я не рухаюсь, бачите — в руках у мене нічого немає. Стривайте. Я маю ще щось вам сказати.

— Ви сказали досить, — відповів він із раптовим спокоєм, таким неприродним та лиховісним, що страхав дужче за найлютіший вибух гніву. — Мені самому потрібна хвилина для роздумів, якщо дозволите. Ви здогадуєтесь, над чим я роздумую?

— Можливо.

— Я думаю, — сказав він незворушно, — чи багато безладдя додасться в цій кімнаті, коли ваші мізки розлетяться біля каміна.

З виразу його обличчя я бачив, що коли б я ворухнувся тієї миті, він би застрелив мене.

— Перш ніж ви додумаєте це своє питання, — в тон йому сказав я, — раджу вам прочитати записку, яку я приніс із собою.

Мабуть, ця моя пропозиція збудила його цікавість. Він кивнув головою. Я дістав Песчину розписку про отримання мого листа, подав йому на відстані простягненої руки й знову став на своє місце біля каміна.

Він прочитав ті дві фрази вголос:

— «Отримав вашого листа. Якщо від вас не буде звістки до зазначеного часу, я зламаю печать, коли проб'є годинник».

Іншому на його місці потрібні були б пояснення — граф їх не потребував. Раз прочитавши записку, він зрозумів, до якої я вдався застороги, — от ніби сам був присутній при тому. Вираз його обличчя вмить змінився. Він забрав руку з шухляди — в руці нічого не було.

— Я не замикаю шухляди, містере Гартрайт, — мовив він. — І я не кажу, що ваші мізки не розлетяться біля каміна. Але я справедливий навіть до своїх ворогів, і ладен заздалегідь визнати, що вони розумніші, ті ваші мізки, ніж я думав. Ближче до діла, сер! Адже вам щось треба від мене?

— Так. І я візьму те, що мені треба.

— На яких умовах?

— Без будь-яких умов.

Його рука знову ковзнула в шухляду.

— Ба ні! Так ми тільки топчемося на місці, й ті ваші розумні мізки знов наражаються на небезпеку, — сказав він. — Ваш тон плачевно недоречний, сер, приструніть його негайно! Як на мене, то я менше ризикую, застреливши вас на місці, аніж коли випущу вас із цього дому, не змусивши вас попередньо погодитися на умови, продиктовані й схвалені мною. Зараз ви маєте діло не з моїм гірко оплакуваним другом — ви стоїте віч-на-віч із Фоско! Якби життя двадцятьох містерів Гартрайтів були каменями спотикання на моєму шляху до безпеки, я пройшов би по цих каменях, підтримуваний моєю високою байдужістю, врівноваживши сам себе своїм несхитним спокоєм. Ставтеся до мене з пошаною, якщо вам дороге ваше життя! Я закликаю вас відповісти мені на три запитання, перш ніж ви заговорите про справу. Вислухайте їх — вони мають істотне значення для нашої подальшої розмови. Дайте на них відповіді — вони мають істотне значення для мене. — Він підніс пальця. — Перше запитання! — проголосив він. — Ви прийшли сюди, заволодівши відомостями — може, правдивими, а може, фальшивими, — де ви їх узяли?

— Я відмовляюсь відповісти на це запитання.

— Дарма, я все одно довідаюсь. Якщо ті відомості правдиві, — зважте, як рішуче я наголошую оце «якщо», — ви дістали змогу торгувати ними тут завдяки власній зраді чи зраді когось іншого. Я відзначаю цю обставину в пам'яті, щоб використати її в майбутньому. А я не забуваю нічого. Далі! — Він підніс другого пальця. — Друге запитання. Під рядками, що їх ви дали мені прочитати, немає підпису. Хто написав їх?

— Чоловік, на якого я можу покладатися цілком — і якого ви маєте всі підстави боятися.

Моя відповідь влучила в ціль. Я почув, як затремтіла його ліва рука в шухляді.

— Скільки часу ви даєте мені, — сказав він, ставлячи своє третє запитання вже сумирнішим тоном, — до того, як проб'є годинник і печать буде зламано?

— Досить часу, щоб ви погодилися на мої умови, — відповів я.

— Дайте мені точнішу відповідь, містере Гартрайт. Котру годину повинен вибити годинник?

— Дев'яту, завтра вранці.

— Дев'яту завтра вранці? Так, так, пастка спрацює швидше, ніж я встигну оформити свого паспорта й виїхати з Лондона. А не раніше, ні? Ну, це ми ще побачимо. Я можу лишити вас тут заручником і домовитися з вами, щоб ви послали по вашого листа, перш ніж я відпущу вас. А тим часом, будьте ласкаві викласти мені ваші умови.

— Ви їх почуєте. Вони прості, і їх можна викласти в кількох словах. Чи знаєте ви, чиї інтереси я прийшов сюди захистити?

Він посміхнувся з вельми зверхньою холоднокровністю і недбало махнув правою рукою:

— Я згоден відповісти навмання, — сказав він глузливо. — Звісно, інтереси якоїсь дами?

— Моєї дружини інтереси.

Вперше за всю нашу розмову непідробне, щире почуття промайнуло на його обличчі — він украй здивувався. Я побачив по ньому, що від цієї хвилини перестав бути в його очах небезпечним супротивником. Він зараз же засунув шухляду, згорнув руки на грудях і став слухати мене, іронічно посміхаючись.

— Ви чудово знаєте про те розслідування, яке я проваджу ось уже багато місяців, — вів я далі. — Тож даремні були б усі ваші спроби заперечувати в моїй присутності будь-які відомі мені факти. Ви винні в жахливому злочині. Ви скоїли його з метою присвоїти собі десять тисяч фунтів.

Він не сказав нічого, тільки обличчя його зненацька затьмарила тривога.

— Лишіть свою здобич собі, — сказав я. (Обличчя його знов проясніло, а очі широко розплющилися від подиву, якому не було кінця-краю). — Я тут не для того, щоб торгуватися за гроші, які пройшли через ваші руки, ставши ціною ницого злочину...

— Обережніше, містере Гартрайт. Ваші моральні мишоловки мають великий успіх в Англії — будьте ласкаві залишити їх для себе й ваших співвітчизників. Ті десять тисяч фунтів — це спадок, що його заповів моїй незрівнянній дружині покійний містер Ферлі. Розглядайте їх із цього погляду, й тоді, коли хочете, я порозмовляю з вами на цю тему. Одначе для мене, людини такої витонченої чутливості, подібна розмова була б чимось плачевно ницим. Я волів би обійти цей дріб'язок мовчанням. Пропоную вернутися до обговорення ваших умов. Чого ви хочете?

— Я вимагаю, по-перше, щоб ви цілком і повністю зізналися у скоєній змові. Ви напишете це зізнання й підпишете його — зараз, у моїй присутності.

Він знов підніс пальця вгору.

— Раз! — мовив він, відлічуючи мої вимоги з серйозною увагою ділової людини.

— По-друге, я вимагаю від вас об'єктивного доказу, не залежного від ваших особистих клятвених запевнень, — я вимагаю, щоб ви вказали точну дату (й підтвердили її документально), коли моя дружина виїхала з Блеквотер-Парку й приїхала в Лондон.

— Он як! То, виходить, ви таки знайшли в цьому ділі слабинку, — спокійно зауважив він. — Що іще?

— Поки що це все.

— Гаразд! Ви виклали ваші умови, а тепер послухайте мої. Моя відповідальність за «злочин», як ви зволили висловитись, у цілому, можливо, менша відповідальності за те, що я покладу вас отут, на килимку біля каміна. Скажімо, я приймаю вашу пропозицію, але з моїми поправками. Потрібний вам звіт буде написано і вам буде дано об'єктивний доказ. Гадаю, ви матимете за такий доказ листа мого палко оплакуваного друга, власноручно ним написаного й підписаного, де він сповіщає мене про день і годину прибуття його дружини в Лондон? Я можу дати вам цього листа. А ще я можу послати вас до чоловіка, у якого я найняв карету, щоб відвезти мою гостю з вокзалу того дня, коли вона прибула в Лондон. Із допомогою книги замовлень цього чоловіка ви довідаєтеся про дату, навіть якщо його кебмен, що віз нас, забув, котрого числа це було.

Все це я можу зробити й зроблю — на ось яких умовах. Я перелічу їх. Умова перша! Ми з мадам Фоско виїдемо — коли, куди і як нам заманеться. І ви не чинитимете нам ніяких перешкод. Умова друга! Ви зачекаєте тут, у моєму товаристві, поки прийде мій агент. А прийде він о сьомій ранку, щоб допомогти мені впорати справи. З ним ви посилаєте чоловікові, що має вашого листа, письмове розпорядження віддати листа моєму агентові. Ви зачекаєте тут, поки мій агент передасть того нерозпечатаного листа мені в руки, після чого ви дасте мені півгодини, щоб я міг поїхати, а тоді можете вважати себе вільним і йти, куди вам заманеться. Умова третя! Ви дасте мені сатисфакцію джентльмена за ваше втручання в мої особисті справи й за ті вирази, яких ви допустилися в моїй присутності під час цієї бесіди. Час і місце дуелі — за кордоном! — будуть указані в моєму листі, я напишу вам, коли опинюся в безпеці на континенті. В тому листі буде смужка паперу, яка точно відповідатиме довжині моєї шпаги. Ось мої умови. Скажіть мені, чи ви приймаєте їх. Так чи ні?

Незвичайна суміш миттєвої рішучості, далекозорої підступності й пройдисвітської бравади спантеличила мене на мить — але тільки на мить. Я мав вирішити єдине питання: чи є у мене моральне право дозволити цьому негідникові, що позбавив імені мою дружину, втекти безкарно в обмін на надані ним засоби для поновлення Лориного імені? Я знав, що моя мета — добитися справедливого визнання моєї дружини в домі, де вона народилась і звідки її вигнано як самозванку, а також привселюдного знищення тієї брехні, що була викарбувана на надгробку її матері, — що ця мета була б набагато благородніша й чистіша, коли б її не обтяжував наліт лихих пристрастей, коли б вона була вільна від прагнення помститися, яке від самого початку домішувалось до моїх дій. І все ж я не можу з усією щирістю сказати, що то мої моральні переконання були настільки сильні в мені, що самі вирішили за мене мою внутрішню боротьбу. Вони переважили завдяки тому, що цієї миті я згадав про смерть сера Персіваля. Яким жахливим чином сама доля вирвала відплату з моїх слабких рук! У моєму сліпому невіданні майбутнього яке я мав право гадати, що цей чоловік зостанеться не покараний, коли втече від мене? Я міркував про це — може, з домішкою забобонного передчуття, притаманного мені, може, із шляхетнішим почуттям, достойнішим мене, ніж забобонний острах. Нелегко було мені випустити його з рук доброхіть — випустити нині, коли він нарешті мені попався, — але я змусив себе зробити цю жертву. Одне слово, я вирішив керуватися тільки тією високою, справедливою метою, з яку я несхитно вірив, — служити Лориній справі, справі Істини.

— Я приймаю ваші умови, — сказав я, — з одним застереженням.

— Із яким? — спитав він.

— Воно стосується до запечатаного листа, — відповів я. — Я вимагаю, щоб ви, не читаючи, знищили його в моїй присутності, як тільки лист опиниться у ваших руках.

Цю умову я висунув, звісно, тому, що не хотів, щоб він забрав із собою письмовий доказ суті мого спілкування з Пескою. Факт мого знайомства з професором усе одно стане йому відомий, коли вранці я дам його агентові Песчину адресу. Але він не міг скористатися цим на шкоду моєму другові, спираючись тільки на свої не підтверджені доказами слова, навіть коли б і зважився на такий експеримент, — тож я міг бути цілком спокійний за маленького професора.

