Макс Кідрук

Навіжені в Перу

Перша робота Макса Кідрука, яка потрапила до рук завдяки конкурсу «Краща українська книга — 2010», залишила по собі неоднозначні враження. Насамперед тому, що мало хто в сучасній українській літературі видає на-гора тексти, позбавлені надмірного пафосу, не обтяжені зайвою філософією та «приперчені» недратівливим сленгом.

Коли я читав «Мексиканські хроніки», я купався в текстах людини, яка зліплена з того ж тіста, що й я сам. Мені взагалі імпонують люди, котрі вміють описати власні враження не в контексті суспільноприйнятих «можна», а в межах «отак хочу».

Так, нехай у цьому є такий ненависний нам суржик. Так, нехай поміж рядків ми вловлюємо не озвучені автором матюки. Але… панове, давайте будемо чесні самі із собою: в описаних автором ситуаціях ми з Вами вряд чи користалися б лексиконом матері Терези.

Щодо твору, який Читач тримає в руках, то тут знову ж таки не обійшлося без неоднозначності.

Насамперед, читаючи «Навіжених», я зачасти ловив себе на думці, що не розрізняю, де тут правда, а де вигадка. Навіть усвідомлюючи, що автор у викладці своїх есе подався радше в художню літературу, ніж у нотатки подорожуючого, мені все одно було цікаво. Зрештою заслуговує на окрему подяку хист автора дати потенційним туристам у нижчезгадані країни поради, як уникнути зайвих проблем чи непорозумінь у стосунках з «аборигенами».

Маю надію, що Максим Кідрук зможе знайти ту грань, на якій йому буде комфортно балансувати між поняттями «нотаток» і «художньої літератури». Знаю напевно, що і в першій, і в другій іпостасі в нього буде вдячний читач.

Достеменно переконаний, що письменників у тій царині, в якій проявляє себе Максим, нам дуже не вистачає. Тож досі не зайнята ніша має шанс отримати чудового «важковаговика». Головне завдання, зважаючи на темпи появи текстів за авторством Кідрука, — щоб кількість не нашкодила якості. А загалом уже зараз, коли «Навіжені» мною прочитані, «перетравлені» й розглядаються крізь призму написання анотації, я відчуваю млосне почуття білої заздрості. Молодий, не прикрий парубок, не обтяжений сім’єю й дітьми (що доволі розв’язує руки), має можливість подорожувати світом, описувати це все — собі й читачам у задоволення… Чого ще бажати?

Так тримати, Максе! Єдине прохання — не пхай голову в «гарячі точки», хороші козаки нам ще потрібні!

З повагою, Сергій Притула

Усім тим, хто віддає перевагу навіженим пригодам перед глевким комфортом та домашнім спокоєм, для кого шерхіт вітру, що б’є в лице над неходженим шляхом, заміняє найсолодшу музику, а сама дорога і є життям…

Трек-лист, рекомендований для прослуховування при прочитанні

1. Rise Against «Give It All».

2. Hinder «Loaded and Alone».

3. Theory of a Deadman «All or Nothing».

4. Rise Against «Re-education (Through Labor)».

5. Egypt Central «Over and Under».

6. Daughtry «One Last Chance».

7. Bon Jovi «It’s My Life».

8. Bad Religion «I Love My Computer».

9. Rise Against «Drones».

10. Linking Park «Bleed It Out».

11. Zebrahead «Falling Apart».

12. Hinder «Heaven Sent».

13. Daughtry «Long Way».

14. Disturbed «Criminal».

15. Dead by Sunrise «Too Late».

16. Shinedown «Lost In the Crowd».

17. Default «It Only Hurts».

18. Daughtry «On the Inside».

19. Bon Jovi «Have A Nice Day».

20. Breaking Benjamin «Breath».

21. Egypt Central «Taking You Down».

22. Bon Jovi «Work for the Working Man».

23. Disturbed «Stricken».

24. The Offspring «Million Miles Away».

25. Zebrahead «Rated ‘U’ For Ugly».

Увертюра

1

Попри всю його інертність та пасивність, я вірю, що мій друзяка Тьомик у глибині душі такий самий авантурник, як і я…

