Ігор Калинець

Відчинення вертепу

Поезії з України: Друга збірка поезій

Чергова несподіванка

Історію літератури треба думати в безперервності, в основі розвитку якої лежить тотожність суті серед різноманітних відхилень і подібностей. Ці відхилення власне є рушійними двигунами розвитку, але вони мусять залишатися в органічному зв’язку з основною суттю, щоб не розгубитися безплідно і безслідно на літературних манівцях. Як приклад візьмім наших поетичних гігантів — Тичину, Рильського і Бажана. Доки вони залишалися вірні собі і самоздійснювалися по лінії розвитку нашої національної тотожности і в можливостях власного неспутаного шаблонами таланту, доти вони були прямо вершинними осягами нашої літератури, яким знайти порівняння в світовій літературі хіба неможливо (Тичина) або не так легко (Рильський, Бажан). Московсько-большевицький режим переломив їм крижі на пізніших етапах їхньої творчости, а звідсіль наступила катастрофа для них особисто і безповоротна втрата для української літератури.

Очевидно, це не є відокремлені явища і тому з таким жалем спостерігаємо, як так вчасно і скоро в'януть поетичні хисти в Україні, по-просту в пуп’янку, не встигши навіть повністю розвинутися серед большевицького тиску і тарабанщини. Деякі з поетів кидаються в протилежність — у раціоналістичну публіцистику і тим також шкодять свойому творчому розгонові, бо засоби творчости цих двох царин є інші, а тому тільки вийнятковим індивідуальностям вдається перемогти тематичний матеріал, не спадаючи при тому вниз.

* * *

Ми немало здивувалися, як до нас на Захід добилася невелика збірка віршів Ігора Калинця, віршів, які в деяких замазаних місцях треба було розшифровувати або розкривати, наче якийсь середньовічний палімпсест. Найістотнішою притаманністю цієї збірки, як цілости, є її повна поетикальність без будь-якої ідеології, вийнятково лише трапляються в ній декуди нотки іронії або гіркости при сутику з невідрадними проявами суспільного, національного і літературного життя в вітчизні.

Збірка поезій Калинця дісталася до наших рук навіть без титульної сторінки. Видавництво назвало її найзагальнішим тимчасовим заголовком, хоч уклад віршів у циклі вимагає назви «Вертеп» або «Новий вертеп». Будова цієї збірки з дійствами й інтермедіями не є навіть приблизно тотожна чи пак подібна з творами нашої «середньовічної» літератури, з ляльковим театром, де були показані поважні події з церковної історії, переплетені веселими сценками з народного побуту. Неподібна вона і до «Вертепу» Аркадія Любченка, навпаки, вона повністю суперечна з цією — досить таки нуднавою — якоюсь ніби поезією в прозі про нових велетнів, що здійснюють комунізм і запалюють «лоскотом у грудях і буйною радістю» глядачів.

А все-таки ця збірка поезій — при всіх протиставностях змісту й форми — споріднена з вертепом, хоч би таким способом як логаритм з абсолютним числом. Калинець уклав свої лірично-рефлексійні поезії в традиційну схему вертепу, упорядкував їх за змістом аналогічно до приписів української початкової драматургії. Його модерні поезії явилися на світ у традиційному зовнішньому уборі, придуманому навчителями і спудеями Могилянської Академії. Це є похвальне пошанування традиції — і що ще важливіше — відважний експеримент оживити з забуття ориґінальний літературний задум українських предків, привернути його до вжитку в новій літературі, переключити його з драматургії на ділянку поезії лірично-драматичного змісту.

Збірка поезій Калинця складається з трьох дійств і двох інтермедій, які можна б також назвати чуттєвими циклами з різною тематикою: перше дійство — перевага прадавніх первнів; — перша інтермедія — рефлексії при споглядуванню на образи митців; друге дійство — любовні мотиви; друга інтермедія — сюрреалізм по формі з різною тематикою; третє дійство — контрасти між нашим «середньовіччям» і теперішністю. Цей поділ є умовний і його не дасться вбгати в будь-який шаблон.

Головною темою його попередньої збірки була барвиста краса народнього мистецтва, поетична й обрядова народня творчість, краса архітектурних пам’яток минулих віків. У нових своїх віршах Калинець оспівує мерехтливі відблиски загибаючих останків краси, залишених нашими предками. У способі поетичного трактування цієї тематики є оригінальність, особливість кожного вірша й новий, несподіваний клімат, що просякає всю збірку.

* * *

Заки докладніше говорити про поезії Калинця, нагадаємо для порівняльного протиставлення відомий факт, що поетам рідко коли трапляється досягти стану творчої екстази та відтворити його в вірші. Через недосягнення — чи нешукання — таких вершин їх поетичний доробок аж ніяк не втрачає нічого з своєї вартости і якости. Пригадаймо собі Тичину. Він у вийнятковому творчому підйомі залишив нашій літературі один особливий і безсмертний брилянт. У захваті поетичної екстази його власне єство розплилося в «дзвонних згуках» кларнетної музики соняшного проміння. Його Я злилося, стало часткою, ритмічного руху «безсмертя всіх планет», ритму тотожного з радісними ударами його власного серця: «Я був — не Я. Лиш мрія, сон». У творчому підйомі Тичина відчув метафізичну красу космосу і досягнув утотожнення себе самого з світом цієї метафізичної краси:

Прокинувся я — і я вже Ти:

Над мною, підо мною

Горять світи, біжать світи

Музичною рікою.

Калинець — ще перед написанням цієї збірки — залишив нашій літературі брилянт подібної вартости[1], але зовсім інакшої якости. У своєму ексстатичному підйомі мистецького захвату він пережив також: споєння свого власного Я з світом інакшої, але також метафізичної краси. Це не була музика космічних сфер. Це було неповторне пережиття краси, створеної людьми, прапредками Калинця.

Вона об'явилася поетові в опустілій святині, в місці забороненому тепер для людей чи перетвореному на музей безбожництва. Через вітражі вікон, прислонених арковими щілинами, «мільйони сонць упали на мої очі, руки, плечі». Вони різнобарвними зблисками і півтонами мерехтіли на луках склепінь, на обличчях ікон, зливалися в мозаїки різновидних барв і ліній. І Калинець

…сам від того ніби скло

розпався прозорим і барвистим

рясним незліченим числом

маленьких та яскравих зблисків.

Калейдоскопічні блиски барвистих промінів сонця стали для поета тотожними з проміннями його душі. Не лише з прислонених вітражів вікон, з його власної душі вони падали «на церкву в Ольжиній руці», «на Володимирові персти». Душа поета запалала самоцвітом «у Даниловій короні», запеклася «чорним згустком крові» на Наливайковім лиці:

Я був усім на всіх і вся:

величчям, вірою і болем…

Я вийшов з церкви —

і засяв

тисячолітнім ореолом.

* * *

У протилежності до Тичини, урочистого, сповитого колись «у мрії творчої хітон», Калинець простий і скромний. Він «натягнувши кирею традицій» на себе, уявляє себе середньовічним «мандрівним студеєм», або «чи не останнім з шляхетного родоводу мандрівних дяків». В одному дуже барвистому вірші, що до найкращих належить, він висловився про свою музу цілком зневажливо і згірдливо: «безславна моя муза осліє від безслів’я». Жарт? Чи вибух нетерплячки? Все одно його збірка поезій доказує протилежність. Калинець вкладає про себе такі слова коневі Мамая:

кінь крилатий

здивовано

за плечима

тупцює

навозився

чимало

усяких

на світі

а такого

не бачив

що воліє

на парнас

пішки перти

З цього самовизнання випливає, що Калинець постановив прожити своє творче життя щирим піхотинцем і знехтувати режимними пегасами, які вже стільки поетів знесли в підпарнасові провалля на певну літературну смерть. Треба припускати, що ця постанова стоїть у авторовому первопочинові, як поета, бо недаремно його перша збірка носить назву «Вогонь Купала», назву, яка зовсім непопулярна тепер в Україні серед перегонів при виконуванні маніакальних планів. Свою погорду до служального віршоробства він висловлює дуже коротко: «хай на підложжі підлості пасуться титули, останьмо чисті». Тому не диво, коли світосприймання Калинця не залишається без осудження:

Вилущую слова із скаралущі сущого,

сей прикрий присмак присмерку.

На велелюдних судищах осудження

із писків прискає, як присок.

Однак осудження офіційною критикою не виводить його з рівноваги: «інколи, від спогадів дощу обмоклий, гріюся під животворним омофором строф». Серед скарбів рідної мови поет щасливий і знаходить найвищу насолоду — говорячи за Ґете — у власному співі:

Як мило тут. І милощі. І милість,

пройнята лиш ікона вістрям свічки.

Струмує з рани милосердя променем на милю,

а, може, навіть і на цілу вічність.

Він з радістю «ласує» в старомодному словнику Памви Беринди з початків XVII ст.[2], щоб відкривати суть і первень мислі, вміщеної в зародок слова. Він розсмаковує, з яких джерел «спливли з віками і вінками» окремі струмки думок інкарнованих у слово живе та в архаїчне слово. Калинець глибоко відчуває, що «завжди минуле нам на п’яти наступає». У розумінні розвиткової тяглости і обов’язку супроти будівників нашої культури він закликає поетів продовжати глибинну працю над досконаленням краси і багатства рідної мови: «здвигаймо далі над словами бані титлів, вершім самотньо храм».

* * *

Два вірші — «Корови» і «Мужній вірш» схоплюють синтетично головну тематику збірки — крім еґотичних мотивів — і характеризують типову для трьох «Дійств» лаконічну простоту стилю. Короткими штрихами, наче вістрям крем’яного наконечника по стіні печери, Калинець ріже невикінчені, але міцні, обриси п'ятьох образів:

Чорні твої корови, як буй-тури, Іване,

несуть на рогах первісну ніч величаво.

Кривавого місяця жорновий камінь

нашу землю загірню поганством розчавив.

Похилилася жінка у ніч, як печалі коругва.

Дійницю їй, щоб таїнство молока вершити.

Очі тварин сумом в сутіні фосфорують,

спрозорюють нас крізь тисячоліття ширми.

Спить земля прабатьків під цвинтарним плотом,

застигли корови біля тирла на чатах.