— Я приймаю ваше застереження, — сказав він, добре поподумавши хвилини дві. — Не варто сперечатися через нього — листа буде знищено, хай-но він потрапить до моїх рук.

Кажучи ці слова, він підвівся зі стільця, де досі сидів навпроти мене. Одним зусиллям волі він умить скинув із себе весь тягар нашої довгої розмови.

— Ух! — вигукнув він, з насолодою потягуючись. — Гаряча була сутичка, поки тривала. Сідайте, містере Гартрайт. У майбутньому ми з вами стрінемось як смертельні вороги, а поки що будьмо люб'язні й чемні один з одним, як личить істинним джентльменам. Дозвольте мені покликати сюди мою дружину.

Він одімкнув двері й розчинив їх навстіж.

— Елеоноро! — гукнув він густим басом.

До кімнати увійшла леді із зміїним обличчям.

— Мадам Фоско — містер Гартрайт, — мовив граф, знайомлячи нас із світською невимушеністю. — Ангеле мій, — провадив він, звертаючись до графині, — чи дозволять вам ваші клопоти з пакуванням речей урвати хвилинку, щоб зварити мені трохи доброї міцної кави? У нас із містером Гартрайтом є ще одна справа — я напишу дещо для нього. Тож мені потрібна повна влада над своїми думками, щоб бути на належній, гідній мене висоті!

Мадам Фоско двічі мовчки схилила голову — сухо кивнула мені, смиренно кивнула чоловікові — й тихо ковзнула в двері.

Граф підійшов до письмового стола біля вікна, відчинив його й дістав кілька пак паперу й пучок гусячих пер. Він розсипав пера по столу, щоб вони завжди були напохваті, а тоді нарізав папір вузькими смугами, як те роблять письменники-професіонали для друкарського верстата.

— Я створю надзвичайний документ, — мовив він, озираючись на мене через плече, — адже я маю добрі навички літературної творчості. Одне з найрідкісніших і найцінніших досягнень людського розуму — це велике вміння давати лад своїм думкам. Величезна перевага! Я володію нею. А ви?

Він заходив туди-сюди по кімнаті, дожидаючи кави, — він мугикав щось собі під ніс і час від часу ляскав себе долонею по лобі, неначе відкидаючи перепони, що поставали на шляху впорядкованої течії його думок. Найдужче вразила мене його незмірна зухвалість: із того становища, в яке я його поставив, він зробив п'єдестал для свого шанолюбства і виліз на нього, аби віддатися найлюбішому своєму заняттю — виставляти себе напоказ. Але, попри всю мою зневагу до нього, мене мимоволі вражала його невичерпна снага й сила волі, що проявлялися навіть у буденних дрібничках.

Мадам Фоско принесла кави. На знак подяки він поцілував їй руку і провів її до дверей; вернувся, налив собі кави й поніс чашку на письмовий стіл.

— Дозвольте запропонувати вам трохи кави, містере Гартрайт? — сказав він, перш ніж сісти за стіл.

Я відмовився.

— Що? Ви гадаєте, що я вас отрую? — весело вигукнув він. — Англійці мають здоровий глузд, хоч і досить обмежений, — провадив він далі, — але вони із своїм здоровим глуздом мають одну прикру ваду: вони завжди обережні там, де й не треба.

Він умочив гусяче перо в чорнило, поклав перед собою першу паперову смужку, притримуючи її великим пальцем, відкашлявся і почав писати. Писав він із скрипом та шелестом, дуже швидко, й таким великим, сміливим почерком, залишаючи такі широкі проміжки між рядками, що не збігло й двох хвилин, як смужка була вже списана, й він, поставивши номер сторінки, кинув її через плече на підлогу. І так кожну смужку, дописавши, він нумерував і кидав через плече на підлогу, щоб не заважала на столі. Коли перше перо притупилось, воно теж полетіло через плече на підлогу, й він схопив друге із запасу, розсипаного по столу. Смужки за смужками, десятками, сотнями летіли на підлогу то через ліве, то через праве плече, поки кругом його стільця виросла справжня паперова кучугура. Минала година за годиною — я сидів і спостерігав, а він писав, писав, писав. Він ні разу не зупинився, хіба що сьорбнути кави, а коли кава була випита, час від часу ляскав себе по лобі. Вибило першу годину, другу, третю, четверту, а смужки все літали довкола нього, невтомне перо безнастанно скрипіло по паперу й дедалі вище ріс білосніжний паперовий хаос довкола його стільця.

Та ось, десь о четвертій годині, я почув, як перо раптом затріщало, забризкало чорнилом, — це ж він, певне, вимальовував свій квітчастий підпис.

— Браво! — вигукнув він, скочивши на ноги з юначою жвавістю і всміхаючись мені в обличчя звитяжно-урочистою усмішкою. — Зроблено, містере Гартрайт! — проголосив він, ударивши себе в широкі груди кулачиськом задля поновлення сил. — Зроблено — на моє глибоке вдоволення — і на ваш глибокий подив, коли ви прочитаєте, що я написав. Тема вичерпана, але людина — Фоско — ні! Я не вичерпався! Зараз я беруся: дати лад моїм запискам, переглянути мої записки й перечитати мої записки — вголос, виразисто, тільки для вашого, особисто вашого вуха! Оце тільки вибило четверту годину. Добре! Дати лад, переглянути, перечитати вголос — від четвертої до п'ятої. Трохи передрімати, перепочити — від п'ятої до шостої. Останні приготування — від шостої до сьомої. Справа з агентом і запечатаним листом — від сьомої до восьмої. О восьмій — в дорогу! Стежте за виконанням цієї програми.

Він умостився, схрестивши ноги, на підлозі серед своїх паперів і почав нанизувати їх на шило із засиленим у нього тонким шнуром. Потім, уже за письмовим столом, переглянув написане, перелічив на першій сторінці всі звання й титули, яких був удостоєний, а тоді прочитав мені свого манускрипта з гучним театральним пафосом та рясною театральною жестикуляцією. Ось іще трохи — й читачі матимуть нагоду самі скласти власну думку про цей документ. Скажу тільки: звіт графа Фоско відповідав моїй меті.

Потім він написав мені адресу хазяїна візничої фірми, де він був найняв карету, і вручив мені листа сера Персіваля. Дата на листі свідчила, що його відіслано з Гемпшіру 25 липня, і сповіщалося в ньому, що леді Глайд прибуде в Лондон 26 липня. Отже, того самого дня (25 липня), коли лікар підписав медичне свідоцтво про смерть, що сталася в домі графа Фоско у Сент-Джонз-Вуді, сама Лора, леді Глайд, була жива й, за свідченням сера Персіваля, перебувала в Блеквотер-Парку, а наступного дня мала вирушити в Лондон! Тож, коли б мені пощастило добути ще й свідчення візника, я мав би в руках усі потрібні докази.

— Чверть на шосту,— мовив граф, глянувши на годинника. — Час подрімати, поновити сили. Як ви, може, завважили, містере Гартрайт, я схожий на великого Наполеона. Моя схожість із цим безсмертним генієм проявляється ще й в тому, що я можу, як і він міг, за власним бажанням поринати в сон де завгодно й коли завгодно. Вибачте мені на хвилинку. Я запрошу сюди мадам Фоско, щоб ви не знудилися на самоті.

Знавши так само добре, як і він, що мадам Фоско запрошується до кімнати стерегти мене, аби я не втік, поки він спатиме, я нічого не відповів і зайнявся пакуванням паперів, які він передав мені на володіння.

Увійшла леді — бліда, холодна й сповнена отрути, як завжди.

— Розважте містера Гартрайта, мій ангеле, — попросив граф.

Він подав їй стільця, ще раз поцілував їй руку, підійшов до кушетки й через три хвилини спав мирним-блаженним сном щонайдоброчеснішої людини на землі.

Мадам Фоско взяла зі столу якусь книжку, сіла й подивилася на мене з невичерпною, мстивою злобою жінки, яка нічого не забуває і ніколи не прощає.

— Я слухала вашу розмову з моїм чоловіком, — сказала вона. — Коли б я була на його місці, ви б лежали зараз мертвий отут, на килимку!

Сказавши це, вона розгорнула книжку. Більше вона ні разу не глянула на мене й не зронила жодного слова за весь час, поки її чоловік спав.

А він точно через годину після того, як заснув, розплющив очі й підвівся з кушетки.

— Я почуваюся цілком відсвіженим, — зауважив він. — Елеоноро, добра моя дружинонько, чи все вже у вас готове нагорі? Чудово! Своє пакування я закінчу хвилин за десять. Іще за десять хвилин я вберуся у свій дорожній костюм. Що ще лишається зробити, поки не прийшов агент? — Він роззирнувся по кімнаті, й погляд його впав на клітку з білими мишами. — Ах! — вигукнув він жалібно. — Лишається ще один, останній удар по моїх прекрасних почуттях! Мої невиннятка дрібнесенькі! Любі мої дітки! Як мені з ними бути? Поки що у нас немає пристановища, ми будемо весь час у дорозі — чим менше багажу, тим краще... Мій какаду, мої канарки, мої маленькі мишки, хто ж їх леліятиме, коли поїде їхній добрий татусь?

Поринувши в глибоку задуму, він заходив по кімнаті. Коли він писав свою сповідь, то аж ніяк не здавався стурбованим. Але зараз він був явно стурбований і засмучений. Зараз його мучило незрівнянно важливіше питання: як найкраще прилаштувати своїх улюбленців? По довгих роздумах він раптом рішуче знову сів за письмовий стіл.

— Ідея! — вигукнув він.— Я подарую своїх канарок і свого какаду цій величезній столиці — мій агент піднесе їх від мого імені в дар Лондонському зоологічному саду. Зараз же напишу супровідного документа.

Він почав швидко писати, вголос повторяючи слова в міру того, як виливав їх на папір.

— «Номер один. Какаду з незрівнянним оперенням. Чарівне видовище для всіх, хто має смак.

Номер два. Канарки неперевершено! жвавості й розуму, гідні райських садів Едему, а також гідні зоологічного саду в Ріджентс-Парку. Данину поваги Британській Зоології

підніс

Фоско».

Знов шалено зарипіло, забризкало чорнилом перо — підпис прикрасився вигадливими завиточками.

— Графе, ви не вписали мишей, — нагадала мадам Фоско.

Він підвівся з-за письмового столу, взяв її руку й притис до свого серця.

— Всяка людська рішучість, Елеоноро, має свої межі, — проговорив він урочисто. — Межі моєї рішучості означені в цьому документі. Я не спроможний розлучитися з моїми білими мишками. Змиріться з цим, ангеле мій, і пересадіть їх у дорожню клітку.

— Гідна захоплення ніжність! — мовила мадам Фоско, захоплено дивлячись на свого чоловіка. Кинувши на мене останній зміїний погляд, вона обережно взяла клітку з мишами і вийшла з кімнати.

Граф подивився на годинника. Попри весь свій твердий намір зберігати до кінця цілковиту незворушність, він дедалі нетерплячіше очікував приходу свого агента. Свічки давно догоріли, проміння нового ранку заливало кімнату. Аж о сьомій годині й п'ять хвилин пролунав дзвінок і з'явився агент. Він був чужоземець із чорною бородою.

— Містер Гартрайт — мсьє Рюбель, — сказав граф, знайомлячи нас.

Він одвів агента (кожна рисочка якого промовляла, що він шпигун) в куток, пошепки дав йому якісь вказівки й залишив нас наодинці.

Щойно ми зосталися сам на сам, «мсьє Рюбель» вельми чемно сказав мені, що він до моїх послуг. Я написав Песці кілька слів, просячи його вручити подавцеві цього мій запечатаний лист, проставив адресу професора й віддав записку мсьє Рюбелю.