Після того, як Тьомик дав драла з Києва акурат у переддень свого весілля (безсовісно, по-поросячому полишивши мене розгрібати усе те амурне паскудство, що сам заколотив), я урочисто й палко поклявся щонайменше півроку до України не потикатися. Заледве врятувавшись від родичів Альони, колишньої Артемової нареченої, я був твердо переконаний у тому, що скажені Альонині кревняки навряд чи вельми зрадіють, ненароком перестрівши мене чи мого друзяку де-небудь посеред столиці нашої славної вітчизни. Більше того, дещо згодом надійшла інформація від надійних людей про те, що батько Альони привселюдно присягнув на Біблії, що подарує новенький «Мерседес» С-класу будь-кому, хто принесе йому в кошику наші з напарником голови. (Я спершу навіть трохи образився. Чому наші? Ну чому зразу наші?! Я ж там, бляха, узагалі не при ділах!) Тож одного дня, коли на Тьомика накотила чергова хвиля туги за Батьківщиною, я суворо наказав друзяці:

— Чувак, без вибриків — нам краще не ворушитися і залягти на дно.

— Добре, цувак, — шепелявлячи, відповів мій товариш, оскільки зубні протези, що стояли на місці його передніх зубів, Тьомик нещодавно викопирсав, мотивувавши свої дії тим, що вони йому муляють. (Нагадаю, що зуби йому вивалив мексиканський боксер-важковаговик під час канкунської «фотосесії» [1], а протези — не без проблем, звісно, — вже в Україні втулили.) Нових зубів Артему поки що не поставили.

Відтак цілі три місяці ми з напарником скніли в Стокгольмі. Незабаром таке життя, скажу вам чесно і без вихилясів, капітально мені набридло. Після цілого року навіжених пригод по інший бік Атлантики планомірне байдикування в найдосконалішому і найнуднішому місті світу видавалось мені витонченими інквізиторськими тортурами.

…Одного прісного й тягучого, мов жувальна гумка, дня наприкінці недовгого шведського літа ми з Тьомиком сиділи на лаві коло сонної затоки в самісінькому центрі Стокгольма, дивилися на білих, мов сніг, чайок, на велетенські круїзні лайнери, що відправлялись у кількаденне плавання Балтикою, і на поодиноких рибалок, які куняли на мостах, схилившись над тонкими списами своїх вудок, розморені м’якими променями призахідного сонця. Здебільшого ми мовчали.

Аж раптом мій напарник повернувся до мене і, загадково усміхаючись, промовив:

— Максе, ти все ще винен мені десять тисяч доларів.

Я мав би тут сказонути щось на кшталт: «Пам’ятаю, друже, я обов’язково віддам, все до копійки, от тільки крутну яку-небудь аферу чи махінацію». Звісно, я також міг би ляпнути: «Чувак, кури бамбук, я тобі нічого віддавати не збираюся». Але я нічого такого не сказав, адже знав, чого насправді хоче мій напарник. Кажу ж, що іноді читаю його думки.

— Перу, — натомість мовив я.

А тут Тьомик, знаєте, мав би відповісти: «Ти, блін, про що? Яке Перу? Ти мені тут бульки носом не пускай, чувак! Я тобі ясно кажу — повертай мої бабки!» Однак мій товариш нічого подібного не сказав.

— Поїхали, — затремтівши від радості, мовив Артем.

І ми поїхали.

2

Чому саме Перу?

Річ у тім, що кілька місяців тому до мого троюрідного брата, що живе в Пуканичах, затурканому присілку на Волині, прилітав з-за океану старенький дідуньо. Дідок уже більш ніж півстоліття живе у Перу, і звуть його Григорій Самолюк, хоча у паспорті писалось по-тамтешньому — по-перуанському цебто — Ґреґор. Виявилось, що старий майже всю Другу світову відсидів у німецькому полоні, шиючи для доблесних солдатів Вермахту пухнасті вовняні шкарпетки. Незважаючи на те, що Григорій (чи то пак Ґреґор) старався і в міру своїх можливостей шкодив ворогам радянської держави, роблячи дірку в кожній другій шкарпетці, аби вона чимскоріше розповзлася, радянська влада потуг молодого волинського селянина не оцінила, безпардонно проігнорувавши такий вагомий внесок у перемогу над фашизмом. Навіть гірше — Григорія, як і багатьох йому подібних, записали до когорти «ворогів народу».