Третій образ: «похилилася жінка у ніч, як печалі коругва» в відчутті нерозгаданих відзивів спадщинности чи, може, в тривожному прочутті незнаного майбутнього — є зміцнений кінцевим, п’ятим, образом: «застигли корови біля тирла на чатах» — наче і вони таким самим інстинктом прочувають, що щось відходить з-поза «тисячоліття ширми» і щось невідоме наближається. Ота печальна застиглість «на чатах», напружене очікування і прочуття, це той настрій, який проникає поезії всіх «Дійств» і деяких віршів «Інтермедій». Тугу сучасників окреслює закінчення вірша так:

Завойовуєм місто, Іване, на квадратах полотен,

а самі тягнемось до нашого первопочатку.

В людях обзивається зов крови, який кличе зберегти духову тяглість із нашим первопочатком.

«Споконвіку дослухаємося голосові крові» — це той лейтмотив, що незмінним рефреном повторюється в «Мужньому вірші». Від трьох поколінь з різних сторіч линуть із цього незмінного голосу крови три різні молитви. Перша — до Перуна від наших ранньо-історичних предків, що навмання «волоком» все далі пливли, щоб він «ощедрив» їх тріумфом над митрополією тодішнього політичного і культурного світа, Царгородом. Друга молитва до Матері Божої — від запорізьких січовиків, щоб вона оберегла хоробре надхнення січових сміливців протистояти загибелі, що зависла над їхньою країною. Третя молитва до Вітчизни Вітчизн — від теперішнього покоління, яке не може зростися з безкорінною цивілізацією XX сторіччя, щоб Вітчизна дала силу митцям і поетам піднести нашу культуру до духових вершин — схрестити «хоч пензлі, як списи».

У глибинах віків Калинець знаходить і оспівує красу окремих фраґментів, що зосталися з різних розвиткових епох, з підйомів і каталізмів нашої культури. Поставленням своїх поетичних образів на віддалях вікового тривання, Калинець створює елегійний клімат часово бездонної туги. Клімат цей особливий тим, що він просякнений ще й «прикрим присмаком присмерку». Атмосфера цього «присмаку присмерку» згущена в більшості віршів «Дійства першого» — вона пов’язує їх у споєний цикл — обзивається в «Другій інтермедії» («Топлення Марени») і досягає деяких віршів «Дійства третього».

* * *

Д і й с т в о  п е р ш е  це ряд живих образів, застиглих образів тривання. Це реально існуюча на землі і в духовості живих людей ґалерея різновидних форм буття тієї самої незмінної суті в ході сторіч. Головною тематикою є тут найстарші свідки безперервної тяглости духового буття нашої культури з часів Трипілля, ранньої доби християнства та їх живих залишків на землі і в душах сучасних поколінь. Починаючи образами духового світу праукраїнських племен, автор пряде нитку через затишне хатнє тепло приготувань до святкових християнських урочистостей: «Стіл. Заметіль. Гостина. У кратерах макітр замішане тісто солодке стигне». Атмосферу і поспіх рукодільної праці хліборобського затишшя він перекидає аж на зоряний небозвід:

Бринять ракети веретен

в галактиці каганцевої містики.

Навіть буденний настрій господарського подвір'я відбивається аж на вигляді сонця:

кури шукали притулку, б'ючи, як у дзвони крильми.

Обдзьобане сонце було таке жалюгідне.

Нитку безперервности, що тягнеться далі через руїни княжого Галича до сучасної доби, описує словами старовинної простоти:

У румовищах поміж череп’ям дзбанків,

мечами і пряслами, що знаходимо щоденно,

напіткали невідомої діви останки

з начільником — золотою діадемою.

…Чи се не твоя, городе, суща подоба:

поросло городище забуття дерном,

лишилася дещиця слави по тобі,

сливе діви золота діадема.

Україна була колись «правітчизна свічок», тепер вона «вітчизна огарків». Поет бачить, що: «спить земля прабатьків під цвинтарним плотом», що похилена «дзвіниця, як вежа в Пізі, кланяється дрантивою головою могилам». На його очах:

Тріщали предвічні зруби,

летіли гонти, як пір’я:

руйнували дерев’яне чудо

людської праці і віри…

Це умирали століття,

це помирало прекрасне…

І сумували святі з сільської церковці, що: «втікає світ з-під ніг, гей втікає». Подібні катаклізми — але інакшими почуттями — переживали вже наші предки з часів Дажбога, коли Володимир Великий поставив Десятинну церкву на знак, що настала година сумерку богів поганських. Але першу будівлю Десятинної церкви — цього символу перемоги над поганськими віруваннями — спалила пожежа: «об руїни крешуть червоних блискавиць коні»: І зрадів тоді Перун:

З димом Десятинну і десяток інших —

хай дибляться до Бога, хай дибають до дідька!

Зализує звали язиком зеленим місяць —

цей язичного апокаліпсу рахманний свідок.

На якийсь час не стало Десятинної церкви:

Осиротіли подніпровські горби високорівні.

З-під скосогору з драгви Перун вилазить.

В коловороті вічних повторень — завмирання і відроджування всього живого, в оборотах осінного й весняного сонця — в силу незбагненного закону:

Повертається старе з-перед віків черепкових.

Не раз розсипалися в руїни матеріальні твори людської творчости, але незнищенним залишався духовий зміст «чуда людської праці і віри». Тяглість духового змісту національної культури ще від далеких трипільських первопочатків є темою більшости його віршів. Їх проникає щось наче відчуття закону про поворот усіх речей. Ми тепер є на звороті вниз цього коловороту: оборот «жорнового камення кривавого місяця» розчавив величаву красу «первісної ночі». Поет — і разом з ним сучасне покоління — живе «у світі, де дотліває пам’ять». «Рушили по підсоннях соняшникові хащі», щоб закрити зарослям звалища минулого; Золотий Тік «взявся та й заріс вівсом»; «позбігалися будяки до храму Божого та й гатять головами в трухляві двері». Пільна криниця, що оновляла сили наших предків і була предметом їх почитания, покрилася «мереживом жабуриння».

Але матеріальні і духові сліди минулого існують на землі, вони є свідки безперервної тяглости тисячоліття культури. Не лише «Криниця», «Стріха», розбиті черепки, поржавіла бляха ікони, «Кам’яні баби» — також і місця на землі говорять мовчазною мовою про драматику минулих сторіч. От, хоч би площа перед Єзуїтським собором, де тепер діти годують голубів, це те саме місце, де на костирях палили «єретиків». Там колись:

«посилало вогнище несите

з мойого предка в небо білий дим».

Незмінною залишалася і духова спадщина попередніх сторіч: світовідчування з доби хліборобської, скотарської навіть ще й ловецької культур. Поганська мітологія, якій приділено багато талановитих описів; демонологія раннього християнського середньовіччя («чорти під бузиною зняли вереск, ягіддям об’їдаються», вірш «Відьма») — це справжні персонажі давнього вертепу.

Кілька прикладів про наявність у закамарках пам’яті тривалости подій, що відбувалися ще в «каганцевій містиці» доісторичних часів. Старий мідяний світильник «прожертий червінню міді», на якому стирчить тепер огарок свічки, нагадує, що він освічував ночі «ще пращурам перед хрещенням». В блиманні його світла «опівночі на долівці оживали шкури ведмедів», пращури наші «допивали з медуш» найстарший напиток, мед, «з’їдали воску бурштин». В підсвідомості пастухів триває і живе успадкований нахил сповняти обрядові забобони номадських племен, щоб приєднати ласку для щасливого плекання худоби — цієї біологічної основи буття скотарів трипільської культури. Вони «на підвіконні ставлять миску молока і меду», і Калинець укладає для них таку «Молитву пастухів»:

…Плекаймо плідно кіз, глядім гладких корів,

про їхні дбаймо живодайні вим’я й вола.

На нашім небі нам завісив статку ріг

якийсь козячий бог — волососяйний Волос.

Вже й сам Перун по стількосот роках

моцарського метання берла блискавиці

вергає днесь літеплі стріли молока

з дійних дійок у духом’ян дійниці.

Видавалося б, що тут маємо повнозвучний відгомін з київських неокласиків. Нагадується Рильський і Зеров з безпосереднім вичуттям природи й українського побуту. Певно, поетичні первні природи є спільні, але поза ними щораз наново повторюються поганські боги та вірування і християнська обрядовість, що своєю багатопостатністю різнять Калинця від попереднього покоління. Звідкіль взялися вони? Вони здвигаються з черепків трипільської культури, з руїн церков і закривають собою нігілістичні заміри паліїв, виповнюють порожнечу. Це не є заклик до повороту в минуле, ані не є вірування в старе, бо воно відмолоджуване, це не є повторення пропащого, а творча знахідка національної духовости, щоб у часі апокаліпсу відродити з неї нове. Не сміє існувати порожнеча віри, як не сміє існувати пустеля історії. Безперервною є історія наростання національної літератури.

Щоб не накопичувати нових імен, повернемо ще раз до Бажана. В «Молитві пастухів» Калинець продовжує іншими мотивами там, де обірвалася струна молодого Бажана, коли він також переносився в ранньо-історичні часи. Пригадаймо собі його сонет «Папороть»:

Мов карб — цей місяць-білозір,

Мов сни старі — ці хмари білопінні.

І бачу я: в незнаному тремтінні

Поганська ніч лягла на чорний бір.

Снується дим опівнічних офір.

Несуть жерці на слані рядна лінні

Німим богам свої дари уклінні:

Важучий мед і соковитий сир.

Поганська ніч — таємний час оман.

Пливе з озер мережаний туман

І духманіють папороті трутні.

І виходжа на росяний майдан

Весільне коло молодих древлян —

Слов’янських зельних піль веснянки незабутні.

Покликуючися на Бажана — можна також на біологізм Антонича покликатися — зовсім не маємо на гадці закидати Калинцеві «впливологію». Ні, нам ідеться підкреслити, що наш автор самостійно й оригінально творить у традиції української літератури, знаходячи в ній своє власне нове слово.