Агент почекав зі мною, аж поки вернувся його хазяїн, убраний в дорожній костюм. Перш ніж відпустити агенту граф прочитав адресу на моїй записці.

— Я так і думав, — сказав він, глянувши на мене спохмурнілим поглядом. Від цієї хвилини його манери змінились.

Він кінчив пакувати речі й сів за географічну карту, роблячи якісь позначки у своєму записнику і час від часу нетерпляче поглядаючи на годинника. Мені він більше й слова не кинув. Він на власні очі переконався, що між мною і Пескою існує взаєморозуміння, і тепер, коли наближалась година від'їзду, тільки й думав, як убезпечити свою втечу.

Близько восьмої години повернувся мсьє Рюбель із моїм нерозпечатаним листом. Граф уважно прочитав мій напис на конверті, роздивився печать, засвітив свічку — і спалив листа.

— Я виконав свою обіцянку, — сказав він, — але всій цій справі, містере Гартрайт, іще не кінець.

Біля хвіртки стояв кеб, у якому агент приїхав назад. Він і покоївка почали виносити речі. Мадам Фоско, в густій вуалі, зійшла вниз, несучи в руці дорожню клітку з білими мишами. На мене графиня навіть не глянула. Граф допоміг їй сісти в кеб.

— Вийдіть за мною в коридор, — шепнув він мені, — я хотів би щось вам сказати наостанок.

Я підійшов до вхідних дверей, агент стояв далі, на східцях ґанку. Граф вернувся і втяг мене в коридор.

— Пам'ятайте про третю умову! — сказав він мені стиха. — Ви ще почуєте про мене, містере Гартрайт! Може бути, я забажаю від вас сатисфакції раніше, ніж ви гадаєте!

Не встиг я отямитись, як він схопив мою руку й міцно здавив, кинувся до дверей, став і знов підійшов до мене.

— Ще одне слово, — мовив він довірчим тоном. — Коли я востаннє бачив міс Голкомб, вона виглядала блідою, хворою. Я потерпаю за цю гідну захоплення жінку. Бережіть її, сер! Поклавши руку на серце, я врочисто заклинаю вас — бережіть міс Голкомб!

Це були останні слова, що він сказав мені. Він втис своє огрядне тіло в кеб, і вони рушили.

Ми з агентом постояли трохи біля дверей, провели екіпаж поглядом. Поки ми так стояли, з-за рогу виїхав інший кеб і швидко помчав слідом за графовим кебом. Коли другий кеб порівнявся з відчиненою хвірткою, з його вікна виглянув чоловік. Незнайомець із театру! Знов чужоземець із рубцем на лівій щоці!..

— Прошу вас побути зі мною тут іще півгодини, сер! — нагадав мені мсьє Рюбель.

— Гаразд.

Ми вернулися до вітальні. Я не мав ніякого бажання розмовляти з агентом чи слухати його. Я дістав паку паперів, яку вручив мені граф, і прочитав історію жахливого злочину, розказану словами тієї самої людини, що це задумала і здійснила.

Оповідь продовжує Ісідор Оттавіо Балдассаре Фоско

граф Священної Римської Імперії, Кавалер Великого Хреста й Ордена Бронзової Корони, Постійний Гросмейстер Масонів-Розенкрейцерів Месопотамії, Почесний Член Товариств Музичних, Медичних, Філософських, Добродійницьких усієї Європи тощо, тощо, тощо...

Влітку 1850 року я приїхав до Англії з-за кордону з одним делікатним політичним дорученням. Я був напівофіційно зв'язаний із довіреними особами, чиї зусилля мені було доручено спрямовувати. Серед них були й мсьє та мадам Рюбель. Я мав кілька тижнів вільного часу, а потім повинен був братися до виконання своїх обов'язків, загніздившись десь у лондонському передмісті. Допитливість може не допитуватись, що за такі обов'язки я мав. Допитливим я можу тільки поспівчувати від щирого серця. Та ще пошкодувати, що дипломатична стриманість забороняє мені їм потурати.

Я домовився перебути ті кілька тижнів відпочинку, про які згадував вище, у величній садибі мого покійного нині, гірко оплакуваного друга, сера Персіваля Глайда. Він саме прибув із континенту разом із своєю дружиною. І я теж прибув із континенту — із моєю дружиною. Англія — країна домашнього затишку. Як це було добре, що ми з сером Персівалем в'їхали до того затишку так по-домашньому, з дружинами!

Узи дружби, що зв'язували мене із сером Персівалем, були в ті дні ще міцніші завдяки зворушливій подібності його й мого матеріального становища. Ми обидва потребували грошей. Непоборна потреба! Світова нужда! Чи знайдеться на світі хоч одна цивілізована людина, котра б нам не поспівчувала? Якщо знайдеться, то яка вона мусить бути нечула! Або ж яка багата!

Я не стану заходити в прикрі подробиці печальної цієї теми. Моя думка з огидою сахається від неї. Із стійкістю давнього римлянина я показую свого порожнього гаманця й порожнього гаманця сера Персіваля сором'язливому оку суспільства. Дозвольмо цьому факту вважатися раз і назавжди визначеним та й ходімо далі.

В маєтку нас зустріло пречудове, дивовижне створіння, чиє ім'я — «Меріан» — закарбувалося в моєму серці, жінка, яку в холодній атмосфері світського товариства знають як «міс Голкомб».

О небо праведне! З якою незбагненною стрімливістю я навчився обожнювати цю жінку! У свої шістдесят я божествив її з вулканічним запалом вісімнадцятилітнього юнака! Всі золоті розсипи багатої моєї натури були безнадійно кинуті до її ніг. Моїй дружині, — бідному ангелові! — дружині, що обожнює мене, діставалися тільки нікчемні шилінги та пенси. Такий світ, така Людина, така Любов! Я питаю: хто ми, як не маріонетки в ляльковому театрі? О всесильна Доле, обережніше смикай за наші струни! Будь милосердна, коли змушуєш нас танцювати на нашій жалюгідній, маленькій сцені!

Попередні рядки, якщо їх правильно розуміти, появляють цілу філософську систему. Вона — моя.

Я продовжую.

Становище наших домашніх справ на початку нашого перебування в Блеквотер-Парку змальоване з дивовижною точністю, із глибокою проникливістю рукою самої Меріан.

(Даруйте, що дозволяю собі п'янку вольність називати це божественне створіння на ім'я). Близьке знайомство з її щоденником, до якого я добувся таємними шляхами, невимовно мені дорогими в спогадах, дає змогу моєму невтомному перу не зачіпати теми, що її вже вичерпала ця винятково досконала жінка.

Діла, — діла захопливі, грандіозні! — до яких я причетний, починаються з того печального лиха — з хвороби Меріан.

Наше становище в той час було вкрай серйозне. До певного строку значні суми грошей були потрібні серові Персівалю (я вже не згадую тієї дещиці, що так само дуже була потрібна мені). А єдиним джерелом, із якого ми могли зачерпнути, був капітал його дружини, але жоден гріш того капіталу не належав йому — до її смерті. Погано! Але ще гірше було попереду. Мій гірко оплакуваний друг мав свої приватні клопоти, допитуватись про які надто зацікавлено мені боронила делікатність моєї некорисливої прихильності до нього. Я тільки й знав, що якась жінка, Анна Катерік на ім'я, переховується десь у нашій околиці, що вона спілкується з леді Глайд і що наслідком такого спілкування може бути розкриття однієї таємниці, а це, своєю чергою, могло навіки погубити сера Персіваля. Він сам сказав мені, що він — пропаща людина, якщо не зуміє змусити мовчати свою дружину та не розшукає Анни Катерік. Якщо він пропащий, то що ж тоді буде з нашими грошовими перспективами? Я хоробра людина, але я здригався від такої думки!

Вся могуть мого інтелекту спрямувалася тепер на розшуки Анни Катерік. Хоч які серйозні були наші матеріальні труднощі, вони давали нам якийсь час для передиху. А необхідність розшукати ту жінку була невідкладна. Я тільки й знав, за описами, що вона надзвичайно схожа з лиця на леді Глайд. Завдяки цьому цікавому факту, повідомленому мені лише для того, щоб я міг краще розпізнати ту, котру ми шукали, та ще завдяки додатковому повідомленню про втечу Анни Катерік із божевільні, у моїй голові зародилася грандіозна ідея, яка згодом призвела до таких дивовижних наслідків! Моя ідея полягала в цілковитому ототожненні двох окремих особистостей. Леді Глайд та Анні Катерік належало помінятися одній з одною іменами, місцями й долями. Чудесним наслідком цього обміну був виграш у тридцять тисяч фунтів і вічна непорушність таємниці сера Персіваля.

Коли я поміркував над обставинами, моя інтуїція (майже завжди непомильна) підказала мені, що наша Анна-невидимка рано чи пізно повернеться до старої альтанки біля озера Блеквотер. Там я і став на чати з самого рання, попередивши місіс Майклсон, економку, що мене, коли знадоблюся комусь, можна буде знайти, заглибленого в науку, в тому самотинному місці. Я дотримуюсь непорушного правила — ніколи не робити зайвих таємниць і не збуджувати зайвих підозрінь, коли їх можна відвернути невеличкими дозами своєчасної відвертості. Місіс Майклсон від початку до кінця беззастережно мені вірила. Довірливість цієї шанованої дами (вдови англіканського священика) хлюпала через вінця. Зворушений таким надлишком простодушної довіри в жінці такого шанованого віку, я відкрив просторі вмістища моєї широкої натури й поглинув ту її довіру всю цілком.

За те самовіддане чатування край озера я був винагороджений появою, щоправда, не самої Анни Катерік, а лиш особи, яка опікувалася нею. Ця особистість теж була переповнена наївною довірливістю, яку я поглинув так само, як і в попередньому випадку. Я лишаю їй самій описати обставини, за яких ми здибались (може, вона досі цього ще не зробила) і за яких вона познайомила мене заочно з предметом її материнських турбот. Коли я вперше побачив Анну Катерік, вона спала. Мене мов електричним струмом ударило, коли я побачив, як ця нещасна жінка схожа на леді Глайд. Той грандіозний план, що доти уявлявся мені тільки в загальних рисах, ураз вималювався в моїй голові, коли я подивився на обличчя сплячої, постав перед моїм внутрішнім зором у всіх щонайдрібніших подробицях. Водночас моє серце, завжди відкрите для ніжних почуттів, розтало в сльозах від таких страждань бідолашки. Я зараз же взявся полегшити ті страждання. Іншими словами, я подбав про необхідні покріпляючі засоби для того, щоб Анні Катерік вистачило сил здійснити поїздку в Лондон.

Тут я мушу заявити необхідний протест і виправити прикре непорозуміння.

Кращі роки мого життя були присвячені ревному вивчанню медичної та хімічної наук. Особливо хімія завжди невідпорно вабила мене до себе завдяки величезній, безмежній владі, яку вона дарує тим, хто її пізнає. Хіміки — я стверджую, наголошую це, — могли б, коли б захотіли, змінити судьби людства. Дозвольте мені пояснити цю думку, перш ніж я продовжу свою розповідь.