Після закінчення війни і звільнення з концтабору пан Самолюк зібрався до України, втім, за день до від’їзду товариш по концтабору попередив Григорія, що після повернення на Батьківщину його негайно депортують до Сибіру. Григорій, не довго думаючи, поміняв азимут і чкурнув на південь — до Італії. Пропрацювавши три роки в Неаполі у «Червоному хресті», молодий українець емігрував до Перу, де завдяки титанічній працелюбності та навичкам роботи із землею за кілька років нажив собі чималі статки.

Так ось, на старості дідуньо Ґреґор прилетів на Вкраїну, аби востаннє перед смертю зиркнути підсліпуватим оком на батьківську землю (забув сказати: око у старого було лише одне — ліве; праве вибив десь у тому своєму Перу). За п’ять днів, досхочу надихавшись рідним повітрям, перуанський дідок пошурував назад у свою заграницю, залишивши онукові в подарунок п’ятнадцять тисяч доларів готівкою та цілу торбу дивних історій про те, як він, старий чорт, ловко розбагатів у себе в Перу…

Перуанські гроші два з половиною місяці пропивали всім селом.

Старожили (ті, хто переживе цю напасть) згодом розповідатимуть, що такої гульні в Пуканичах не було з часів першого польоту Гагаріна. Таке в селі робилося, що страшно згадувати. Кілька місцевих стариганів перепилися так, що ледь не пустили полем поїзд «Ковель — Сімферополь» (при цьому примовляючи: «Хе-хе! Як у старі добрі часи в 43-му, хе-хе…»).

Певна річ, з району прислали цілий «бобик» з міліціянтами — ну, щоб розібратись, що то за безчинство таке коїться у Пуканичах. Правда, то було вельми нерозумне рішення з боку районної влади, позаяк міліціянти вернулись у райцентр лиш через два дні — з натовченими пиками, без табельної зброї, без кашкетів і з важелем коробки передач від «бобика» — і сказали, що не повернуться назад у село нізащо, навіть під прикриттям бронетранспортерів.

Після такого відчайдушного запою Пуканичі можна було стирати з карти України — півсела недорахувалися.

Врешті-решт гроші у мого братухи скінчилися — «празник» відгримів, і всі, хто зміг пережити оте нелюдське випробування, поволі повертались до звичного, рутинного життя.

Після того, як вміст останньої пляшки горілки розійшовся по животах тих, хто ще мав здоров’я кубрячити, від спадщини одноокого Ґреґора лишилися тільки історії про його незліченні багатства, про мільйони заморських грошей з такою чудною назвою — нуебо соли[2], зароблені дідуганом на благодатній перуанській землі. З часом розповіді про те, що Самолюкові спадки нароблялись тяжкою працею, забулися, розчинившись у коловороті побрехеньок, якими обросла сумнозвісна історія про візит українського перуанця на прабатьківщину. Ніхто вже не згадував, що Ґреґор був умілим господарником. Натомість селяни тільки й балакали про те, що гроші в Перу прямо на землі валяються.

Мій троюрідний брат, поки я був у Києві, двічі приїжджав до мене в гості. Бідолаха взагалі ні про що, окрім свого заморського родича, говорити не міг. Як почне розказувати про перуанські багатства, то вже його не спинити. Зрештою, виговорившись, хлоп засідав в кутку біля вікна, кисло зітхав і буботав:

— Ех, Максе, от зароблю скікись-то грошей, а тоді поєду в Перу і я-а-ак розбагатію. Аж страшно подумати…

Причому щоразу він закінчував свою розповідь одною й тою ж самою, наче завченою напам’ять фразою:

— А ще мій одноокий старий страшно, нестримно, не соромлячись у вираженіях, хвалив тамтешніх жінок, Максе…

Правду кажучи, саме ці останні слова забили останній цвях у труну нашого з Тьомиком тихого та спокійного життя.