* * *

У  д і й с т в і  д р у г о м у  тематика змінена на любовну. Цікавішим мотивом, що повторюється в кількох віршах є праукраїнська пошана до дівочої невинности. Він хотів би після любовних переживань далі бачити дівчину в ореолі її «цноти», але якось не виходить так, бо: «з-за вугла лукавий біс кепкує з тебе і мене», а в іншому випадку «мов сович з-за дупла за нами совить совість». Або, коли «світ чистий, як роса, висить на павутинні», поет «змиває сон», бажаючи змити «в непам’ять мару» пережитої ночі. Даремно! Його серце все одно прагне «князівства дня, в якому ти княгиня». Заки він закохався, «була собі з мене людинка з глини», а потім почувався інакшим, сильним. В дальших любовних перипетіях пізнав, що в любові є багато омани, облуди, ілюзії:

Наше щастя писалось пальцем на піску,

розлетілося щастя, як липове клиння

і поет відчув «біль за реальністю речей», співав «осанну тому світові, що в вікнах, бо поза ним чи не ілюзія сама», згадав обряд «Топлення Марени», легенду про Ладо в «кришталевій труні» і т. д.

Дійство закінчується двома осінніми віршами. Надходить «Осінь» у пастельних фарбах і несе «самотність у білій пустелі постелі».

У міжвіконні осінь, осóнь, сіно

на острів осоту сонце воском стіка…

«а я не живий і ти (осінь) вже також не жива». Чому він не живий, це пояснено перед тим у «Сподіванні на осінь»:

На священному дубі уверх ногами

лилики душ наших покірно повисли.

* * *

Т р е т є  д і й с т в о  описує контрасти між реальним і вимріяним світом, пережиті самим поетом, або персоніфіковані долею сучасників чи уривками фактів дійсності. Блимання огарка свічки на старому мідяному світильнику освітлює сцену вертепу, а сценою тою є «пращурів земля». На мерехтливому «кінчику полум’я танцювала ж наша журба». Нема вже побратимів, намножилося недрузів, родини розірвані і невідомо чи себе «позбираєте вціле з різних доріг і доль»; нудна прозаїчна робота на прожиток забирає маляреві час — через неї пропадають творчі мотиви; професор спалює мистецький образ Холодного; «преглупе міщанство» не розуміє малярів, поетів; старі архівні документи нагадують про мандрівку через Карпати мандрівника-маляра, про переслідування священиків і братчиків епіскопом в XVII ст., що, затаївши своє ім’я, анонімно накликував до погромів. До цього циклу належать уже згадувані вірші «Беринда», «Корови», «Мужній вірш». Дійство закінчується — у протилежності до попереднього — не осінним настроєм, але барвистим черешневим «Червнем». Цей кінцевий вірш поезій журчить своїм ритмом як бистрі гірські потоки.

* * *

Згідно з традиціями нашої початкової драматургії, дійства вертепу для відпруження і передишки глядачів мають бути відділені від себе інтермедією, а не павзами з буфетами і з порожньою балаканиною вагомих у власній уяві міщан, що вичікують на третій дзвінок. Таким був смак, розумний естетичний задум творців зав'язку української драми. Спудеї Могилянської Академії вигадали, що глядачів треба в перервах забавляти смішними — на їхній тодішній смак — жартами інтермедії. Калинець інтермедію прийняв, але виправив її незадовільний зміст. Він не хотів нищити настрою дійства веселощами і показує в перервах різновидні тканини ніжної лірики. Поезії обидвох інтермедій писані стилем інакшим, ніж дійства, немов би твори іншого поета — доказ ширини діапазону і поетичних умілостей автора.

П е р ш а  і н т е р м е д і я  це відчутливі реакції молодого поета на красу нашого образотворчого мистецтва. В основному вони є чуттєвим відзивом споглядання на малярські образи, а деколи є також одуховленим доповненням їх такими фарбами, яких на палітрі нема — договоренням мрійливого задуму маляра чи поглибленням настрою, що оточує образ. Це інтермедія перша. Коротка вона. Шкода, що для читача закоротка.

І н т е р м е д і я  д р у г а.  Модерністичний сюрреалізм, форми верлібру, який відкидає шкільні приписи граматичної інтерпункції і механіку класичної метрики, що багатьом поетам перешкоджала передавати в автентичному виді свої дійсні поетичні пережиття. На початку цієї інтермедії Калинець прибиває на сосновій дошці вертепу (чи не дерев’яним кілком?) листок калини і проголошує, що це є «Калиновий герб» — герб у геральдиці невідомий і дослідникам поетики до цього часу також ще незнаний. З пояснення кінцевого вірша цієї інтермедії виходить, що це є новий герб, посмертно наданий Калинцем «шляхетному родоводові мандрівних дяків», що без пашпортів і путьовок мандрували колись по Україні вздовж і вширш, куди серце запрагло, щоб навчати людей ученого письма, правди, співу, любови, порядности і побожности.

Після осінних віршів попереднього дійства  І н т е р м е д і я  д р у г а  починається зимовими образами. Зима така, що «мороз на бігу копита коням прибиває», а вовкам «пахнуть заячих слідів конюшинки». А заяці? «Догризаючи бурячиння хмар метнулись зайці до втечі», за ними «інквізиція з рушницями… чобітьми і псами» по снігу рушила. Настрашений такими подіями вечір «у ріг місяця тривогу сурмить». Зима ранком «облачилася» в урочисті церковні «срібні ризи»; замерзлі «в інею дерева видзвонюють, як павуки в церкві» кришталами; на вікнах «закінчує мороз крила архангелів». На небі діються дивні події з часів ловецької культури: дик «на іклах поніс сонце… зарити», олень з надломаним рогом, до якого прилип листок «з діадемою місяця промчав» і «оберемками хмари, як сіно, підкидав рогами». Двірник — до паламара подібний — «доглянцовує сонце, припорошене снігом». На землі «церква навхрест дошками забита, попримерзали янголи крильми до шиб», «зів’яв дзвін як гарбузова квітка». Інакше було восени: «гупають яблуками бубни садів»… Крім цих описів природи ще кілька віршів на закінчення, як казка маленькій Звениславі, згадки про першу наївну любов «жовтодзюбих», спогад про старого вчителя, що вчив про казкову країну золота, якої «на мапі не знаходжу» і згадувані вірші про Мамаєвого коня і Калиновий герб.

* * *

Дивним світлом розквітла наша поезія після революції і в 1920—1930 рр. прямо кавалерійським рейдом здобула відразу почесне місце в світовій літературі. Очевидно, ми думаємо тут не про кількість, а про якість, серед якої так часто вистачає один безприкладний вірш, щоб здобути безсмертність. Калинець займає в сучасній українській поезії високе і тільки собі притаманне місце:

хвоста задерши

пергамент

по луці

брикає…

На уявному пергаменті Калинець стародавнім прабатьківським гусячим пером понаписував свої модерні вірші. Що його пергамент має норовисту натуру брикати і хвоста задирати — Калинець угадав. Не вгадав тільки того, що його розбриканий пергамент потрапить до рук переписувачів, які заставлять його брикати по закордонних луках замість тихцем просуватися по рідних пасовиськах. Ми тішимося тією непередбаченістю і несподіванкою.

Творець і лицар Калинового гербу написав зневірено про себе: «а чи не останній я з шляхетного родоводу мандрівних дяків?» Цей запит стосується і його попередника Олекси Влизька: «Романтики, ви вже останні, до скроні кольт!» Злам душі в обох випадках є зрозумілий, але ніяк не виправданий. Романтика і романтики є неперехідним явищем, бо передають вічну властивість людської душі — тугу за даллю, нехтування малим і стремління до великого і прекрасного. Калинець є суцільною постаттю з вибраною самим собою метою залишитися чистим романтичним поетом у служінні красі з національною шатою. Як перед ним, так і після нього появлятимуться споріднені духи, але ми віримо, що він стоятиме в першій фалянзі серед них.

Роман Семкович

Вертеп

Підпираючись костуром ямбів,

натягнувши кирею традицій,

прощаюсь з віком атомним,

бо щось мені не сидиться.

І вже мандрівним спудеєм

топчу снігові верета,

промінявши жупища келій

на біблійну скриньку вертепу.

Затихає хупаве місто.

Стіл. Заметіль. Гостина.

У кратерах макітр замішане

тісто солодке стигне.

Бринять ракети веретен

в галактиці каганцевої містики.

На сосновім деці вертепу

починається перше дійство.

Дійство перше

Криниця

Сумно на тебе дивитися, кринице,

пільна кринице з прогнилим цямринням,

оточила ти себе свитою кропиви ницої,

ще й хизуєшся мереживом жабуриння.

А була ти, небого, богинею у правітчизні,

молилися предки до твого непороччя,

пили вони жадібно тіло твоє пречисте,

солодкою водою причащали очі.

Де твоє нині ділося блакитне свічадо?

Хто тебе чару дівоцтва позбавив?

Скільки на землі зі смагою прочанів,

а жоден з летаргії не розбудив тебе збанком.

Молитва пастухів

Лишімо душам відчайдушників — мужів

на підвідконні миску молока та меду.

Самі позбудьмось бутночсті й молитву прокажім

за сутність будня, альфу і омегу.

Плекаймо плідно кіз, глядім гладких корів,

про їхні дбаймо живодайні вим'я й вола.

На нашім небі нам завісив статку ріг

якийсь козячий бог — волососяйний Волос.

Вже й сам Перун по стількосот роках

моцарського метання берла блискавиці

вергає днесь літеплі стріли молока

з дійних дійок у духом’ян дійниці.

Стріха

Підперта здавна тендітними колонами мальв,

ще від Івана стрипіхата зілля сухозлоттям,

і дивною мозаїкою з бурозелених смальт

та свіжою латкою сонячного околоту.

Звисають з тебе булави маку і срібний часник —

проминулого літа скупі оздоби і радощі.

Відходять зі спасами добрі твої часи,

що відбивав бузько на базалуччя ратуші.

Перегнали давно тебе наймолодші із груш,

гнилиці опалі загрузли в твоєму лоні.

Жаль мені стріхи, бо сам я, мов комин, загруз

білими спогадами в її мосяжній соломі.

Кам’яні баби

Ми велети, що зі сонця посміли глумитись,

покарані зухвальці, обернені в камінь.

Тепер тільки від круків побираємо мито

білими козацькими кістками.

Стоїмо як ідоли чорної пустелі,

віхи знамення татарви й вовкулаків.

Впаде смерк смерті на зелені оселі,

коли сонце вибухне на мертві відламки.

Скинемо каменю чари, які нас тиснуть,

зненавистю все просмалять наші вічі.