Розум, кажуть, править світом. Але що править розумом? Тіло. Тіло (пильно стежте за ходом моєї думки) перебуває у владі найвсесильнішої з усіх властительок — хімії. Дайте мені, Фоско, хімію — і, коли Шекспір замислить Гамлета й сяде за стіл, щоб відтворити свій замисел, я кількома крупинками, вкинутими в його їжу, доведу його розум діючи через тіло, до такого стану, що його перо почне плести найнесусвітнішу базгранину, яка будь-коли оскверняла папір. За подібних обставин оживіть мені славетного Ньютона. Я гарантую, що він, побачивши, як упало яблуко, з'їсть його, замість відкрити закон тяжіння. Неронів обід, перш ніж перетравиться в його нутрощах, оберне Нерона в найлагіднішого з людей, а сніданок Александра Великого змусить його вдень накивати п'ятами, як тільки він забачить ворога. Даю священне слово честі, людству ще поталанило: волею неймовірного щасливого випадку сучасні хіміки здебільшого — це найсумирніші з смертних. У масі своїй — це достойні отці родин, які мирно торгують в аптеках. У рідкісних випадках — це філософи, очманілі від самого звучання своїх самозакоханих лекцій, мрійники, що тратять життя на фантастичні, нездійсненні витребеньки, чи шарлатани, чиє шанолюбство не підноситься вище вибавлення наших мозолів. Тим тільки й врятоване людство, і безмежна влада хімії скніє, по-рабськи підпорядковуючи себе найповерховішим та найнезначнішим завданням.

До чого цей сплеск? Навіщо все це бурхливе виверження красномовства?

А на те, що мою поведінку показують у викривленому світлі, на те, що мої мотиви тлумачаться неправильно. Мені приписують, нібито я вжив мої широкі знання хімії проти Анни Катерік і нібито ладен був застосувати їх навіть проти самої божественної Меріан. В обох випадках — огидна брехня! Всі мої помисли були спрямовані на те, щоб зберегти життя Анни Катерік. Усі мої турботи були спрямовані на те, щоб вирятувати Меріан із рук патентованого дурня, який її лікував і який переконався згодом, що поради мої від самого початку були правильні, адже це підтвердив і лондонський лікар. Лише у двох випадках, — в обох однаково не завдавши шкоди людям, на яких я попрактикувався, — я вдався до своїх знань хімії. В першому випадку, провівши Меріан до сільського заїзду поблизу Блеквотера (й намилувавшись із-за фургона, що трапився мені дорогою, поезією рухів, утіленою в її ході), я скористався послугами неоціненної моєї дружини, аби скопіювати першого й перехопити другого з двох листів, що їх моя обожнювана супротивниця доручила звільненій покоївці. Оскільки листи були в дівчини за пазухою, мадам Фоско могла ті листи відкрити, прочитати їх, виконати своє завдання, запечатати й покласти назад тільки з допомогою науки, а ту наукову допомогу я дав їй у вигляді невеликого слоїчка. Другий випадок, коли були вжиті ці засоби, пов'язаний із прибуттям (до того ж воно і йдеться) леді Глайд у Лондон. Ніколи, в жодному іншому випадку я не вдавався до свого Мистецтва, а покладався тільки на самого себе. У всіх інших труднощах і притугах моя природжена здатність битися голіруч, один на один, з обставинами була незмінно на висоті. Я стверджую всеохопну перевагу тієї природженої здатності. Хімікові на противагу я прославляю Людину!

З повагою поставтеся до цього вибуху благородного обурення. Після нього я відчуваю невимовну полегкість. Далі! Ходімо далі!

Натякнувши місіс Клемент (чи Клементс, я вже й не певен), що найкраще буде повезти Анну в Лондон, де вона не попаде до сера Персіваля в лабети; переконавшись, що місіс Клементс радо вхопилася за мою пропозицію, та призначивши день, коли я зустріну обох мандрівниць на станції, аби пересвідчитися на власні очі, що вони й справді поїхали, я міг спокійно вернутися в Блеквотер, щоб поборотися віч-на-віч із тими труднощами, які ще треба було мені подолати.

Насамперед я вирішив скористатися з гідної щонайвищого захоплення відданості моєї дружини. Я умовився з місіс Клементс, що заради Анни вона повідомить леді Глайд свою лондонську адресу. Та цього було не досить. Підступні люди за моєї відсутності могли похитнути простодушну довірливість місіс Клементс, і тоді б вона не обізвалася взагалі. Кого знайти, хто поїхав би в Лондон тим самим поїздом, що й вона, і непомітно провів би її з Анною до її оселі? Так я спитав сам себе. Моє подружнє «я» незагайно відповіло: мадам Фоско.

Вирішивши послати мою дружину в Лондон, я домовився з нею, що мета цієї поїздки буде подвійна. Вкрай була потрібна доглядальниця для страждущої Меріан — така, щоб була однаково віддана і недужій, і мені. На щастя, в моєму розпорядженні була одна з найнадійніших та високоталановитих жінок на світі. Я маю на увазі шановану мадам Рюбель. Я вручив моїй дружині листа до мадам Рюбель, якого Елеонора мала відвезти до її помешкання.

У призначений день місіс Клементс і Анна Катерік зустріли мене на станції. Я чемно провів їх до купе. Так само чемно посадив мадам Фоско в інше купе того самого поїзда. Пізно ввечері моя дружина повернулася в Блеквотер, виконавши всі мої доручення із найбездоганнішою точністю. З нею приїхала й мадам Рюбель. І моя дружина привезла мені адресу місіс Клементс. Подальші події засвідчили, що ця осторога була зайва. Місіс Клементс добросовісно повідомила леді Глайд своє лондонське місце перебування. Зважаючи на можливі майбутні потреби, я зберіг її листа.

Того самого дня я мав коротку розмову з лікарем, під час якої запротестував, во ім'я священного людинолюбства, проти його методів лікування. Він розмовляв зухвало, як це буває з усіма невігласами. Я не виказав ніякого обурення. Сварку я відклав до тієї нагоди, коли мені потрібно буде посваритись.

Потім я сам виїхав із Блеквотера. Мені необхідно було винайняти в Лондоні резиденцію для себе — з огляду на сподівані події. Так само необхідно було мені залагодити одну невеличку родинну справу з містером Ферлі. Я знайшов потрібний мені будинок у Сент-Джонз-Вуді. І розшукав містера Ферлі — в Ліммеріджі, Камберленд.

Таємно ознайомившись із змістом листа Меріан, я довідався, що вона запропонувала містерові Ферлі запросити леді Глайд на певний час у Ліммерідж, аби тим самим полегшити родинні труднощі подружжя Глайдів. Я мудро дозволив цьому листу дійти до місця призначення, відчуваючи, що шкоди від цього не буде, а все може вийти на добро. Отож я постав перед очі містера Ферлі, аби підтримати пропозицію Меріан — із деякими поправками, які, на щастя для мене та моїх планів, були неминучі завдяки її хворобі. Необхідно було, щоб леді Глайд, діставши запрошення від свого дядечка, вирушила з Блеквотера сама й щоб вона, на його пораду, зупинилась переночувати в домі своєї тітоньки (тобто в моєму домі в Сент-Джонз-Вуді). Щоб цього добитись та щоб узяти в містера Ферлі такого листа-запрошення, я і поїхав у Ліммерідж. Досить буде сказати, що цей джентльмен був однаково немічний і розумом і тілом та що я застосував до нього всю могуть мого характеру. Я прийшов, побачив і переміг Ферлі.

Повернувшись до Блеквотер-Парку (із дядечковим запрошенням у кишені), я довідався, що недоладне лікування того недоука призвело до вельми тривожних змін у ході хвороби Меріан. Лихоманка перейшла в тиф. Того самого дня леді Глайд намагалась проникнути в кімнату недужої, щоб її доглядати. Ми з нею не почували одне до одного взаємної симпатії — вона завдала непростимої рани моїм почуттям, обізвавши мене шпигом; вона була каменем спотикання на шляху моєму й Персіваля, — і, попри все це, моя великодушність не дозволяла мені зумисне піддати її небезпеці заразитися тифом. Водночас я не боронив їй наражатися на небезпеку самій. Коли б вона зуміла заразитися й захворіти, то весь той хитромудрий вузол, якого я так ревно й терпляче вив'язував, був би, можливо, розрубаний сліпим ударом долі. Але втрутився лікар — не пустив її до кімнати.

Я ще до того радив послати по лондонського лікаря. Тепер нарешті так і зробили. Приїхав лікар із Лондона й підтвердив мій діагноз. Криза була тяжка. Але на п'ятий день після того, як почався тиф, ми вже мали надію, що наша чарівна пацієнтка видужає. За цей час я ще раз їздив у Лондон: зробив остаточні розпорядження щодо мого дому в Сент-Джонз-Вуді, переконався, таємно розпитавши людей, що місіс Клементс нікуди не переїхала, й домовився про деякі дрібнички з чоловіком мадам Рюбель. Пізно ввечері я повернувся. Ще через п'ять днів лондонський лікар оголосив, що наша чудова Меріан уже поза небезпекою і не потребує більш ніяких ліків, а тільки дбайливого догляду. Це була саме та нагода, на яку я чекав. Тепер, коли вже можна було обійтися без медичної допомоги, я зробив перший хід у грі, посварившися з лікарем. Він був одним із численних свідків, які мені заважали і яких необхідно було позбутись. Жвава суперечка між нами (Персіваля я попередив заздалегідь, і він відмовився втрутитись) призвела до бажаного наслідку. Я обрушився на того нікчему неподоланною лавиною благородного гніву й одним махом вимів його з дому.

Далі необхідно було здихатися слуг. Я знову дав відповідні вказівки Персівалю, чиї моральні сили всякчас потребували покріпляючих засобів, і одного чудового дня місіс Майклсон була приголомшена, почувши від свого хазяїна розпорядження позвільняти всіх слуг. Ми очистили дім від усіх слуг, лишивши тільки одну для простих домашніх робіт — таку тупу й дурну, що ми могли цілком покластися на її цілковиту нездатність хоч що-небудь запідозрити. Коли вся челядь виїхала, лишилося позбутись і місіс Майклсон. Цього ми легко досягли, пославши цю милу жінку винайняти на морському узбережжі дачу для її пані.

Тепер обставини були саме такі, як того й вимагалось. Леді Глайд не виходила із своєї кімнати через нервову хворість, неоковирна служниця (забув її ім'я) цілу ніч сиділа взаперті біля своєї пані. Меріан, дарма що швидко видужувала, з постелі ще не вставала, і її доглядала місіс Рюбель. У домі, крім моєї дружини та нас із Персівалем, не було більше жодної живої душі. Все складалося на нашу користь. І тоді я зробив другий хід у грі.

Метою другого ходу було спонукати леді Глайд виїхати з Блеквотера самій, без своєї сестри. Змусити її доброхіть покинути дім можна було, тільки переконавши її, що Меріан уже поїхала в Камберленд. Щоб можна було спрямувати її думки в такому напрямку, ми сховали нашу милу пацієнтку в одній із невикористовуваних спалень будинку. Темної ночі мадам Фоско, мадам Рюбель і я (без Персіваля, не настільки холоднокровного, щоб на нього можна було покластися) здійснили цю операцію. Мальовнича то була сцена, надзвичайно загадкова й драматична. За моїми вказівками ще зранку поставили ліжко на міцну дерев'яну раму, щоб зручно було переносити. Нам лишалося тільки обережно підняти ліжко за раму, в головах і в ногах, і перенести недужу, куди нам завгодно, не потурбувавши її. Ніяка хімія в цьому випадку не була потрібна і не вживалась. Наша чарівна Меріан спала глибоким, міцним сном людини, що видужує. Ми заздалегідь порозчиняли всі двері, де мали проходити, позасвічували свічки. По праву найдужчого я взявся за раму в головах, моя дружина й мадам Рюбель підняли раму з ліжком у ногах. Я ніс ту неоціненно коштовну ношу з гідною чоловіка ніжністю, з батьківською турботливістю. Де той сучасний Рембрандт, котрий зумів би відтворити на полотні нашу опівнічну процесію? Гай-гай, мистецтво! Гай-гай, наймальовничіше видовище! Не знайти ніде сучасного Рембрандта...