3

…Наступного дня я розбудив Тьомика на світанні.

— Значить, так, друже, — кажу, — сьогодні ти купуєш квитки в один бік до Ліми, а я подбаю про те, щоб переказати твої кошти в який-небудь перуанський банк, аби після прильоту ми зразу могли пустити їх в оборот[3].

Артем потягнувся, скочив з ліжка і награно виструнчився переді мною.

— Єсть купити квитки до Ліми! — хвацько відрубав напарник. — На коли?

— Чим раніше, тим краще, чувак. Але на завтра не бери. Краще на післязавтра, бо, хтозна, переказ наших коштів за океан може затягтися.

— Єсть брати квитки до… е-е-е… до Ліми не раніше, ніж на післязавтра!

Потому ми розбрелись по квартирі: Тьомик посунув до ванної чистити зуби, а я готував документи для переказу коштів за океан…

З часу нашого походу на Мексику Тьомик практично не змінився — такий же ставний, високий, широкоплечий і дурний. Кілька місяців тому він собі запустив довге волосся, сказав, що нині так модно. А вже через кілька тижнів зробився кудлатий, уподібнившись до білобрисого й синьоокого спанієля. Певна річ, Тьомик щоразу ображався, коли я порівнював його з собакою, і сердито белькотав, що я нічого не тямлю у моді, що він насправді схожий не на спанієля, а на Курта Кобейна, вокаліста «Нірвани». Я тоді спеціально в «Google» поліз подивитися, що то за Кобейн такий… Відтоді для мене, що Тьомик, що Курт Кобейн — обидва спанієлі.

Кілька разів я намагався примусити друзяку зістригти його закошлану стріху. А то він ще, бува, рвані джинси напне, дитячі кеди узує, і дивишся, аж серце стає — не чоловік, а якийсь панк-рокер, чесне слово, — соромно на вулицю з ним вийти. Одного разу я навіть пригрозив, що поголю Тьомика налисо вві сні. Щоправда, тоді мій напарник не на жарт рознервувався, сказавши, що хай тільки спробую — він вижене мене на хрін зі стокгольмської квартири. Я стулив пельку і заспокоївся.

Я теж не дуже змінився після повернення з Мексики. Дещо роздобрів (себто не став більш чуйним чи лагідним, а роздався трохи вшир — так би мовити, став соліднішим) і почав стригтися дуже коротко. Декотрі заздрісники пов’язали таку різку зміну зачіски з тим, що в мене почалось раннє облисіння, проте ви не вірте цим жовчним пасквілянтам і при нагоді можете сміливо натовкти їм писки — хай знають, як чесну людину оббріхувати. Обчикрижившись коротко, наче призовник перед армією, я подумав, що моєму обличчю тепер явно не вистачає рослинності, а тому завів собі коротку борідку. Вона хоч трохи компенсувала те, чого не вистачало голові (я маю на увазі волосся…).

Густа й рівна мексиканська засмага ще й досі не зійшла, через що все вкупі — чорна цапина борідка, лисувата голова з акуратно обкантованими бакенбардами та смаглявий колір обличчя — робило мене схожим на крутого італійського мафіозі.

…За півдня ми впорались з усім: Тьомик роздобув квитки, а я владнав фінансові справи. (Менеджер у банку «Nordea» допоміг мені підібрати надійний перуанський банк, після чого здійснив трансакцію. Відтак нам лишалось тільки прибути до Ліми, пред’явити паспорти і отримати гроші на руки.) Насамкінець ми з напарником, щасливі, наче поросята, які щойно натрусили з дуба жолудів, помарширували в один з найкращих барів Gamla stan’у[4] і набралися заледве не до втрати пульсу.

4

…Хтось делікатно посмикав мене за рукав сорочки. Слабкий вогник свідомості миттю спалахнув у глибочіні зачмеленого мозку — я помалу прокидався.

Перше, що пригадую, — це те, як у вуха потужним потоком влився монотонний, набридливий гул. Однак самопочуття було настільки паскудним, що розплющувати очі, аби дізнатись його походження, зовсім не хотілося. Я лиш сердито гмикнув і спробував повернутись назад в обійми Морфея.