До слушного менту ми затаїлись у тирсі

з правом раз у рік на відьомські віча.

Відьма

Гасає вітер свавільно на майдані за ринком,

де кози пасе остання в містечку відьма,

де імператор чортополоху здивований прикро,

що сонну імперію непрошений гість відвідав.

— Не за горами зима, — журиться відьма козами.

З левади, де зорі пасуться, найпахучіше сіно.

Та коня де дістати, і дишель зламався у Воза,

а на віник тепер, ік старості, ледви чи б сіла.

Як реп'яхів, не позбутися надокучливих мислей,

що минувся той час — навіть вже не присниться,

коли до Великого Воза запрягався місяць

і відьмі привозив сіна цілу копицю.

Ходорів 1967

Се посвячення пасок, се посвячення передсвіту,

се весільне коловання сонця, яке не добачаєм.

Хлопці зірвали двері дзвіниці і вето місцевої ради —

вдарили на сполох великодніми дзвонами.

Отож не пудьмося спросоння: а що нам буде?

Застановімося ліпше, хто ми і для чого ми.

Чи ми земля, якої давно не любим,

чи дюралюмінієві крила, до яких ще не доросли?

Ми за коловоротом, попрощали нас верби,

що, як наші бабуні, у чорному отченаші.

Вертаючи з танцювальної зали, вимкнули хлопці транзистори

і колоруч церкви поколували опівночі гагілки.

Вечірня

Співав дід на крилосі тропарі й кондаки натхненно,

як Мишуга, що вичаровував солодко Йонтка арію.

Із трухлявих ґонтових бань сталевих хрестів антени

висилали дідовий голос херувимам до раю.

Тремтіла єдина зоря зеленим оком радіо,

вливалися солов'ї і липи тріщали в ефірі.

Зачарований Саваоф, завмерши за хмар балюстрадою,

щонеділі святе дозвілля приносив діду в офіру.

При місяці зачиняв паламар, як святий Петро, церкву,

певний, що ніхто в світі краще заспівати не зміг би.

Увечер дід перед золотим язичком люстерка

з голови скидав і клав на дно скрині крисаню німбу.

Різдво

Я сьогодні новонароджений,

я відцурався брезклого віку.

Починаю в яслах із козами

румигаги кометні віники,

смакувати молошне літепло

незайманопервісної цноти.

Очищений від поліпів політики,

перебираю зоряні чотки.

Я знайшов себе у країні колядок

на шорсткім солом'янім килимі.

Наді мною калиноуста Лада

схилилась вишневою калиною.

Церква

Тріщали предвічні зруби,

летіли ґонти, як пір'я:

руйнували дерев’яне чудо

людської праці та віри.

І, вписані в лагідні гори,

востаннє хиталися бані,

вмирали ясно і гордо,

так, як вмирають останні.

Це умирали століття,

це помирало прекрасне…

З розпуки дробилися на дровіття

золоті грона іконостасу.

І шукали між бур’янами

вічний спочинок ікони.

І плакала в недотрощеній рамі

гуцульська мадонна.

І Юр, в невідомім двобою

втративши руку і списа,

піврозтятою головою

востаннє навкруг дивився,

як довго стояв ще реквієм

і як лягав він на трави,

на осиротілі смереки

густим непрозорим трауром.

Дитинство

Ганяв я на тротуарах срібні кола дитинства,

ще досі у вухах той вітер свище.

А коли це було? За Чорного Петруся,

що на міській поливальниці нісся,

як фараон на колісниці.

А було це за самоврядування Соломки,

що котив перед собою живіт, як бочку пива.

Хоч снилася бургомістрові вежа з дзиґарями,

піяв на його магістраті сусідський півень.

А було це тоді, коли на горі Стінці

під Великдень з’являлися монастиря частоколи,

І дзвін, затонулий у річці Дзвінці,

вдосвіта бамкав, аж поки до нього на дно

не пішли мої срібні кола.

Коляда

До маленької Звенислави прийшла коляда

із звіздарем і торбою, що все помістить.

Мучить Звенислава бабусю: дай і дай

з ялинки ночі медівник місяця!

Покотилися зайчики — обкачані в снігу клубки

і давай Звениславі нахиляти ялицю.

А місяць, звичайно, з того всього кпить,

бо підв’язаний міцно на золотій нитці.

Тільки осипається скляного снігу слюда,

і зірка, як куля, стовклася на площі міста.

Перший раз до Звенислави прийшла коляда

із звіздарем і торбою, що дива містить.

Микольцьо з Ходорова

Ото круглий рік, як день, довідуємося, Микольцю,

чи переставилася душечка (царство небесне),

бо лише ми одні на цілу околицю

кожному двигаєм хрест попереду процесій.

Такий талан судився тутейшим причинним:

тільки кілометр екстазу — від церкви до кладовища.

А поза тим рятуємося блаженними очима

від маленьких пилатів, що за нами свищуть.

Крихітки від світу побираємо в простягнену долоню,

але так турботами зародило рясно:

бо хто нам хреста понесе в останню дорогу,

коли більше не зможем топтати рясту.

Семко Сомик

Самітний чоловіче, доки торбу самітництва

двигатимеш по ходорівських закамарках,

доки вибиватимеш костуром на цимбалах штахетів

тужливу пісеньку про вареники?

Доки стругатимеш, як невмілий різьбар

на власнім лиці криву свою долю?

Доки будеш, Семку Сомику, індиком

перед червоною ганчіркою образи?

Слава твоя відлунала з одного краю торговиці в інший,

вже й забуто самої торговиці славу.

В інший світ перейшли крадені коні і свині,

а ти ще досі двигаєш торбу самітництва.

Святий

Читаю Апостола горобцям при дорозі.

За німб мені тільки куряви мерва.

Позбігалися будяки до храму Божого

та й гатять головами у трухляві двері.

Втікає світ із-під ніг, гей, втікає.

У землю входжу ось-ось по груди…

На старості з простягнутими руками

визираю на шлях із кубельця рути.

Милостині тепер дочекатися годі,

швидше запустить ще хтось опуччям.

Оце підвезли б мене до вдови городу —

на хліб заробив би, горобців пудячи.

Перун

З димом Десятинну і десяток інших —

хай дибляться до Бога, хай дибають до дідька!

Зализує звали язиком зеленим місяць —

цей язичного апокаліпсису рахманний свідок.

Осиротіли подніпровські горби високорівні.

3-під скосогору з драгви Перун вилазить.

Дубове своє тіло задубіле під дубом гріє

(золоті вуса русалкам пішли на прикраси).

Повертається старе з-перед віків черепкових,

рушили ордою по підсоннях соняшникових хащі.

Об руїни крешуть червоних блискавиць коні —

облюбовує собі Перун місце для капища.

Нагірне біля Самбора

У тому селі дзвіниця, як вежа у Пізі,

кланяється дрантивою головою могилам.

Яким дивом стоїть вона, чи не ниткою бабиліта,

срібною павутиною віри затрималася?

Вдячні громадяни о. Павлові Людковичу,

єромонахові Сильвестрові — книгодрукарям (1618–1620),

також вдячні їм миші, що вивчили кирилицю

і зуби позолотили оправою апостола.

Роздає тепер думне село свої візитівки:

кому кленове листя, а мені бляшану ікону.

Благословляю всемоцну ржу за її милосердя —

залишила, немов сльозу, Маріїне синє око.

Золотий Тік у крилосі

Я. Пастернакові

Засіли солом’яні оселі на Золотому Тоці,

як кури, порпаються у купі рапуття.

Спите, тереми і храми, у землі на сотому боці,

а що за життя ви промовили путнє?

Хто його знає, чи тільки у вас світу,

що ото було взад літ вісімсот?

Відпастернакував пастернак, а сього літа

взяв та й засіявся Золотий Тік вівсом.

А може, для нього те золоте верем’я,

що по вереміях усіх навертає стопи,

коли восени селяни ревно

на картоплищі ведуть розкопи.

Галич

У румовищах поміж череп'ям дзбанків,

мечами і пряслами, що знаходимо щоденно,

напіткали невідомої діви останки

з начільником — золотою діадемою.

Мовчить про її наймення віко саркофагу,

літопис задвірками обійшов її дівоцтво.

Замість весільної фати нап’яв фатум

чорну намітку на ясні очі.

Чи се не твоя, городе, суща подоба:

поросло городище забуття дерном,

лишилася дещиця слави по тобі,

сливе діви золота діадема.

Відвідини Зимної Води

8 березня 1967 р.

Тоді сосни ще сонні в туман запали,

тоді на пів дня півні вчинили гармидер.

Сонце неба допало, коли вже павич,

як впав, об'явився поміж курми.

Тоді щось хтозна що на причілкові хати

зненацька, світоньку, як свіне:

обновилася на причілкові Богоматір,

щирозлотом взолотило її вінець.

Тоді молодиця з повними відрами

поквапилась, байдужа до всіх видінь.

Був собі найбуденніший ранок, видно,

в Зимній Воді, Зимній Воді, Зимній Воді.

Інтермедія «Мій давній голос» (1962)

Архітектура

Чуже проколювало небо готикою,

хмурився химерами модерн,

рябіла східня екзотика,

щоб я помер.

Але я ріс вежею Успення,

видирався з сутеренних зажур,

щоб згодом

струнким і упевненим

став всім на голови

Юр.

«Юр» М. Сосенка

Юр восени самітній:

дерева летять за вітром,

дерева летять столітні,

як журавлі за літом…

Юр, як листок від печалі,

легкий,

і аж світиться наскрізь.

Він в небо

напевно відчалить,

бо в нього осінній настрій.

«Юр» О. Новаківського

Хлюпає полум’ям день,

бризка вогнем і вітрами,

вогнем червоних дерев,

вогнем стоязикої хмари.

Лише серед лави барв,

серед нетривкості й бурі

несе себе

вічності в дар

сильвета собору Юра.

Будинок

О, яка солодкість ліній,

гама барв медовосонна,

угорі венери з ліні

простягли лелійні лона.

Слимаки дзвінких балконів

закрутились ажурово,

і різьби химерні грона

зодягли дверей підкови.

Все веселкою, дугою

без контрастів і без кантів.

Лиш внизу кричать від болю

вдавлені у брук  а т л а н т и.