Наступного ранку ми з дружиною виїхали в Лондон, лишивши Меріан у тихій самотині незаселеної частини будинку, під опікою мадам Рюбель, яка люб'язно погодилась і собі ув'язнитись разом із болящою на два-три дні. Перед від'їздом я передав Персівалю в руки листа містера Ферлі, де той запрошував до себе свою небогу Лору (радячи їй дорогою переночувати в домі її тітоньки). Персіваль мав показати їй того листа, коли дістане від мене таку вказівку. Крім того, я взяв у Персіваля адресу лікарні, де утримувалася колись Анна Катерік, і листа від нього ж до директора лікарні. В листі Персіваль сповіщав того джентльмена про повернення його збіглої колись пацієнтки під медичний нагляд у його заклад.

Коли я востаннє їздив до столиці, то домовився, що наша скромна резиденція буде готова прийняти нас, коли ми приїдемо ранковим поїздом. Внаслідок цієї мудрої завбачливості ми змогли того самого дня зробити третій хід у грі — заволодіти Анною Катерік.

Дати відіграють тут дуже важливу роль. У мені поєдналися дві протилежності: я Людина Почуття і Людина Діла. Потрібні мені дати я завжди знаю напам'ять.

В середу 24 липня 1850 року я послав мою дружину в кебі до місіс Клементс — треба було насамперед прибрати з дороги цю даму. Для цього моїй дружині досить було заявити їй, нібито леді Глайд у Лондоні й просить місіс Клементс приїхати до неї в готель. Місіс Клементс поїхала собі в кебі, де й зосталась, а моя дружина під приводом, начебто їй щось треба купити в крамниці, втекла від неї і спокійнісінько вернулася в Сент-Джонз-Вуд — дожидати сподіваної гості. Навряд чи варто ще згадувати, що слуг попередили про приїзд гості —«леді Глайд».

А в цей час я поїхав до Анни Катерік із запискою, де говорилося тільки, що леді Глайд лишає місіс Клементс у себе на цілий день і просить Анну негайно приїхати до них у супроводі доброго пана, який чекає на вулиці; він, мовляв, той самий чоловік, що врятував її від сера Персіваля в Гемпшірі. «Добрий пан» послав ту записку з першим-ліпшим хлопчаком і зачекав унизу, трохи віддалік. Тієї ж хвилини, коли Анна вийшла з будинку й зачинила за собою двері, цей прехороший чоловік відчинив перед нею дверцята карети, підсадив її туди й помчав геть.

Дозвольте мені тут вигукнути мимохідь: як це все цікаво!

Дорогою до Сент-Джонз-Вуду моя супутниця не виказувала ніяких ознак тривоги. Я, коли забажаю, можу бути турботливим, як батько, а цього разу я був турботливіший за всіх батьків. До того ж у мене було чим здобути її цілковиту довіру. Чи ж не я зробив ті ліки, що її вилікували, чи ж не я застеріг її від небезпеки, що загрожувала від сера Персіваля? Можливо, я надто покладався на ці свої заслуги, можливо, я недооцінив загальновідомої проникливості й природного чуття людей розумово відсталих. Так чи так, а я не зумів достатньо підготувати Анну до того розчарування, що чекало на неї в моєму домі. Коли я ввів її до вітальні й вона побачила, що там нікого немає, крім мадам Фоско, з якою вона була незнайома, вона виявила ознаки вкрай сильного хвилювання. От ніби почула в повітрі небезпеку, як собака чує нюхом присутність живої істоти, хоч і не бачить її. Той її переляк був раптовий і безпричинний. Намарне я умовляв її. Може б, я й зумів заспокоїти її, але ж та серйозна хвороба серця, яка давно її мучила, була непідвладна всім моїм моральним пігулкам. На мій невимовний жах, її взяли корчі, а вона ж була в такому стані, що могла отам і сконати біля наших ніг!

Ми послали по найближчого лікаря. Йому сказали, що потрібна негайна допомога такій собі леді Глайд, яка зненацька захворіла. Я з величезним полегшенням побачив, що лікар знає свою справу. Описавши йому мою гостю як людину із слабким інтелектом, яка страждає від нав'язливих ідей, я домовився, що доглядальницею коло неї побуде тільки моя дружина. Одначе нещасна була така хвора, що можна було й не боятися якоїсь надмірної балакучості з її боку. Я тепер боявся одного тільки: коли б гадана леді Глайд не померла раніше, ніж справжня леді Глайд прибуде в Лондон.

Уранці я написав до мадам Рюбель, щоб вона зустрілася зі мною ввечері в п'ятницю 26 липня в домі її чоловіка. Я написав також Персівалеві. Він мав показати своїй дружині запрошення її дядечка, переконати її, що Меріан уже поїхала в Лондон поперед неї, та відправити її в місто денним поїздом — неодмінно 26-го числа. Поміркувавши, я відчув, як необхідно, зважаючи на стан здоров'я Анни Катерік, прискорити події, щоб мати леді Глайд напохваті раніше, ніж я планував спочатку. Та що я міг змінити, яких нових заходів ужити? В моїм жахливо непевнім становищі мені лишалося тільки уповати на щасливий випадок та на лікаря. Моє хвилювання виливалось у зворушливі вигуки, й мені вистачало самовладання поєднувати їх з ім'ям «леді Глайд». Але у всьому іншому Фоско того вікопомного дня не був самим собою — повне затемнення затьмарило ясну славу Фоско!

Цілу ніч Анна тяжко мучилась, прокинулась виснажена, але згодом, під полудень, почулася напрочуд добре. Мій гнучкий дух воскрес разом із нею. Відповіді Персіваля й мадам Рюбель я міг отримати лише вранці наступного дня, тобто 26 липня. Певний, що обоє неухильно виконають мої вказівки, якщо тільки їм не стане на заваді непередбачений випадок, я пішов замовити кеб, щоб наступного дня зустріти леді Глайд на вокзалі, й наказав, щоб карета була біля мого дому 26 липня о другій годині дня. Переконавшись на власні очі, що моє замовлення записано в книгу, я поїхав домовитися про дещо з мсьє Рюбелем. Я також забезпечив собі послуги двох джентльменів, що могли дати мені потрібні медичні висновки про божевілля. Одного з них знав особисто я, другого знав мсьє Рюбель. Уми обох цих людей ширяли високо над вузькими моральними забобонами, обидва переживали тимчасову матеріальну скруту, обидва вірили в мене.

Вже звернуло за п'яту годину, коли я, подбавши про всі ці приготування, поїхав нарешті додому. Коли я повернувся, Анна Катерік була вже мертва. Вона померла 25-го, а леді Глайд мала приїхати в Лондон аж 26-го, назавтра!

Я був приголомшений. Ви подумайте лишень. Фоско — приголомшений!

Запізно було вже відступати. Ще до мого повернення додому лікар турботливо постарався звільнити мене від клопоту й власноручно зареєстрував смерть «леді Глайд» тим самим числом, якого вона й сталась. Тепер у моєму грандіозному плані, досі такому бездоганному, було вразливе місце. Ніякі мої зусилля не могли відмінити фатальної події 25 липня. Але я мужньо обернувся лицем до майбуття. На карту були поставлені Персівалеві й мої інтереси — нічого іншого не лишалось, як довести гру до кінця. Я прикликав на поміч непорушне своє самовладання і дограв свою гру.

Вранці 26-го я отримав Персівалевого листа, де повідомлялось, що його дружина прибуває денним поїздом. Відписала мені й мадам Рюбель — що приїде ввечері. Залишивши в домі мертву «леді Глайд», я поїхав на вокзал зустріти справжню леді Глайд, яка мала прибути о третій годині. Під сидінням карети була схована одежа Анни Катерік, у якій вона прибула в мій дім. Цій одежі судилося допомогти померлій воскреснути в образі іншої, живої жінки. От так ситуація! Я пропоную цю тему підростаючим англійським романістам! Я пропоную її, таку свіжу, вкрай виписаним французьким драматургам!

Леді Глайд прибула на вокзал. Там була така тиснява й товкотнеча, і за багажем її я простояв довше, ніж мені хотілось, — адже могли нагодитись якісь її друзі. Коли ми сіли в кеб і рушили, вона зразу ж заблагала, щоб я сказав, де її сестра та що з нею. Я вигадав найзаспокійливіші вісті — запевнив її, що вона побачить свою сестру в моєму домі. Тільки ж цього разу «мій дім» знаходився біля Лестер-Скверу і в ньому жив мсьє Рюбель, який і зустрів нас у холі.

Я провів мою гостю нагору, в кімнату, що дивилася вікнами на задвірки; внизу вже чекали обидва пани медики, щоб оглянути пацієнтку й дати мені свої медичні висновки. Заспокоївши леді Глайд необхідними запевненнями, що вона зараз побачить сестру, я по черзі відрекомендував їй моїх друзів. Вони виконали потрібні формальності швидко, розумно, добросовісно. Тільки-но вони вийшли з її кімнати, як туди зайшов я і зразу ж прискорив події, натякнувши на тривожний стан здоров'я міс Голкомб.

Це враз дало сподівані наслідки. Леді Глайд розхвилювалась, її взяли млості. Вдруге і востаннє я прикликав науку собі на допомогу. Насичена ліками вода й просякнута ліками нюхальна сіль позбавили її від усіх подальших хвилювань і клопотів. Додаткова доза ввечері дала їй неоціненне блаженство доброго, міцного сну на цілу ніч. Мадам Рюбель прибула вчасно, щоб допомогти леді Глайд роздягтися й лягти в постіль. Того вечора її власну одежу забрали, а вранці її вбрали в одежу Анни Катерік, із суворим дотриманням усіх правил пристойності, достойні всякої шани руки доброї мадам Рюбель. Протягом дня я тримав нашу пацієнтку в напівсвідомому стані, аж поки, при вмілій допомозі моїх друзів медиків, я дістав ще раніше, ніж сподівався, такий потрібний ордер. Того ж таки вечора (27 липня) ми з мадам Рюбель відвезли нашу воскрешену «Анну Катерік» до будинку для божевільних. Її зустріли з великим подивом, але без будь-яких підозрінь завдяки ордеру, медичним висновкам двох лікарів, завдяки листу сера Персіваля та ще дивовижній схожості, одежі й тимчасовому потьмаренню її розумових здібностей. Звідти я негайно вернувся додому, щоб допомогти мадам Фоско з приготуваннями до похорону гаданої «леді Глайд», мавши напохваті одежу та багаж справжньої леді Глайд. Коли перевозили тіло до місця поховання, їх теж відправлено в Камберленд із тією оказією. Вбраний в найчорнішу жалобу, я з усією притаманною мені гідністю був присутній при тому похороні.

Мій звіт про ці надзвичайні події, писаний за не менш надзвичайних обставин, цим і закінчується. Невеличкі застережні заходи, до яких я вдався у зносинах із Ліммеріджем, уже відомі — так само, як і величезний успіх мого задуму й вельми вагомі матеріальні наслідки, що увінчали той успіх. Мені лишається тільки додати, з усією силою мого переконання, що єдине слабке місце в моїй операції ніколи не було б виявлене, якби в серці моїм не було єдиної моєї слабості... Тільки моє фатальне схиляння перед Меріан не дало мені втрутитись, аби порятувати себе, коли вона влаштувала своїй сестрі втечу. Я пішов на цей ризик, поклавшись на те, що особа леді Глайд ніколи й нізащо не буде визначена. Коли б Меріан чи містер Гартрайт спробували добитися цього офіційним шляхом, їх би запідозрили в зухвалому шахрайстві, їм би ніколи не повірили, тож були б вони безсилі завдати удар по моїх інтересах чи публічно викрити таємницю сера Персіваля. Я сліпо ризикнув, гадаючи, що все так і станеться, — і прорахувався. Це була моя перша помилка. А другої помилки я припустився, коли Персіваль смертю заплатив за свою впертість і гарячковість. Тоді я дозволив леді Глайд повторно уникнути божевільні, а містерові Гартрайту — вдруге вислизнути від мене. Одне слово — цієї критичної хвилини Фоско зрадив самого себе. Плачевна й така невластива йому помилка! Дивіться, ось вона, та причина, — у моєму Серці! Бачите — вона має образ Меріан Голкомб — першої й останньої слабості в житті Фоско!