Втім, заснути мені так і не пощастило. Через кілька секунд мене вдруге скубонули за рукав, цього разу значно настирливіше. «Варвари! — подумав я, насупивши брови. — Бридкі та цинічні троглодити! Як тільки совість дозволяє вишарпувати зі сну хвору людину?» А тоді обурливо прохрипів уголос, так і не розкривши очей:

— Ідіть ге-е-еть!

Точніше, я намірявся промовити «ідіть геть!», але на ділі всі приголосні застрягли в горлі між кадиком та гландами, і з язика назовні зісковзнули лиш голосні. Тож у дійсності я промукав щось на кшталт «і-і-е-е-е».

У відповідь звідкись згори прозвучав завчено-приємний дівочий голос, щоправда, з відчутно помітними нотками роздратування:

— Excuse me, sir. We’re going to land in a few minutes, so, please, fasten your seat belt.[5]

Я аж прицмокнув від здивування і розліпив повіки…

Праворуч за овальним пластиком ілюмінатора розмірено гудів бочкоподібний авіаційний двигун. (Судячи по картці з інструкціями на випадок аварійної посадки, яка стирчала з кишеньки на спинці переднього крісла, то був двигун далекомігастрального «Боїнга-767».) Ліворуч, на сусідньому сидінні, неприродно закинувши голову назад, безбожно й брутально схропував Тьомик. Над Тьомиком, схилившись, стояла молоденька стюардеса в синьому чепчику, темно-синьому жакеті і червоній хустинці, зав’язаній навкруг шиї, — шаблонній уніформі працівників авіакомпанії «LAN»[6] — і сердито тицяла пальцем мені у живіт.

— Пардон, — булькнув я, зіщулившись під її докірливим поглядом, після чого більше інстинктивно, аніж усвідомлено потягнувся руками за пасок і застебнув замок.

Однак смаглява дівуля з густим і чорним, мов вугілля, волоссям (типова така латиноамериканка) не відставала. Ще більше насупившись і стиснувши губи, вона тицьнула пальцем на Тьомика.

— Застебніть пояс і йому, — наказала розлючена красуня.

— Е-е-е… Не зрозумів…

— Я його не будитиму!

— Чому?

Здавалося, з нафтово-чорних, круглих, мов горіхи, очей стюардеси от-от полетять іскри. Чи то пак навіть не іскри, а розпечене каміння — цілий метеоритний дощ, який розтовче вщент мого друзяку.

— Він до мене чіпляється, — процідила дівчина.

— О’кей… Тобто перепрошую, сеньйорито… Хлопець трохи пришелепуватий.

Затим неслухняними руками я витягнув з-під напарника ремінь і, намагаючись не розбудити товариша, клацнув застібкою. Незважаючи на обачливість та намагання не торсати друзяку, Тьомик раптово перестав хропти, а в наступну мить пролупив баньки — збоку це, напевно, виглядало так, наче хтось клацнув непримітну кнопочку «Ввімкнути», сховану десь на тілі напарника. Обвівши затуманеним поглядом салон економ-класу, він спинився на стюардесі, кілька разів плямкнув і бадьоро заявив:

— Чувак, ти тільки глянь, яка тьолка!

— Сиди й не смикайся! — рявкнув я, вчасно перехопивши руку, яка вже тягнулась, аби ущипнути бідолашну дівчину за сідничку. — Ми приземляємось.

— Ми помиляємось? У чому ми помиляємось?! Чи ти сказав: похмеляємось? — перепитав Артем, миттю забувши про стюардесу, що, сердито фиркаючи, задріботіла далі по салону. — Говори голосніше, чувак, у мене вуха заклало!

— Я кажу, ми приземляємось! В Перу!

— О! То ми вже долетіли!

— Ага.

Тьомик наліг на мене, прикипівши до ілюмінатора. Літак саме виконував плавний розворот над містом, і у вікна правого борту зазирали… темні громаддя гір.

— Я думав, буде видно океан… — здивовано пролопотів він. — Ти ж ніби казав, що столиця Перу розташована в пустелі на самісінькому березі Тихого океану.