«Муза» О. Новаківського

Осяяна сонячною повінню,

вона дивилась з його полотен

очима, що були повні

невимовної скорботи.

І тому,

що він прагнув бунту

і гострої,

як вістря,

музики,

вона мусила бути

його  м у з о ю.

«Автопортрет» О. Новаківського

Він був замислений

і величний,

зайнявши весь сонячний простір,

до людей повернув обличчя

мудре і гостре.

А вона була десь в перспективі,

обличчя мала на руку оперте,

обличчя безнадійне і красиве,

і була його  а в т о п о р т р е т о м.

«Пробудження» О. Новаківського

Дівчинка

потягнулась спросоння,

оголивши теплі коліна,

струнка, як сонячний промінь,

і сама серед стрункого проміння.

Стіни клали на себе сонце.

Воскресали давні ікони,

що спали в павутинному мороці

довгими віками.

І зникла з їх лику байдужість,

і полились благословенням їх очі,

бо настало  п р о б у д ж е н н я

дівчинки

в полотняній сорочці.

«Зима» О. Кульчицької

Спала Земля,

підібгавши під себе ноги,

в затишнім

сніговім наметі,

а поруч у віковічних барлогах

зимували старі ведмеді.

А поруч

обгризали зайці

червоне пруття ожини.

І висли

великі, як у казці,

зірчасті сніжини…

Землі було тепло в наметі,

і уста вона склала в усміх,

бо їй снилось,

що ведмеді ласують медом,

а зайці мають молоду капусту.

Туман

Набухло дерево гігантською сльозою,

згубилось місто в білому полоні.

Твого волосся золотистий сонях

зазолотився на туманових полотнах.

І знову ти покірна і несміла

лиця зіперла лагідне овалля

на лебединих рук веселку білу,

так ніжно виткану із довгої печалі.

А ніч струмить в моє страждальне місто

крізь образ твій зворушливо прозорий.

Набухле дерево хитнулось і зависло

на веслах вій гігантською сльозою.

Пробач мені! Я терпну від бажання

спалити видиво у полум’ї червонім,

щоб за вогненними палкими вітражами

забронзовіла жінка в золотім шоломі.

«Лемкиня» П. Обаля

Стоїть мадонна в синіх лопухах,

у небі голубого світла.

Заплакане дитя раптово затиха,

здивоване таким великим світом.

Ось колихнулася колиска лопуха —

метнувся птах сполоханий в долину,

де димарі старих замшілих хат

заквітли білим квітом диму.

Повзуть кущі по лагідній горі,

росте дзвіниця стрімко, як смерека.

Вода хмарин на теплу синю рінь

то напливе, то відпливає легко.

І білий бог з осяяних верхів

косу відкине, радісно уздрівши

мадонну і дитя між лопухів,

між синіх лопухів лемківського узлісся.

Могила Шашкевича

Жінка з чорного металу,

жінка чорної печалі

над могилою припала

у мовчанні…

Хрест стримів,

як долі стержень,

але біль поволі гаснув

і крізь траурну одежу

засвітилось тіло ясно.

І торкнув їй спокій вічі,

слід сльози з лиця зітерши…

І спливає тільки вічність

по складках її одежі.

Дійство друге

Прощання

Зріють у променях пальців

коханої смаглі кетяги персів.

Починається осінь, на журливому вирії станції

відходить мій потяг розлуки вперше.

Всі ночі жаги стоять під твоїми очима,

в поцілунках — розпачу й солоду дисонанси.

Двері в країну яблук опалих відчиниш,

встане на клавішах сходів прощання соната.

Світ твій обірветься жовтою флейтою фіртки,

серце зірветься з черешки в траву побіч яблук.

Стиглі кетяги персів торкатиме вітер,

і ніколи собі не повіриш, що я був.

Монастирське подвір’я

Оп'яніли горобці від дикого винограду,

справляють осінні оргії на ґзимсах келій.

Бризнули в янгола гіпсові сльози градом,

бо замість квіту лелії приніс до руки келих.

Регочеться біс, визираючи рогом з-за огорожі,

керничку вина з бузини копитами натолочив…

Пензель сорому малює у тебе на лицях рожі,

бо вином кохання напоєні наші очі.

На плитах лопухів затерті усі наймення,

годі з них відчитати смирення чи грішні мрії.

З-за вугла лукавий біс кепкує з тебе і з мене.

І янгол плаче за цнотливим квітом лелії.

Літо

Вухами лопухів слухаю мушлю тиші,

причаєний під білими кронами кульбаб.

За розлуки ще один довгий тиждень,

що на циферблаті соняха добігає, пробач.

Я тепер у джмелине тремоло

заслуханий більше, ніж у власне єство.

Та інколи, від спогадів дощу обмоклий,

гріюся під животворним омофором строф.

І тоді ти мене то підносиш, то нищиш,

спалюєш на зеленолезих ватрищах трав.

І дуже шкода мені доброї мушлі тиші,

найбільшої втрати серед тисячі втрат.

Щастя

Наше щастя писалось пальцем по піску,

розлетілося щастя, як липове клиння.

У наших державах панує культ

припалої ниць калини.

На наших емблемах на глум цвіте

папороті святоіванське зілля,

якого по нині ми не знайшли ніде

в облудливім лісі, що порохном світить.

На наших коругвах колір зачах

амаранту найліпшого ґатунку.

Тільки вуст яріє вишнева печать

на твоїм невідісланім поцілунку.

Вулиця

Кохана, ось плече моє зіпертись,

солодкий твій тягар, що вмерти можна.

Цю вулицю побачила ти вперше,

цю вулицю побачити не сміє кожен.

Ця вулиця злодіїв й ворожбитів,

у їхній цех вписатись маєм змогу:

мене ти вкрала від усього світу,

себе заворожив я від себе самого.

Чекав на тебе вічність — цілий тиждень,

зустрінемось небавом — через вічність.

Чи буду той я, тою будеш ти ще,

чи буде за вуглом злодійкуватий місяць?

Леґенда

Зустрічаєш мене, Ладо, на тихосвітніх горах

у золотому шоломі, мов Софійська дзвіниця.

Зустрічаєш так, наче прощалися вчора,

а не десять століть розлуку кували зиґзиці.

Довго роздоллям бездолля блукав я безбач,

обриваючи з себе огудиння огуди,

аж поки не знайшов на пергаміні берези

твої, як варязькі човни, кармінові губи.

Довго, ой довго ти спала у труні, кришталевій,

у вертепі, що зіллям облямований цвілі.

Висипало на береги звитяжне полян плем'я,

мов колись на хрещення, на наше весілля.

Весілля

Врешті сталося те, що статися мусило,

що було вимовлено золотоусто у снах.

Зійшла на мене благодать твого усміху,

наді мною обрання огненноязикий знак.

Була собі з мене людинка з глини,

глиняний світ спирався на глиняних ногах.

Аж поки не об’явилася ласка твоя до мене —

черленої печі животворящий огар.

Ставлю поставники — трійці воскові —

всі ми походим з-під знаку вогню.

Весільні коні гублять срібні підкови,

ще й вечір у срібну підкову місяця вгнув.

Лист

Облеснице, лисице, сластослове,

все ближче листов’яну й листопаду.

Твої листи — се вістуни пасльону,

що на городі медогіркне владно.

Погідна б’є година огудиння,

данина спогадам ся дивна днина.

Цілую рученьки тобі, солодка господине,

бо у розлуці, як на довгій ниві.

Воно ж устами мед твоїми добре пити,

та тільки хто повірить нині твому слову?

Ось-ось ще трохи і будемо квити

за те причастя чорного пасльону.

Провесінь

Ось наша вулиця, вілл вутлі вулики,

зачахлих дерев скам’янілі скульптури.

За вуаллю слів роздмухуєм спогадів вуглик,

пам’яті вузлик вустами розплутуєм.

Набубнявів поцілунок — щось виженеться,

із пенька серця стрілить бо якась паросль.

Пережили ми жаль і таки вижили,

тільки від сліз лишилося вижолобків пару.

Ще часом смакує нам зречення недогризок,

коли вже одною ногою на березі березня.

Ось смужка музики з вузького вікна бризнула,

і вулиця раптом розступилася в безвість.

Сьома ніч

Вже ніч по ночі сьому ніч впродовж

твій місяць смутку просяває сонніч.

Крізь місяць смутку й елегійний дощ

мов сович із дупла за нами совить совість.

Змиваю вранці сон: в непам’ять пріч, маро,

світ чистий, як роса, висить на павутинні.

Ромашки і ромен, рожевий ром,

корчага й чара, що чарують зір гостинно.

Без тебе день, а ти хто знає де,

де то князівство дня, в якому ти княгиня?

Я п’ю за тебе і за день,

такий, як сьома ніч, а інший день хай згине!

Спогад

Банальна історія, зовсім таки банальна:

ти квітку мені дала, як весільну чарку, —

і вже тюльпана червоного таїни тайна

веде нас у молодість, як прочанів.

Он бачиш, лопухами заріс наш жертовник,

на теребівлі нашій вирує терниння.

Тільки з куманця місяця зелена втома,

як спозадавна, ллється так само й нині.

Де воно те, що пролетіло, як щастя,

де воно те, що нареклося нам вічним?

Помолімося мріям нашим дочасним

під пречистою калиною, що чесно додівчила.

Вірш в датою

Ой є в мене таке зілля

Три корчики пижма…

Народна пісня

В її зільнику три кущики пижма,

та й то символічно, бо де ж зілля в місті.

Спливають із медом для неї тиждень за тижнем,

усі її сто медові місяці.

Поза очі лиховістять: ота чужоложка,

ота полеговиця та ласолежниця,

оте лежидащо, наша кара Божа,

сторицею їй за то, що належиться!..

Мов павича хвіст, барвами має заздрість,

в город каміння летить, прокляття ходить по п’ятах.

А я також собі у вус не дую про завтра,

датуючи вірш «осінь, шістдесят п’ятий…»

Топлення Марени

Гей, Марену топим, топимо Марену

звечора на озері, звечора на озері.

А ота Марена — липове бервено,

то косою косить, вроками прозорить.

Даймо на потіху їй дзвінкі дукати,

стрічками розмаймо, обкладім вінками.

Потанцюй, Марено, липове бервено,

для твоєї шиї вже готовий камінь.

Гульк — і по боввані розійшлись кружальця —

знак, що осягли ми знову невмирущість.