В зрілому шістдесятилітньому віці я на весь голос роблю це нечуване признання. Юнаки, я волаю до вашого співчуття! Дівчата, я надіюсь на ваші сльози!

Ще одне слово, і я перестану приковувати до себе читачеву увагу, — із затамованим подихом зосереджену на мені.

Моїм непомильним внутрішнім зором я бачу, що люди допитливого розуму повинні поставити мені три неминучі запитання. Питайте мене — я відповім!

Перше запитання. В чому полягає таємниця беззастережної відданості мадам Фоско, яка постійно допомагає мені здійснювати найдерзновенніші мої побажання, невтомно сприяє здійсненню щонайглибших моїх задумів? Я можу відповісти, просто пославшись на мій власний характер. Або ж відповім запитанням на запитання: чи був у всій світовій історії чоловік моєї величини, за спиною якого не стояла б жінка, що принесла себе в жертву на вівтар його життя? Але я пам'ятаю, що пишу в Англії, пам'ятаю, що й одружився в Англії, і тому питаю: хіба за законами цієї країни заміжня жінка має право на власні принципи чи на власну думку про принципи її чоловіка? Ні! Закони цієї країни зобов'язують її любити й шанувати його, а також коритися йому беззастережно. Це ж саме те, що й робила моя дружина. Я мовлю про це з погляду високої моралі, і я врочисто проголошую, що вона неухильно виконувала свій подружній обов'язок. Замовкни, наклепе! Схиліть голову, англійські дружини, перед мадам Фоско!

Запитання друге. Як би я вчинив, коли б Анна Катерік не померла саме тоді, коли померла? Тоді я допоміг би виснаженій Природі знайти вічний покій. Я б відчинив двері в'язниці, в якій скніло її життя, і дав ув'язненій (невиліковно хворій розумово й тілесно) щасливе визволення.

Запитання третє. Якщо безсторонньо й спокійно розібратися у вищевикладених обставинах, то чи заслуговує моя поведінка на серйозну догану? Ні, ні в якому разі! Чи ж не намагався я з усіх сил уникати такої ницої ганьби, як непотрібний злочин? З моїми широкими знаннями хімії я легко міг би відняти у леді Глайд життя. Я пішов на величезні особисті жертви, але не звернув із шляху, що його накреслили мені моя винахідливість, моя гуманність, моя обачність, — і відняв у неї не життя, а тільки ім'я. Судіть мене, зважаючи на те, що я міг би накоїти. Яким порівняно невинним, яким трохи не доброчесним виявився я в дійсності!

Я проголосив був на початку, що ця розповідь стане незрівнянним документом. І вона цілком виправдала мої сподівання. Прийміть ці палкі рядки — мій останній дар країні, яку я полишаю навіки. Вони гідні цієї нагоди, вони гідні

Фоско.

Оповідь закінчує Волтер Гартрайт

I

Коли я дочитав останнього аркушика з графового манускрипту, якраз спливли ті півгодини, протягом яких я мав лишатися на Форест-Роуд. Мсьє Рюбель глянув на свого годинника і вклонився мені. Я негайно встав і пішов, залишивши агента самого в покинутому домі. Більше я його ніколи не бачив, ніколи більше не чув ані про нього, ані про його дружину. Виповзли вони з темних завулків обману й лиходійства, покрадьки перебігли нам дорогу й сховалися навіки в тих самих темних завулках.

За чверть години я був уже вдома.

Кількома словами я розповів Лорі й Меріан, чим закінчилась моя відчайдушна спроба та яка наступна має статися в нашому житті подія. Пообіцявши розповісти подробиці ввечері, я поквапився назад у Сент-Джонз-Вуд — побачити того чоловіка, у якого граф Фоско замовляв карету для зустрічі Лори.

Адреса, яку мені дав граф, привела мене до стаєнь за чверть милі від Форест-Роуд. Власник візничої фірми виявився ввічливим, поважним чоловіком. Коли я пояснив йому, що через важливі родинні обставини мушу просити в нього дозволу переглянути книгу замовлень, щоб підтвердити одну дату, він без будь-яких заперечень погодився на це. Принесли книгу. Там під датою «26 липня 1850 року» був запис: «Карета графові Фоско, Форест-Роуд, № 5, на другу годину. (Джон Оуен)».

Коли я спитав, хто такий Джон Оуен, мені сказали, що це ім'я візника, який возив тоді графа. Він саме працював на стайні, й на моє прохання по нього негайно послали.

— Чи пам'ятаєте ви джентльмена, якого в липні минулого року ви везли з Форест-Роуд на вокзал Ватерлоо? — спитав я його.

— Та, сер, — запнувся візник, — щось не пригадую.

— Може, ви все-таки його пригадаєте? Він був чужоземець, високий такий і надзвичайно огрядний.

Візникове обличчя проясніло.

— Аякже, пам'ятаю, сер! Найгладкіший з усіх, кого я бачив, і найважчий з усіх клієнтів, яких я тільки возив. Так, так, сер, я його добре пам'ятаю! Ми справді поїхали на вокзал і саме з Форест-Роуд. У вікні його дому ще верещав папуга. Джентльмен страшенно квапився з багажем леді й добре заплатив мені за те, що я швидко й справно одержав її речі.

Одержав її речі! Я згадав Лорині слова про те, що з графом був ще якийсь чоловік, який ніс її речі. Оце ж був той самий чоловік.

— А саму леді ви бачили? — спитав я. — Яка вона була з лиця? Молода чи стара?

— Ну, сер, там було таке товпище, така штовханина, що я вже й не скажу, яка була з лиця та леді. Нічим таким вона мені не запам'яталась — ото хіба ім'ям.

— Ви пам'ятаєте її ім'я?

— Так, сер. Звали її леді Глайд.

— Як же ви це запам'ятали, а як вона виглядала — забули?

Візник усміхнувся і збентежено переступив з ноги на ногу.

— Сказати вам правду, сер, то я незадовго до того оженився, і прізвище моєї дружини, поки вона не змінила його на моє, було таке саме, як і в леді, — тобто, Глайд, сер, — сказав він. — Сама леді й назвала своє ім'я. «Є ваше ім'я на вашому багажі, мем?» — питаюсь. «Так, — каже вона, — моє ім'я вказане на багажі — леді Глайд». — «Оце так! — думаю я. — Не дуже я пам'яткий на всякі панські імена, але це мені знайоме, наче давній друг». А коли це було, не скажу, сер, — чи рік тому, чи й ні. Але можу під присягою засвідчити про того гладкого пана та про ім'я пані.

Те, що він не пам'ятав, якого саме числа він їздив на вокзал, було неістотно — число було чорним по білому записане в книзі замовлень його хазяїна. Я збагнув, що тепер у моїх руках є прості, ясні факти, з допомогою яких я можу одним ударом розбити всю графову змову. Не вагаючись ні хвилини, я відвів хазяїна фірми вбік і розповів йому, якими важливими свідченнями є той запис у його книзі замовлень та слова його візника. Легко домовившись відшкодувати йому збитки, якщо візникові доведеться поїхати зі мною днів на три, я сам зняв копію з графового замовлення, достеменність якої засвідчив своїм підписом хазяїн. Перш ніж піти із стаєнь, я умовився з Джоном Оуеном, що він побуде в моєму розпорядженні наступні три дні чи й довше, якщо буде така потреба.

Тепер я мав усі потрібні мені папери разом із медичним свідоцтвом про смерть і листом сера Персіваля, всі вони надійно лежали в моєму записнику.

Із цими письмовими доказами і з свіжою в моїй пам'яті усною відповіддю візника я мерщій подався до контори містера Кірла — вперше за весь той час, відколи я почав своє розслідування. По-перше, я хотів розповісти йому про все, що я зробив, а по-друге — попередити його про мій намір повезти мою дружину завтра в Ліммерідж, щоб її привселюдно впізнали й прийняли в домі її дядечка. За таких обставин він, бувши за відсутності містера Гілмора повірником родини Ферлі, мав сам вирішити, зобов'язаний він чи ні в родинних інтересах бути присутнім при цій події.

Я не стану розповідати про великий подив містера Кірла та про те, як він відгукнувся про мою поведінку під час розслідування. Необхідно тільки зазначити, що він зразу ж вирішив супроводжувати нас у Камберленд.

Ми виїхали туди рано-вранці наступного ж дня. Лора, Меріан, містер Кірл і я — в одному купе, а Джон Оуен із клерком містера Кірла — в іншому. Приїхавши на станцію Ліммеріджа, ми звідти спочатку вирушили на Тоддів Кут. Я мав твердий намір увести Лору в дім її дядечка тільки після того, як він привселюдно визнає в ній свою небогу. Я полишив на Меріан домовлятися про Лорину і її ночівлю з місіс Тодд, коли та прийде до тями (так її спантеличила звістка про мету нашого приїзду в Камберленд); умовився з її чоловіком, що Джона Оуена гостинно прихистять у себе їхні наймити. Залагодивши це, ми з містером Кірлом удвох вирушили в Ліммерідж.

Я не можу розписувати нашу зустріч із містером Ферлі, бо навіть спогади про неї викликають у мене нестерпне почуття відрази. Просто зазначу, що я домігся свого. Містер Ферлі спробував був повестися з нами у звичній своїй манері. Ми залишили без уваги його чемне нахабство на початку розмови. Без співчуття вислухали його подальші запевнення-нарікання, що розкриття змови буквально вбило його. А наприкінці він скімлив і пхикав, мов вередливе дитя. Звідки було йому знати, що його небога жива, коли йому сказали, що вона померла? Він залюбки прийме дорогу Лору, якщо тільки ми дамо йому час трохи отямитись. Невже ми хочемо загнати його в могилу? Ні? Тоді навіщо гнати його, підганяти? Він повторяв ці заперечення на всі лади, аж поки я рішуче поставив його перед неминучим вибором: або він визнає свою небогу тепер, або згодом йому доведеться зробити це публічно в суді. Містер Кірл, до якого він звернувся по допомогу, твердо сказав йому, що він повинен вирішити це питання зараз, цієї ж хвилини. Як того й слід було сподіватись, він вибрав те, від чого можна було швидше відкараскатись, — із раптовим сплеском енергії він оголосив, що не такий він здоровий, аби зносити довше наші залякування, і що ми владні чинити, як нам забажається.

Ми з містером Кірлом зараз же пішли наниз і зробили зразок листа — запрошення всім мешканцям Ліммеріджа, які були присутні на фальшивому похороні. Від імені містера Ферлі ми запрошували їх прийти завтра в його дім. Далі ми написали різьбяреві в Карлайл, просячи прислати чоловіка на ліммеріджський цвинтар, для того щоб стерти напис на надгробку. Містер Кірл заночував у домі, він узяв на себе клопіт прочитати зразок запрошення містерові Ферлі й зобов'язати його власноручно всі ті запрошення підписати.