«А й справді — дивно, — зміркував я. — Безперечно, лайнер може заходити на посадку по маршруту, який проходить удалині від океану, однак звідки в пустелі взялись такі гори?» Втім, я все ще був добряче підхмеленим і не міг адекватно перетравлювати інформацію, яка надходила в мозок через ці… як їх?.. зорові рецептори, а тому вирішив облишити дане питання на потім.

Через п’ять хвилин після нашого пробудження величезний авіалайнер м’яко торкнувся посадкової смуги і підкотив до металевого рукава, котрий, неначе щупальце восьминога, відстовбурчився з тіла аеропорту.

Без особливих проблем ми пройшли митний контроль. Багажу в нас не було, окрім двох невеликих наплічників, оформлених як hand luggage[7], адже ми планували наступного дня після прильоту забрати гроші з банку і купити все необхідне, тож ми відразу посунули до виходу з приміщення аеропорту.

Несподівано в моєму серці спалахнула колюча іскорка підозри. Моя першосортна, вивірена інтуїція нашіптувала мені, що щось із нами не так. На перший погляд довкола панував звичний аеропортовий хаос — туди-сюди снують пасажири з великими сумками на коліщатках, поміж них, безцеремонно сигналячи, штовхаються електромобілі, завалені багажем та кореспонденцією, до стійок реєстрації прилипають довгі черги різномастих людців, за вікном терміналу терпляче чекають на клієнтів таксисти, високо над головами сонно шиплять кондиціонери, а біля виходів де-не-де тиняються полісмени у темно-синій формі.

У той же час щось нестерпно муляло мені очі. Я почав крутити головою навсібіч, шукаючи причину раптового неспокою. Аж ось, підвівши погляд, наткнувся на гігантську брудно-білу вивіску, натягнуту над основним виходом з терміналу і все зрозумів.

Шумно глитнувши слину, я притримав Тьомика за лікоть і натужно мовив:

— Чувак, я в тебе дещо маю спитати.

— Ну?

— Ти куди брав квитки?

— Як це куди? — здивувався напарник. — Звісно, до Кіто, столиці Перу!

Я так сильно насупив брови, що Тьомик і собі нахмурився, а потому прослідкував за моїм поглядом і… вражено роззявив рота. Тож уявіть: ми з напарником стирчимо пліч-о-пліч посеред велетенського холу, телющимось на довжезний плакат, розтягнутий над розсувними дверима зі скла, а на плакаті гарними синіми літерами виведено: «Ласкаво просимо до Кіто, столиці Еквадору».

— Ой… — сказав Тьомик і винувато почухався.

Рвучко розвернувшись, я опустив рюкзак на вичищену до блиску підлогу, а тоді з розмаху заліпив товаришеві смаковитого потиличника. Ляпас вийшов хороший — розкотистий і повчальний — аж на нас усі обернулись в радіусі семи-восьми метрів, а Тьомик клюнув носом і ледь не гепнувся на руки.

— Чого б’єшся?! — вереснув Артем, розтираючи долонями шию. — Козел!

— Сам ти козел! — закричав я. — Столиця Перу — це Ліма, чувак. Кіто — це столиця Еквадору. Ек-ва-до-ру! Закарбуй це собі на лобі раз і назавжди, довбодзьобе!

— Ну подумаєш, ну переплутав я трохи, — надув щоки напарник. — Яка взагалі різниця: Кіто чи Ліма, Еквадор чи Перу?

Я закотив очі догори. А потім вдруге хвиснув запотиличника тому телепню.

— Повторюю для дундуків: саме Ліма — а не Кіто! — є столицею Перу, — ось тут я витримав красномовну паузу, аби Тьомик усвідомив усю свою нікчемність і скупість ума, а тоді доказав: — І це те місце, куди я перевів перед вильотом усі наші бабки.

Напарник, який уже скинув наплічник на кахлі і випнув руки у боксерську стійку, готовий завзято відстоювати зневажену честь, несподівано знітився і опустив кулаки.

— Дідько, а я про це навіть не подумав… — його обличчя осунулось і зробилося схожим на винувату мордяку французького бульдога, який випрошує булочку в хазяїна, що незворушно дудлить ранкову каву з круасанами. Такий собі білобрисий, синьоокий і страшно ображений долею французький бульдог.