Але ж ти, Марено, наді мною зжалься:

візьми мене лучче, візьми мене лучче.

Мадонна незайманості

Мадонна незайманості, покровителька лелії,

тої, що саме обдарована сьомим квітом,

край перелазу лузає соняшник безслів’я,

а могла вечорами лічити віно.

Коромислом зранку вона розважить долю:

що з одного кінця — горе, з другого — щастя.

Подейкують, що в її непорочний подолок

злітається вдосвіта біле птаство.

Чи не про неї оце пустив повість

з нашого села злотоуст відомий:

якось вночі зупинився райський повіз

з архангелом Гавриїлом перед її домом.

Після танцю

Що нас в’яже, хіба павутинка мелодії,

чи важкий по коліна пісок танцю?

Ні разу на стикові наших долонь

не розцвіла червона ружа.

Твій дім недалечко, всього сім кроків,

сім миль сипкого піску мовчання.

Усю довгу дорогу гули п’яні музúки

про нерозцвілу червону ружу.

А за брамою, за якою зникаєш,

тільки піски довгих-предовгих сходів.

Такі предовгі сходи хіба ведуть

у країну туги за червоною ружею.

Дно

Віримо, суєвіри, у дно глека і штольні

(донниці, дивнички, доннички).

Бездонність, бездомність, бездольність —

невже це під сонцем — сонечком?

Любове, ми щасні: наш терен і терем,

у бутлі тернівка, бутні терцини.

Трохи терпіння і вірш на папері,

і на терезах розважена щирість.

Струмок за садком — до дна видно там воду,

до дна день по дні, як вино, випиваєм.

Але раз ненароком я приглянувсь безодні —

і зрозумів, що дна там немає.

Ілюзія

Що суджено і що лежить на серці,

як пахне стиглість і яка на смак?

Таке припізнене забарне милосердя,

бо все мені навспак, уже навспак.

Між призабулих буднів той забуток,

огарок той загарливо ловлю,

і видасться супроти смутку вутлим

наш прошумілий швидко шлюб.

Не зміниться ніщо віднині і навіки —

тобою пахне стиглість і така ж на смак.

Осанна тому світові, що в вікнах,

бо поза ним чи не ілюзія сама.

Облуда

Якщо це було, то були твої руки,

очі були, груди були, були, було…

Була буколіка, буйволиці й буйволи,

і червоне будило, що будило, було:

Якщо це було, то було все облуда,

блудницею тоді ти, пречиста, була,

тоді ти пречистою, блуднице, стала,

бо ти стала — і не стало тебе.

Якщо це було, то в мені щось зістало:

та непевність, та буйність, той щем.

І бубон будила, що будить і в будень,

біль за буйволами, біль за реальністю речей.

Сумління

В білий день, день-удень зі свічкою

серед люду, як на полюдді…

І враз діждався від свічки освідчення,

її безжального жала, як суду.

Чи ж маю право на біле тіло,

чи смію сподіватися свіччиного милосердя?

Згасив я свічку, хоч і мене боліло

на вугіль осліпле її осердя.

Куриться з нього остання притча

про горошину, що виросла у Говерлу.

Ота горошина не що інше, як прикрість,

що вчора завдав тобі по вечері.

Сподівання на осінь

У сподіванні осені, айстриного благовісту,

на пеньку складаємо вузлики дару.

Боже, коли у роті не мав ні ріски, —

ось тобі повна диня нектару.

Ось тобі вуст пересохлий пергамент,

благенькі серця, благуваті мислі.

На священному дубі уверх ногами

лилики душ наших покірно повисли.

Осене, зраднице, дрантива торбо,

ялового бога безплідна невісто!

Ми послушники твого чернечого ордену,

що не чекає айстриного благовісту.

Осінь

Така самотність у білій пустелі постелі,

де понад нами стелею стеляться міражі.

Господи, які в тебе очі стали пастельні

і пальці ласкаві — такі неживі.

Звідки взялись ми, в якій оселі осіли —

оструб, ослони під стінами, сіті і сак.

У міжвіконні осінь, осóнь і сіно,

на острів осоту сонце воском стіка.

Поезіє, спазми екстазу твого зіслабли,

дивний сей світ, остали самі слова.

У пустині світлиці живуть тільки сіті і лави,

а я неживий і ти вже також нежива.

Інтермедія «Калиновий герб»

* * *

прибиває

мороз

на бігу

копита

коням

смерек

серцевинням

ліси

об небо

дзвонять

пахнуть

вовкам

заячих слідів

конюшинки

з-під заметів

гриби дахів

ледве

на світ божий

прошились

* * *

на іклах

поніс

дик

сонце

у бескиддя

зарити

на верхніх регістрах

виводять

вовки

по зорях

молитви

догризаючи

бурячиння хмар

метнулись

зайці до втечі

у ріг

місяця

тривогу

сурмить

вечір

* * *

в інею дерева

видзвонюють

як павуки у церкві

серцевинним кришталів

до утрені

в срібні ризи

облачилась

зима

закінчує

мороз

крила архангелів

по вітражах

і двірник

як паламар

доґлянцовує

припорошене

снігом

сонце

* * *

заячий

кирило методій

по снігу

юси повиводив

лементують

куці на вічі

ой навіщо ж

то нам

навіщо

напевне

по наші душі

інквізиція

з рушницями

рушить

на снігу

прочитає псалми

чобітьми

і псами

нам би

та вовчі зуби

ми б

кирила методія

самі збули

а тепер

братове

хай кожен

рятується

як може

* * *

розп’ята церква

навхрест

дошками

забита

попримерзали

янголи

крильми

до шиб

що не рушаться

доокола

на липах

гайвороння

келії

висвячує

панахиду

править

вечорами

а бойкам

досі

святий миколай

сниться

що ключ

від церкви

на золотім ланцюгу

їм

спускає

* * *

осипається церква

жовтим листям

шибок

зів’яв дзвін

як гарбузова квітка

двоє стебелець

давно осиротіли

ялівець

до страти засуджено

тільки вогонь

визволить

його пахучу душу

* * *

се будякові

йванові голови

на усічення

вимахувало мечем

моє дитинство

досвідченість

тепер покутує

достояли

у закуткові пам’яті

будякові

йванові голови

* * *

з діадемою

місяця

промчав

олень

оберемками

хмари

як сіно

підкидав

рогами

обвалював

копитом

камінь

зі скарбів

довбуша

у зламанім розі

як медальйоні

цидулку

з листя

носить

просила

уклінно

калина

на морожені

ягоди

* * *

на голубому дзиґлику

звенислава

дзиґою

а куди котик

червоний клубок

сонця котить

а де він

кожушка

купив собі

аж по вушка

а чого

в киці матусі

виросли

вуса

а чи на хвості

у кошику

вона носить

коржики

на голубому

дзиґлику

звенислава

дзиґою

* * *

терен

голки

для грамофонів

розпродує

крутяться

ліниво

як платівки

останні дні

вересень

мелодії

на них записує

гупають

яблуками

бубни садів

скачуть

кущі

під вітрову

дудку

син шинкаря

грає

на першу скрипку

тільки

флейту

півневі

відрізали

на дровітні

недавно

* * *

«на городі бузина,

а в Києві дядько…»

чорти під бузиною

зняли вереск

об’їдаються ягіддям

от і вересень

погіддя

біла хмарка

коруговка

теліпається

на дзвіниці

а в києві

дядько

тихий та ниций

самому

люциперові

з лисої гори

лиже п'яти

вже й по чортячому

патякає

от і вересень

* * *

як мамай

відпочиваю

підібгавши ноги

торбина

з каламарем

на суку висить

хвоста задерши

пергамент

по луці

брикає

п’ю собі

з куманця

чудернацьке вітхнення

кінь крилатий

здивовано

за плечима

тупцює

навозився

чимало

усяких

на світі

а такого не бачив

що воліє

на парнас

пішки перти

* * *

добродію

згадую вас

бо країни сподівання

на мапі не знаходжу

на кінчику ціпка

колись

атлантиди

виринали

крізь

заворожене пенсне

ви

ельдорадо

бачили

достеменно

може я учнем

не був ретельним

тепер

як риба

б’юся

у сітях

меридіанів

добродію

у провінційнім

містечку

вітролетна

осінь

скубе вона

дерева

як голодна коза

чи не ціпком

збираєтесь

її

злякати

чи

не крізь пенсне

зазираєте

в ельдорадо

молодості

* * *

люба

ми обоє

ще жовтодзюбі

бо що

ми знаєм

у голові

лиш вітер

отакі ми всевіди

а що

ми маєм

ложе

із трав

нескошених

отакі ми

розкошичі

а що

ми вмієм

написане

закреслити

отакі ми

рукомесники

люба

ми обоє

з тобою

ще жотодзюбі

ми не із світу

сього

ми

з неба

сьомого

* * *

панно

з очима

більшими

за айстри

вже й наче

осінь

осінній настрій

вже я

лагідний

мов щойно

з ікони

кучері з позолітки

елегійно

дзвонять

щодня

ходжу

з козубом

на прощу

у лісовика

що з ратицями

грибів

випрошую

та думаю

як квітку

з городця

вашого

вкрасти

панно

з очима

більшими

за айстри

* * *

чи не останній

я

зі шляхетного родоводу

мандрівних дяків

позаяк віршу різдв'яну

колядникам

укладаю

оковиту

з пиворізами

по застіллю кружляю

дай господи

в городі зело

в хаті весело

в городі зілля,

в хаті весілля

ще й діалектом

міщан дратую

чи не останній

я

зі шляхетного родоводу

з гербом

де на щиті блакиту

осінній листок калини

Дійство третє

Світильник

А. Бокотеєві

Осей світильник, прожертий червенню міді,

ще пращурам перед хрещенням щадив мед годин.

Опівночі на долівці оживали шкури ведмедів,

допивали з медуш, з’їдали воску бурштин.

Осей світильник забув свого горшколіпа,

що попелом у горщику на священнім горбі зотлів,

та й сам він не одно літописне літо

свічкою марив під згарищем у землі.

Осей світильник, старий непотріб музейний,

бокотей незугарний з огарком в зубах

якось вночі осіяв мені пращурів землю:

танцювала на кінчику полум’я наша журба.

Заклинання

Ось ще один бокатий бокотей,

що всі боки у блищиках поблеклих.