Повернувшись на ферму, я присвятив решту дня написанню короткого, ясного звіту про сам злочин і про ті факти, що спростовували твердження про Лорину смерть. Цей звіт я дав на схвалення містерові Кірлу, перш ніж прочитати його наступного дня зібранню ліммеріджців. Ми також умовились, як будуть засвідчені докази нашої правоти, коли я кінчу читати. Коли ми владнали ці справи, містер Кірл спробував завести мову про Лорині матеріальні справи. Не знаючи й нічого не бажаючи про них знати, а також не бувши певен, чи містер Кірл, як ділова людина, схвалить байдуже моє ставлення до спадку, що дістався мадам Фоско, я попросив містера Кірла вибачити мені, якщо я утримаюсь від розмови на цю тему. Я тільки міг щиро сказати йому, що ми ніколи не говоримо про це між собою та інстинктивно уникаємо таких розмов із посторонніми, адже все це пов'язане з надто глибокими потрясіннями й тяжким горем у нашому минулому.

Надвечір я зробив останнє, що мені лишалось, — переписав брехливий надмогильний напис, поки його ще не стерли...

Настав день — нарешті настав день, коли Лора знов увійшла у свій рідний дім в Ліммеріджі! Всі люди, що зібралися в їдальні, попідводилися з місць, коли Меріан і я ввели її. Шепіт подиву й цікавості перебіг юрбою, коли всі побачили її обличчя. Містер Ферлі, на мою настійну вимогу, теж був присутній. За спиною в нього стояв камердинер із слоїчком нюхальної солі в одній руці та білосніжним носовичком, просякнутим одеколоном, — у другій.

Для початку я привселюдно попросив містера Ферлі підтвердити, що дію від його імені й на його особливе прохання. Він розкинув руки на обидва боки, до містера Кірла й камердинера, щоб ті його підвели, зіп'явся з їхньою поміччю на ноги й мовив людям ось такі слова:

— Дозвольте представити вам містера Гартрайта. Ви ж знаєте, що я немічний каліка, а він такий люб'язний, що говоритиме вам за мене. Все це страшенно клопітна справа. Прошу вас, вислухайте його, та не галасуйте!

Сказавши це, він повільно опустився в крісло й сховався за своїм напахченим носовичком.

Після кількох вступних слів я коротко й зрозуміло розповів про розкриття всієї змови. Ось що я сказав своїм слухачам. По-перше, я привселюдно заявляю, що моя дружина, яка сидить біля мене, — дочка покійного містера Філіпа Ферлі; по-друге, я наведу незаперечні докази, що похорон, на якому були присутні тутешні жителі, був похороном іншої жінки; по-третє, розповім, яким чином усе це скоїлось. Зробивши такий вступ, я зразу ж прочитав свою розповідь про змову, обмежившись поясненням, що злочин учинено заради матеріальної вигоди. Я не хотів надмірно ускладнювати свою розповідь непотрібними посиланнями на таємницю сера Персіваля. Після цього я нагадав моїм слухачам про викарбувану на надгробку дату смерті — 25 липня, а на підтвердження істинності цієї дати зачитав медичне свідоцтво про смерть гаданої леді Глайд. Потім я прочитав листа сера Персіваля від 25 липня, яким той сповіщав графа Фоско про сподіваний від'їзд його дружини в Лондон 26 липня. Потім я довів, що вона дійсно приїжджала в Лондон, надавши слово візникові, який підтвердив мої слова, а дату її приїзду я підтвердив випискою з книги замовлень. Після цього Меріан розповіла про те, як знайшла Лору в божевільні та влаштувала сестрі втечу. І насамкінець я сповістив присутніх про смерть сера Персіваля та про наше з Лорою одруження.

Тоді підвівся містер Кірл і заявив, що він, як повірник родини Ферлі, вважає мої докази неспростовними, а справу мою цілком доведеною. Коли він це сказав, я допоміг Лорі підвестись, аби всі, хто був у їдальні, могли її побачити.

— А ви всі такої самої думки? — спитав я, ступивши до них кілька кроків і показуючи на мою дружину.

Відповідь на моє запитання була приголомшлива. В далекому кутку зали на ноги звівся один із найстаріших селян Ліммеріджа, а за ним умить підвелась і вся решта. Я досі бачу перед собою його чесне, обвітрене обличчя, його сивину. Він виліз на підвіконня, змахнув важким пужалном над головою і закричав:

— Ось вона, жива й здорова, хай благословить її Господь! Нумо, люди, привітаймо її! Хай живе Лора Ферлі!

Залунали оглушливі, радісні вигуки, знов і знов, — я ніколи не чув милішої музики! Селяни, школярі, що з'юрмилися на моріжку перед будинком, підхопили ці вітальні поклики, аж луна пішла по всьому Ліммеріджу. Селянки наввипередки добивалися до Лори, кожна хотіла перша потиснути їй руку, плачучи на радощах та благаючи її саму не плакати й заспокоїтись. Лора так знесиліла від хвилювання, що я мусив узяти її на руки й винести з приміщення. Там я передав її Меріан — Меріан, що завжди була вірною нашою опорою, Меріан, чия мужність не зрадила її і нині.

Зоставшись один біля дверей, я подякував усім від імені Лори й від себе й попросив піти за мною на цвинтар, щоб побачити, як буде стерто фальшивий напис на надгробку.

Всі вони пішли за мною і приєдналися до гурту селян, що зібралися коло могили, де вже чекав на нас різьбярів підмайстер. В глибокій тиші пролунав перший удар різця по мармуру. Ніхто не зронив і слова, жодна душа не ворухнулась, поки не зникли три слова: «Лора, леді Глайд...» Тоді з багатьох грудей вирвалось полегшене зітхання, от ніби всі відчули, що останні сліди злочинної змови змито з самої Лори. Помалу юрба почала розходитись. Вечоріло, коли стесане було останнє слово напису. Згодом на його місці викарбували тільки один рядок: «Анна Катерік. 25 липня 1850 року».

До будинку я повернувся досить рано й ще встиг попрощатися з містером Кірлом. Він, його клерк і Джон Оуен вирушали в Лондон вечірнім поїздом. Тільки-но вони поїхали, як мені передали зухвалу цидулу містера Ферлі — його винесли з їдальні геть розбитого, коли селяни вітальними вигуками відповіли на мій заклик. У своїй цидулі він посилав нам свої «найкращі вітання» й цікавився, «чи бажаємо ми зупинитися в його домі». На відповідь йому я написав, що та мета, заради якої ми тільки й переступили поріг його дому, вже досягнута, що я «не бажаю зупинятися ні в чиєму домі, крім свого власного», і що містер Ферлі може нітрохи не боятися побачити нас чи почути про нас знову. Ми пішли ночувати на ферму до наших друзів, а наступного ранку мешканці всього села і всі околишні фермери проводжали нас до самої станції. З їхніми найщирішими, найсердечнішими побажаннями ми й поїхали назад, у Лондон.

Зелені пагорби Камберленду танули вдалині, а я згадував, од самого початку, наше печальне минуле й ту довгу, тяжку боротьбу, що вже була позаду. Дивно було озиратися назад і розуміти, що матеріальна нужда, позбавивши нас надії на будь-чию сторонню допомогу, хай і непрямо, але посприяла нашому успіху, бо змусила мене діяти самостійно. Були б ми досить багаті, щоб звернутися по допомогу до закону, — до чого все це призвело б? За словами містера Кірла, ми навряд, ще й дуже навряд чи виграли б судовий процес, а швидше всього — програли б, що й підтвердили події. Закон нізащо не надав би мені змоги побачитися з місіс Катерік. Закон нізащо не зміг би примусити Песку стати караючим мечем, щоб вирвати у графа його сповідь.

II

До ланцюга подій, тут описуваних, мені лишається додати ще тільки дві ланки, щоб завершити цю повість.

Наше щасливе, нове для нас почуття звільнення від довгого й тяжкого гніту минулого ще не встигло стати звичкою, коли по мене послав той самий приятель, що якось-то дав мені перше замовлення в гравюрі на дереві. Я дістав од нього нове підтвердження його піклування про мій добробут. Його посилали в Париж для ознайомлення з новим, відкритим у Франції способом гравірування, бажаючи з'ясувати, чи вигідний він у порівнянні із старим методом. Але приятель мій був зайнятий і не мав часу виконати це доручення. Він дуже люб'язно запропонував своїм роботодавцям послати замість нього мене. Не вагаючись, я вдячно зараз же погодився, адже, коли б я добре впорався (чом би й ні?) з цим ділом, я міг дістати постійну роботу в ілюстрованій газеті, де поки що я мав тільки випадкові підробітки.

Мені дали необхідні вказівки, й наступного ж дня я почав збиратися в дорогу. Знов залишаючи Лору (але за яких змінених обставин!) під опіку її сестри, я задумався про майбутнє нашої Меріан. Думки про це часто тривожили мою дружину й мене. Чи мали ми право так егоїстично приймати всю любов, усю відданість цієї великодушної жінки? Хіба не в тому полягав тепер наш обов'язок, щоб забути про себе й подумати тільки про неї? Так ми б найкраще виказали їй свою вдячність... Я спробував висловити все це Меріан, коли перед моїм від'їздом ми з нею на хвилинку зосталися наодинці. Я встиг лише сказати перші слова, як вона взяла мою руку и не дала мені договорити.

— Після всього, що ми втрьох вистраждали разом, — сказала вона, — у нас не може бути ніякої іншої розлуки, крім найостаннішої. Моє серце й моє щастя, Волтере, з Лорою і з вами. Почекаймо трохи, поки при домашньому вогнищі залунають дитячі голоси. Я вчитиму дітей розмовляти, і першим уроком, що його вони перекажуть своїм батькам, буде: «Ми не можемо обійтися без нашої тітоньки Меріан!»

До Парижа я поїхав не сам-один. Останньої хвилини Песка надумався супроводити мене. Після того пам'ятного вечора в опері до нього ніяк не верталася звична його бадьорість. Тож він вирішив спробувати — може, тижневий відпочинок у Парижі звеселить його?

На четвертий день після нашого прибуття до французької столиці я закінчив усі свої справи й написав необхідний звіт. П'ятий день я вирішив побути в Песчиному товаристві — поблукати з ним по місту, подивитись на славетні пам'ятки Парижа.

Готель, де ми зупинились, був переповнений, і нас не змогли поселити на одному поверсі. Моя кімната була на другому поверсі, а Песчина — наді мною, на третьому. Вранці п'ятого дня я пішов нагору дізнатись, чи вже готовий професор. Я ще не ступив на останній східець, коли побачив, як його двері прочинилися зсередини — їх притримувала тонка нервова рука (не рука мого друга). Водночас я почув Песчин голос — він говорив схвильовано, але тихо, своєю рідною мовою:

—...я пам'ятаю ім'я, але я не впізнав цього чоловіка. Ви самі бачили в театрі — він так змінився, що я не міг його впізнати. Я відішлю ваш рапорт — більше я нічого не можу зробити.

— Більш нічого й не вимагається, — відповів другий голос.

Двері відчинилися ширше, і з Песчиної кімнати вийшов русявий незнайомець із рубцем на щоці — той самий, що тиждень тому їхав слідом за графовим кебом. Він мені вклонився, коли я ступив крок убік, щоб його пропустити. Обличчя його було мертвотно-бліде, й він міцно тримався за перила, йдучи вниз східцями.

Я відчинив двері й увійшов до Песчиної кімнати. Він лежав, скулившись якось химерно, в куточку дивана. Коли я підійшов до нього, він неначе аж сахнувся від мене.

— Я потурбував вас? — спитав я. — Я не знав, що у вас сидить ваш приятель, поки не побачив, як він вийшов од вас...

— Ніякий він мені не приятель! — нетерпляче урвав мене Песка. — Сьогодні я його бачив уперше і востаннє.

— Боюсь, він вам приніс лихі вісті?

— Жахливі, Волтере! Вертаймося в Лондон — я не хочу лишатися тут, я шкодую, що взагалі приїхав. Як тяжко гнітять мене нещастя моєї юності! — сказав він, одвертаючись до стіни. — Вони й досі невідступно зі мною. Я намагаюсь про них забути, та вони не забувають мене!..