Якась ботвина в ньому чи будяк зблудив

і бовванів на 'дній нозі мов би лелека.

Не ялася мені на боканя божба,

загнув я в біса, а ж воно образа —

І буцім то уже боклаг чи жбан

по берег повен белені чи браги.

Боюсь того питва: небавом збуде блуд.

І буде як було і зверху і зі споду.

Чи вернеться будяк, що був отут

і перед хвилею шаснув у бовдур?

Корови

І. Марчукові

Чорні твої корови, як буй-тури, Іване,

несуть на рогах первісну ніч величаво.

Кривавого місяця жорновий камінь

нашу землю загірню поганством розчавив.

Похилилася жінка у ніч, як печалі коругва.

Дійницю їй, щоб таїнство молока вершити.

Очі тварин сумом в сутіні фосфорують,

спрозорюють нас крізь тисячоліття ширми.

Спить земля прабатьків під цвинтарним плотом,

застигли корови біля тирла на чатах.

Завойовуєм місто, Іване, на квадратах полотен,

а самі тягнемось до нашого первопочатку.

Знайомлення

Не тільки дивогляду, що борода —

річ набута у мандрах до Іваня-Золотого.

Іноді перо заглядає на дно каламаря

за алкоголем атраменту.

Тоді вигулькують як русалки слова,

ведуть доісторичну ягілку мови,

що мені милосердний білодід

залишив ласкаво на хатні потреби.

Не всіх я нині долічився побратимів,

на недругів не вистачає мені пальців,

пальців дружини і пальців дочки,

пальців друзів моїх і їхніх друзів.

До Тані

Вже напевно повернулося з вирію

твій чорногуз — чорнокриле фортепіано.

Клечає нашу стріху його клекіт,

вимощено гніздо пір'ям Барвінського.

Хотів би я повернутися як чорногуз,

подолати віддаль у сто струн.

Гучить водограй з-під чорнокрилля,

коли поять твої пальці спраглих.

Всі ми колись повернемось з вирію,

спізнавши чужини і вотчини себе.

А наразі клечай нашу стріху,

вимощуй тернове гніздо.

Мужній вірш

О. Мінькові

Споконвіку дослухаємось голосові крові,

волочимось волоком, аби тільки далі пливти.

О Перуне, ощедри нашу дорогу громом,

дай на Царгород-брамі прибити щити.

Споконвіку дослухаємось голосові крові,

за ненаситцями-порогами здвигаємо власну Січ.

О Мати Божа, не остав без свого омофору

нас у натхненну погибилицю-ніч.

Споконвіку дослухаємось голосові крові,

з двадцятим віком важко дається нам стик.

О Вітчизно Вітчизн, не скупи нам своєї покрови,

на нашому гербі хоч пензлі, як списи, схрести.

Послання до Л. Медведя

Чи гаразд маєшся, зимноводський піїто й гультяю?

Не обійшла вістка мене, що ґаздівство плекаєш на дозвіллі.

Громадка курей, що на коліщатах, по обійстю літає

ще й вітрила лепсько приладив ти до своєї вілли.

Вилупилося на тебе преглупе зимноводське міщанство

мов на короля Данила, або дірявого архангела.

Тільки чистого спокою, одробина того щастя,

коли Вороцівське кладовище зродить із себе зітхання.

Тоді з’яви якісь, химери з-під чорного обеліска

угледять на цвинтарі малинового корабля бандери,

чимдуж почимчикують, аби на нього влізти,

ледь прикривши свої домівки барвінковим дерном.

Спогад про вороцівських жінок

Плагіат з Медведя

Вороцівські жінки, схилені над полем,

як вздовж шляху фіґури страдальниць,

голови ваші одлинули разом з буряками,

здоганяють спомини, як птахів.

Руки ваші не тут, вони у вирії за коханням,

ноги помандрували самотні хто знає куди.

Вертається ваша сила чорним стовпом чорнозему,

осідає, як сажа, на жовтий день.

Коли сонце погасне, то не відомо, чи себе ви

позбираєте вціле з різних доріг і доль.

І ваші чоловіки, не знаючи, кохатимуть чи не кохатимуть

зовсім інших істот, зроджених на буряках.

Останнє повернення предтечі

Плагіат з Л. Медведя

Сьогодні востаннє до нас повернувся предтеча,

з’яву його явило від ровера коло,

що попереду котилось за добру милю,

а правиця цілила на полудень, коли ще він був за горбом.

Багряна мряка сідала на призахідні гори,

кури шукали притулку, б'ючи, як у дзвони, крильми.

Обдзьобане сонце було таке жалюгідне,

що предтеча зі жалю поклав його край шляху.

Ми прозорі від захвату молились на босі стопи,

слід від кола на поросі вістував рубікон.

І коли одну ногу ми занесли через нього

відсохла вона, як листя, і понеслася у степ.

Василій Любчик

«Нащо мене засуджено до страти…»

В. Симоненко

Живемо як у Бога за пазухою:

заслуги, вислуги, вислизуємо звинно.

Звісно, професоруєм, а межистравними павзами

згадуються наші діла доброчинні.

Бувало пустимо півня під Холодного безсмерття,

лопоче з полотна на полотно червоний…

Архипенко й той у наших руках меркне,

бо коли з глини, вертайся в глиняне лоно.

Бо коли малоруський, назад до хопти,

між гречкосіїв у курні сіни.

Либонь нас жоден дідько не вхопить,

любчику, голубчику, скурвий сину!

Ранок

З мансарди замшілої мистець як одуд визирає:

що його ще на полотні нині вдати?

Навпроти, на райське дерево, яблука райські

клювати внадилася рай-птиця віддавна.

Через дорогу у теремі кришталевім

князівна після сон-ночі потягається звабно.

О пів на дев’яту зринають перса, як меви,

коли осувається звільна з неї сорочка єдвабна.

Ах, як однотонно день по дні кане,

як нудно зрежисировано ранку акт за актом.

О дев’ятій мистець випиває філіжанку кави

І береться за студію трактора.

В. Барський в Карпатах у 1724 р.

Повів мене отець Самуїл скосогорою д’горі,

хащами рушили берко і суклятим бескиддям.

Се місце догідне опришкам, для дорожника — змора,

а іншого шляху туди ніхто ще не звідав.

Взявши Бога у поміч, доп’ялися ми верху,

де кінчалася лядська, починалась угорська границя.

Там спочили ми трохи, здивовані смерком:

врівень голів наших хмари, ба, навіть ще нижче.

Багацько людей вповідало хосенного много,

що там, у вертепах, сніг остає настало,

бо торішній лежить до самого нового,

а третій до іншого — і ніяк не розтане

Беринда

Ласую в стільникові словника, та всує,

в тенетах словника нерідко б’ються ридма.

У сутолоці слів шукаю сутнє

із ласки протосингела Памви Беринди.

Коли знаходжу первень, розумію пагінь,

і воду, що спливла з віками і вінками.

Завжди минуле нам на п’яти наступає —

отож, май, серце, трохи серця, а не камінь.

Здвигаймо далі над словами бані титлів,

вершім самотньо храм (ще буде повен)!

Хай на підложжі підлості пасуться титули,

останьмо чисті, як поярка — біла вовна.

Першого листопада

Присвята дружині

Сказав Антонич до свічки першого листопада:

Дякую тобі, свічко, за світлу пам'ять.

Із-за третьої зорі на вогник лечу, як метелик,

бо поклоняюся всьому, що є в німбі вогню.

Сказала свічка Антоничеві першого листопада:

Дякую тобі, Антоничу, за світле признання.

Хистке моє світло, як метелик пам’яті,

з ліхтарні серця виставлено під вітер.

Сказала ще свічка першого листопада:

Маю щастя освітити тобі дорогу з вічності.

Хвильку побудь у світі, де дотліває пам’ять,

у правітчизні свічок, у вітчизні огарків.

Осудження

Вилущую слова із скаралущі сущого,

сей прикрий присмак присмерку.

На велелюдних судищах осудження

з писків прискає, як присок.

Як мило тут. І милощі. І милість,

пройнята лиш ікона вістрям свічки.

Струмує з рани милосердя променем на милю,

а, може, навіть і на цілу вічність.

Підступність світича, а ще й підступність світу,

що перетнув мене, як дошку,

я блуджу словом, сам собі я свідок,

бо всі ми блудимо потрошку.

Червень

Такий червоний червень, така червона воринь,

таке черлене сонце, таке червове серце.

Пече пісок, як присок, корявий покруч — корінь,

руслом ріка речиста, де вирів вирви й смерчі.

Безславна моя муза осліє від безслів'я,

іди на безголів’я — об камінь слова коміть!

Пожну таке весілля, яке собі посіяв,

чи ж мого хліба-меду не схочеться нікому?

А літо йде по літі, поліття, повноліття —

та три шляхи надії заблисли в мому оці:

отой червневий червень, що черешнево світить,

осе червове серце, осе черлене сонце.

Примітки

За основу нашого видання взято книжку: Ігор Калинець. Поезії з України: Друга збірка поезій. — Bruxelles. Belgique[3]: Вид-во «Література і мистецтво», 1970. — 126 с. Однак поетичні твори Ігоря Калинця подаємо за його оригінальною збіркою «Відчинення вертепу», вміщеній у виданні: Ігор Калинець. Пробуджена муза: Поезії. — Варшава: Об'єднання українців у Польщі; Вид-во Канадійського інституту українських студій, 1991. — С.57—111.

У книзі Ігоря Калинця «Поезії з України: Друга збірка поезій» (Bruxelles, 1970) в «Дійстві першому» після вірша «Криниці» опублікована «Молитва пастухів», а в «Дійстві третьому» після вірша «В. Барський в Карпатах у 1724 р.» — «Уривок з „Перестороги“» невідомого автора (1606 p.), які не ввійшли до канонічного тексту збірки «Відчинення вертепу».

«Молитва пастухів» помилково була загублена в подальших виданнях, тому поновлюємо цей вірш.

В «Інтермедії „Калиновий герб“» до окремих віршів зроблено примітки: «з діадемою…» — «передрук з «Дніпра» ч.7. Київ, 1964 р. Доданий редакцією до Інтермедії»; «панно…» — «передрук з антології Б. Кравцева «60 поетів 60-их років», Нью-Йорк, 1967 p.».

В оформленні книжки та суперобкладинки 1970 р. було використано ілюстрації Богдана Сороки, які повністю вміщуємо у нашому виданні, а окремі вірші були проілюстровані репродукціями картин Олекси Новаківського («Юр» О. Новаківського; «Муза» О. Новаківського; «Автопортрет» О. Новаківського; «Пробудження» О. Новаківського), вірш «Могила Шашкевича» — світлиною надгробника М. Шашкевичу на Личаківському кладовищі у Львові, 1906 p., а вірш «Василій Любчик» — чорною рамою з написом під нею: «Чорні рами до образу Холодного, спаленого доцентом Василієм Любчиком».

Напис на обкладинці 1970 р. зробила Аріядна Стебельська. Назва збірки дублювалася на титульній сторінці трьома мовами: IHOR KALYNETS

POEMS FROM UKRAINE

OEUVRES POETIQUES D'UKRAINE

GEDICHTE AUS DER UKRAINE

Випускаючи у світ «Поезії з України», видавництво «Література і мистецтво» зробило на початку книги таку примітку:

«Заголовок цієї збірки поезій І. Калинця є тимчасовий і нами вигаданий. Яким титулом Автор назвав цю книжку ми не знаємо: титульна сторінка відпису збірки була віддерта. У другому виданні виправимо цю неточність, якщо зможемо дізнатися, який був оригінальний заголовок книжки.

Перша збірка поезій Ігоря Калинця: «Вогонь Купала» була видана в Україні 1966 року. Чергова його збірка не вийшла досі друком, але любителі поезії все ж таки поробили собі відписи з неї. Один із відписів продістався за кордон і ми видаємо його, як другу з черги збірку поезій І. Калинця.

Друкуємо цю книжку без відома і без дозволу поета і художника. Робимо це з двох причин: щоб врятувати для української культури високоякісний вклад поетично-мистецької творчости молодого покоління, та — щоб культурні кола світу дізналися, якої якости і якого змісту українську культурну творчість придавлюють окупанти України.

Всі індивідуальні особливості стилю і правопису Автора зберігаємо в цьому виданні. Єдині зміни це кільканадцять відхилень ориґіналу від академічного правопису 1928 року, якого ми притримуємося, та декілька доданих нами наголосів для уточнення ритму.

Збірку ми доповнили  Д о д а т к о м.  Передруковуємо в ньому вірші поета з львівського «Жовтня» і київського «Дніпра», які є майже невідомі читачам з західніх країн. Додаємо також пояснення маловживаних слів, щоб полегшити повне розуміння поезій І. Калинця тим читачам, що не мали нагоди в умовах чужини глибше засвоїти багатств і тонкощів нашої мови».

На клапані суперобкладинки видавництво вмістило фотографію Ігоря Калинця й коротку біографічну довідку про нього та висловлювання Валентина Мороза, а саме:

«Ігор Калинець народився 1939 р. в Ходорові, Львівської области.

1961 року закінчив у Львівському Державному Університеті філологічний факультет. Був працівником Обласного Державного Архіву у Львові.

Бувши студентом, писав перші поезії. В 1964—65 р. його вірші були друковані в журналах «Зміна», «Дніпро» і «Жовтень». Перша зібрка поезій І. Калинця вийшла книжкою 1966 р. у видавництві «Молодь».

* * *

«Високі культурні досягнення можливі тільки при безперервності традицій. Нічого не загубити, нагромаджувати шар за шаром. Тільки так виростає духовність».

Валентин Мороз

У «Додатку» книги було опубліковано такі вірші Ігоря Калинця, як-от: «Вітражі», «Прадід», «Танець жаги» та «Містечко» (усі — передрук з антології Б. Кравцева «60 поетів 60-их років», Нью-Йорк, 1967 р.), «Місто» та «Ми» (передрук з «Жовтня» ч.4. Львів, 1964 р.), польською мовою «Miasteczko» (переклад Флоріяна Пєсьняровіча), «Писанки» та «Килими» (передрук з «Дніпра» ч.7. Київ, 1964 р.). У нашому виданні їх не подаємо.

У «Поясненнях маловідомих слів» редакція вмістила пояснення не лише до маловживаних слів, а й відомості про українських діячів, зокрема Василя Барвінського (нар. 1888 р.) — композитора неоромантичного напрямку, музикознавця, засудженого на 10 років заслання; Василя Григоровича Барського (1701—1747) — мандрівника, дослідника архітектури, родом з Києва, який 24 роки мандрував по південній Європі і країнах Близького Сходу, автора описів подорожей з рисунками; Памва Беринду († 1632) — автора першого в Україні лексикону церковнослов'янських слів з поясненнями на тодішню українську літературну мову та ін.

У нашому виданні не подаємо віршів з «Додатку» та «Пояснення маловідомих слів».

* * *

Вивіз рукопис із СРСР молодий священик Петро Миронюк з Югославії (тоді ще семінарист), що гостював у приятеля Калинців Ярослава Лемика. Він купив багатотомне видання Лесі Українки, один томик залишив, а натомість обгорнув суперобкладинкою самвидавну, такого ж формату, збірку Калинця, яку виготовив Лемик. У самвидаві на той час ходили «Етюди про поезію та „Відчинення вертепу“» Євгена Корди. Згодом Калинець довідався, що автор — його знайомий Роман Хоркавий. КҐБ так і не викрив, хто такий Корда.

Заки нелегально книжка дійшла до Калинця і Сороки, у листі від Віри Маланчій із Канади, була світлина самої Віри з книжкою в руках. Не відразу Калинці звернули увагу, що це «Поезії з України». Отак автор дізнався про вихід своєї збірки.

17 вересня 1971 р. відбулося «судилище» над Ігорем Калинцем на засіданні правління і партбюро Львівської обласної організації Спілки письменників на тему «Про збірку Ігоря Калинця, видану за кордоном». Калинець категорично відмовився дати гнівну (обов'язково таку!) відповідь «українським буржуазним націоналістам».

У судовому обвинувачувальному висновку у справі Калинця в 1972 р. стояло окремим пунктом: «У збірці «Відчинення вертепу»… Калинець робить наклеп на радянську дійсність… проводиться націоналістична ідеологія, туга за минулим, за самостійною державою… закликає до боротьби з радянською владою» і т. д. Також названі особи, яким Калинець давав читати збірку. У вироці Львівського обласного суду від 15 листопада 1972 р. оголошено: «В 1976 р. Калинець в збірку під назвою «Відчинення вертепу» помістив вірші, в яких зводить наклеп на радянську дійсність, зображує наше життя похмурим і непривітним. В вірші «Кам'яні баби» закликає до боротьби з Радянською владою. У віршах «Чорти під бузиною», «Архітектура», «Будинок», «Щастя», «Криниця», «Стріха», «Дитинство» Калинець виступає за оживлення уніятства. В них проводиться: наклепницька ідея пригноблення українського народу Радянською владою, націоналістична ідеологія та прагнення до «самостійницької» України».

Видавництво «Література і мистецтво» у Бельгії у судовому документі все-таки названо українським буржуазно-націоналістичним.

Уникнув суду, але не слідства, Богдан Сорока, який за попередньою домовленістю з Калинцем заперечив свою причетність до ілюстрування книжки, мовляв, його графіка частково тематично (на поганські мотиви) збіглася з «Вертепом», а Калинець її запозичив — узяв сім аркушів. Додамо, що восьмий («Відьма») запізнився за кордон, але присутній у нашому виданні.

Дуже цікаво, що в ухвалі Верховного суду УРСР від 15 січня 1973 р. була знята з обвинувачення збірка: «Виключити з вироку як епізоди обвинувачення Калинця і. М. виготовлення та розповсюдження збірок віршів «Коронування опудала», «Відчинення вертепу» («Поезії з України»), виготовлення та поміщення до збірки «Спогад про світ» віршів «Земля», «Вода», «Вогонь».

Правда, роки покарання залишилися без змін. Ігор Калинець і досі хотів би знати, кому із київських літераторів-експертів він має завдячувати за об’єктивну порівняно із львівськими відомими експертами оцінку.

Примечания

1

Видавництво робило посилання: «Дивись Додаток на стор. 111», на якій було надруковано вірш Ігоря Калинця «Вітражі». — Прим. упорядника.

2

Лексикон славеноросский альбо імен толкованиє. Київ. 1627.

3

Насправді, як розповів у 1993 р. Калинцеві директор лондонського видавництва «Українська Видавнича Спілка» Василь Олеськів, міфічне безпартійне видавництво у Бельгії «Література і мистецтво» було придумано, аби увести в оману КГБ і пом'якшити нападки радянської влади на авторів книг: першою вийшла збірка Василя Стуса «Зимові дерева», відтак Ігоря Калинця.

Content

Ігор Калинець
Відчинення вертепу
Поезії з України: Друга збірка поезій

Чергова несподіванка

Вертеп

Дійство перше

Криниця

Молитва пастухів

Стріха

Кам’яні баби

Відьма

Ходорів 1967

Вечірня

Різдво

Церква

Дитинство

Коляда

Микольцьо з Ходорова

Семко Сомик

Святий

Перун

Нагірне біля Самбора

Золотий Тік у крилосі

Галич

Відвідини Зимної Води

Інтермедія «Мій давній голос» (1962)

Архітектура

«Юр» М. Сосенка

«Юр» О. Новаківського

Будинок

«Муза» О. Новаківського

«Автопортрет» О. Новаківського

«Пробудження» О. Новаківського

«Зима» О. Кульчицької

Туман

«Лемкиня» П. Обаля

Могила Шашкевича

Дійство друге

Прощання

Монастирське подвір’я

Літо

Щастя

Вулиця

Леґенда

Весілля

Лист

Провесінь

Сьома ніч

Спогад

Вірш в датою

Топлення Марени

Мадонна незайманості

Після танцю

Дно

Ілюзія

Облуда

Сумління

Сподівання на осінь

Осінь

Інтермедія «Калиновий герб»

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

Дійство третє

Світильник

Заклинання

Корови

Знайомлення

До Тані

Мужній вірш

Послання до Л. Медведя

Спогад про вороцівських жінок

Останнє повернення предтечі

Василій Любчик

Ранок

В. Барський в Карпатах у 1724 р.

Беринда

Першого листопада

Осудження

Червень

Примітки

Примечания