— Ми можемо виїхати лише післяобід, — відповів я. — А тим часом чи не прогулялися б ви зі мною?

— Ні, друже мій, я почекаю вас тут. Але їдьмо сьогодні ж, прошу вас! Вернімося в Лондон!

Запевнивши його, що він сьогодні ж поїде з Парижа, я пішов собі. Напередодні ввечері ми умовились, що зійдемо на вежу собору Паризької богоматері, взявши за гіда шляхетний роман Віктора Гюго. З усіх славетних пам'яток Парижа я найдужче хотів побачити Нотр-Дам і сам-один подався туди.

Я йшов до собору понад рікою. Дорогою мені довелося проходити повз морг — лиховісний паризький Дім мертвих. Біля входу гомоніла, хвилювалася велика юрба. Очевидно, там, усередині було щось таке, що збуджувало цікавість гулящої юрби, завжди жадібної до страшних видовищ.

Я проминув би те збіговисько й пішов би далі, до собору, коли б моєї уваги не привернула розмова двох чоловіків і жінки, які стояли найближче до мене. Вони-бо щойно вийшли з того приміщення й розповідали цікавим про небіжчика — чоловіка величезного зросту, із дивним знаком на лівій руці.

Почувши ці слова, я зараз же й став за тими, що йшли в морг. Коли через прочинені двері в готелі я почув Песчин голос, а потім побачив обличчя незнайомця, що пройшов повз мене до східців, у голові в мене промайнуло невиразне передчуття: щось сталось? А це вже сама істина відкрилась мені у випадкових словах, що влетіли мені у вуха. Інша помста, не моя, ішла назирці за цим приреченим чоловіком від Оперного театру до дверей його лондонського дому, а звідтіля — до його паризької криївки. Інша помста, не моя, прикликала його до відповіді й скарала на смерть. Тієї миті, коли в театрі я показав на нього Песці в присутності незнайомця, що його розшукував, — тієї миті вирішилась його доля. Мені згадалась моя душевна боротьба, яку я вів із самим собою, коли граф і я стояли віч-на-віч у його домі. Згадалось, як я дозволив йому вислизнути від мене, і я здригнувся від того спогаду.

Повільно, дрібненькими кроками просувався я вперед разом із натовпом, усе ближче й ближче до великої скляної перегородки, що відділяє в моргу мертвих від живих, — ближче й ближче, аж поки опинився в другій шерензі глядачів і зміг через плечі передніх зазирнути туди.

Він лежав — нікому не потрібний, нікому не відомий, виставлений напоказ нешанобливо-цікавому натовпу роззяв. Такий був страшний кінець того довгого життя, що зневажило вділені йому таланти й проминуло в безсердечних злочинствах! Застигле в суворій тиші вічного покою, обличчя його — масивне, широке, владне — виглядало таким величавим, що щебетливі французки довкола мене сплескували руками й вигукували дзвінким хором: «Ах, що за вродливий чоловік!» Убитий він був кинджалом просто в серце. На його тілі не було виявлено більш ніяких слідів насильства, окрім рубця на лівій руці. На тому самому місці, де я бачив випечене тавро на Песчиній лівій руці, у нього були два глибокі порізи у вигляді літери Т, які цілком сховали знак Братства. Його одежа, що висіла над ним угорі, свідчила, що він усвідомлював небезпеку, яка йому загрожувала, — він був у вбранні простого французького робітника. Хвилину, не довше, змушував я себе дивитися на нього крізь скло. Більш ніяких прикмет я не можу описати, бо нічого більше й не бачив...

Згодом, від Пески та з інших джерел, я довідався про деякі подробиці його смерті й наведу їх тут, перш ніж облишити цю тему.

Тіло його витягли з Сени, в тому самому одязі, про який я сказав. При ньому не було нічого, що могло б допомогти визначити його ім'я, суспільне становище чи місце проживання. Рука, що уразила його, безслідно щезла; обставини, за яких його вбито, зосталися нерозгадані. Хай інші самі зроблять свої висновки про це таємниче вбивство, як я зробив свої. Можу тільки сказати, що чоловік із рубцем на щоці був членом Братства (він вступив до нього вже після того як Песка виїхав з Італії), а два порізи у вигляді букви Т означали італійське слово «traditore», тобто «зрадник». Закон Братства покарав зрадника. Оце й усе, що я знаю про загадкову смерть графа Фоско.

Через день після мого від'їзду тіло впізнала графова дружина, яку хтось повідомив про його смерть анонімним листом. Мадам Фоско поховала чоловіка на кладовищі Пер-Лашез. Графиня досі щодня власноручно прикрашає вигадливу бронзову огорожу довкола його могили вінками із живих квітів. Вона живе в щонайсуворішій самоті у Версалі. Не так давно вона опублікувала біографію свого покійного чоловіка. Цей твір не розкриває справжнього його імені, ані висвітлює справжню історію його життя — він цілковито присвячений вихвалянню його родинних цнот, прославлянню його непересічних талантів і переліку нагород та почестей, якими його осипали. Про обставини його смерті вона згадує дуже коротко, а на останній сторінці підсумовує: «Все його життя було боротьбою за священні принципи Порядку й права аристократії — і він прийняв мученицьку смерть за цю справу».

III

Відколи я повернувся з Парижа, минуло літо, осінь, і нічого не сталося такого, про що варто було б тут згадати. Ми жили так тихо, скромно і всамітнено, що мого постійного заробітку цілком вистачало на всі наші потреби.

Уже в новому році, в лютому, знайшлася наша перша дитина — син. Мої мати й сестра та ще місіс Везі були гостями на хрестинах нашого первістка, а місіс Клементс допомагала моїй дружині. Меріан стала хрещеною матір'ю нашого сина, а Песка й містер Гілмор (цей, так би мовити, «в письмовій формі») були його хрещеними батьками. Можу ще додати, що, коли містер Гілмор повернувся до нас через рік, він, на моє прохання, написав і свій власний звіт, поданий тут раніше, дарма що я одержав його найпізніше.

Мені лишається тільки розповісти про подію, що сталася, коли нашому маленькому Волтерові виповнилося півроку.

На той час мене послали в Ірландію — зробити замальовки для нашої газети, де я тепер постійно працював. Я пробув у від'їзді близько двох тижнів, регулярно листуючись з дружиною та Меріан; лише в останні три дні не писав їм, бо не певен був, де опинюся завтра. Назад я їхав уночі, а коли вранці прибув додому, то здивувався вельми, що ніхто мене не зустрів. За день до мого приїзду Лора й Меріан разом із дитиною десь поїхали.

Записка моєї дружини, яку дала мені служниця, тільки побільшила моє здивування. Лора повідомляла, що вони поїхали в Ліммерідж. Меріан заборонила їй хоч що-небудь пояснювати в листі — мене просили незагайно їхати слідом за ними; я все, мовляв, зрозумію, коли прибуду в Камберленд, а тим часом я анітрохи не повинен тривожитись. Оце була і вся записка.

Я ще міг устигнути на ранковий поїзд. Того самого дня після обіду я приїхав у Ліммерідж.

Моя дружина й Меріан були обидві нагорі. Вони розташувалися (від чого я здивувався ще дужче) в тій самій кімнаті, де була моя студія, коли я оправляв гравюри для містера Ферлі. На тому самому стільці, на якому я, бувало, сидів за роботою, сиділа тепер Меріан, а Лора стояла біля пам'ятного мені стола й гортала невеликий альбом із малюнками, що їх колись давно я малював для неї.

— Господи, і що привело вас сюди? — спитав я. — Чи ж знає містер Ферлі...

Меріан не дала мені договорити, сказавши, що містер Ферлі помер. Його розбив параліч, після якого він так уже й не видужав. Містер Кірл сповістив їх про його смерть і порадив негайно їхати в Ліммерідж.

Невиразне передчуття якоїсь великої переміни замріло в моїй голові, однак Лора заговорила швидше, ніж я встиг його усвідомити. Вона пригорнулася до мене, щоб краще натішитися подивом, що не сходив з мого обличчя.

— Волтере, любий мій, — сказала вона, — чи ж треба нам виправдуватися в тому, що ми посміли сюди приїхати? Боюсь, коханий мій, що в такому випадку мені доведеться порушити наше правило й заговорити про минуле.

— Немає ані найменшої потреби спогадувати минуле, — заперечила Меріан. — Ми можемо все пояснити, та ще й куди цікавішим чином, якщо заговоримо про майбутнє. — Вона підвелась і підняла дитину, що гукала й підстрибувала в неї на руках. — Чи знаєте ви, Волтере, хто це такий? — спитала вона, дивлячись на мене блискучими очима, в яких стояли сльози радості.

— Навіть моєму збентеженню є межа, — відповів я. — Думаю, що я ще здатний розпізнати свою власну дитину.

— Дитину! — підхопила вона з колишньою граційною веселістю. — І це ви так по-панібратськи відгукуєтеся про одного з найбагатших поміщиків Англії? Ось я звертаю вашу увагу на це вельможне немовля, але чи здогадуєтеся ви, в чиїй присутності стоїте? Авжеж ні! То дозвольте познайомити двох видатних людей: містер Волтер Гартрайт — і юний спадкоємець Ліммеріджу!

Так вона сказала. Записавши ці її слова, я написав усе. Перо перестає слухатися моєї руки. Закінчено довгу, щасливу працю багатьох місяців. Меріан була нашим добрим ангелом — нехай же її словами закінчиться наша повість.

Кінець.

Примечания

1

Карл V — іспанський король, імператор Священної Римської імперії (1500—1558), сучасник венеціанського художника Тіціана (1476—1576).

2

Ідеться про Діка Терпіна, розбійника й конокрада, що жив у XVIII сторіччі в Англії

3

Шерідан Річард (1751 —1816) —англійський драматург, автор комедії «Школа лихослів'я», з якої взято цитату.

4

Я повинен згадати тут, що наводжу Песчину розповідь із скороченнями й деякими змінами з огляду на надзвичайно серйозний характер, який має його розповідь, а також із почуття обов'язку щодо мого друга. Це єдина частина всієї повісті, де я не маю права бути цілковито відвертим із моїми читачами, оскільки цього вимагає всім зрозуміла обачність. (Приміт. автора).

Content

Уїлкі Коллінз. Жінка у білому

Передмова. ДЕТЕКТИВНІ РОМАНИ УЇЛКІ КОЛЛІНЗА

Жінка у білому

ПЕРІОД ПЕРШИЙ

Починає оповідати Волтер Гартрайт, учитель малювання з Клементс-Інна

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

Оповідь продовжує Вінсент Гілмор із Чансері-Лейн, повірник родини Ферлі

I

II

III

IV

Оповідь продовжує Меріан Голкомб (Уривки з її щоденника)

I

II

ПЕРІОД ДРУГИЙ

Оповідь продовжує Меріан Голкомб

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Оповідь продовжує Фредерік Ферлі, есквайр, власник маєтку Ліммерідж

Оповідь продовжує Елайза Майклсон, економка Блеквотер-Парку

I

II

Оповідь продовжують різні особи

1. Звіт Естер Пінгорн, куховарки графа Фоско (записано з її власних слів)

2. Звіт лікаря

3. Звіт Джейн Гулд

4. Напис на надгробку

5. Звіт Волтера Гартрайта

ПЕРІОД ТРЕТІЙ

Оповідь продовжує Волтер Гартрайт

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Оповідь продовжує місіс Катерік

Оповідь продовжує Волтер Гартрайт

I

II

III

IV

V

VI

VII

Оповідь продовжує Ісідор Оттавіо Балдассаре Фоско

Оповідь закінчує Волтер Гартрайт

I

II

III

Примечания