Я пом’якшав і сказав уже примирливо:

— Хто ж, як не я, про це думатиме, чувак…

— І як нам далі бути? — з надією в голосі спитав Тьомик.

На хвильку я замислився, а потім проказав:

— Мені пощастило, Тьомо, що ти сплутав Ліму саме з Кіто, а не з Пертом, Делі чи Пекіном. На щастя, Еквадор межує з Перу, а тому ми зможемо дістатися до Ліми наземним транспортом.

— А це далеко?

Я замислився, подумки прикидаючи відстань.

— Щось із тисячу кілометрів. По прямій на південь. Насправді не так уже й дале…

Раптом щось кольнуло у мене в грудях, я стулив пельку і заходився гарячково копирсатися в кишенях. Зрештою, обшаривши всі потаємні закапелки в штанах та сорочці, я перекинувся на рюкзак. Без зайвих слів ухопивши мій здогад, Тьомик взявся робити те ж саме. Через хвилину, перетрусивши увесь багаж, ми з напарником стулили долоні докупи, об’єднавши в єдиний фонд наші куці капітали. Тремтячими пальцями я перебрав усі купюри та монетки, нарахувавши загалом трохи більше шістдесяти доларів. «Тисяча кілометрів… — немов друкарська машинка відстукала у мене в голові. — І шістдесят баксів на двох! Оце-то влипли…»

Я зазирнув у вічі напарнику. Тьомик геть збілів на обличчі, наче полиняв після прання.

— Це далеко, — глухо прохрипів я. — Для нас це дуже далеко, чувак…

5

Ми сиділи, понуро схиливши голови, прямо на тротуарі неподалік від будівлі аеропорту. Радилися.

— Давай подзвонимо кому-небудь в Україну і попрохаємо вислати нам гроші через «Western Union», — невпевнено запропонував Артем. — Потім якось віддамо.

— А ти не боїшся, що в такому випадку наше місцезнаходження стане відомим родичам твоєї сонцесяйної Альони? Раптом хтось спокуситься на винагороду, обіцяну її шаленим батечком, і розбовкає їм про те, що ми застрягли в Еквадорі?

— От холера б їх покосила! — лайнувся мій напарник.

— Сам винен. Тебе ніхто не тягнув женитися.

— Та знаю, знаю… Які в тебе ідеї?

— Гроші — на їдло, а добиратимемось до кордону з Перу на попутках, — відчеканив я.

— А далі?

— Ну, далі — пробиватимемось до Ліми. Теж автостопом.

— Ти думаєш, це спрацює?

По західному краю Південної Америки через увесь континент, з півночі на південь, від самісінького екватора аж до Вогняної Землі, тягнеться срібною ниткою Панамериканська магістраль — доволі пристойне й модернове шосе з усією необхідною інфраструктурою, що притаманна міжнародним трактам. Я знав це і сподівався, що подорож до еквадорсько-перуанського кордону не викличе значних труднощів.

— У нас нема іншого вибору, — кажу. — Має спрацювати.

Але воно не спрацювало. Так воно в житті завжди: коли щось не заладилось від самого початку, не варто дуже розраховувати на прихильність фортуни й у майбутньому…

Сонце щойно вишкрябалось в зеніт, зависнувши прямо над головами, і майже не лишало тіней. Часу до смерку було предосить, тому я запропонував Тьомику вирушати прямо зараз, не гаючись.

Насамперед ми видерлися на крутий схил, який здіймався на південному сході еквадорської столиці, звідкіля неспішно почимчикували на південь вздовж Панамерикани. Дорога пролягала поміж височенних гір, вкритих хвойними лісами, вершини яких пнулись до сонця, з легкістю протискуючись крізь товсту перину з хмар. На перших порах я дійсно вірив у те, що мандрівка до Перу не займе багато часу, а тому зберігав бадьорість і безперестану насвистував веселу мелодію з якогось французького фільму, раз по раз вистромляючи великий палець на дорогу з надією зупинити авто.

Втім, до вечора нас так ніхто й не підібрав…

Смеркалося. Над горами кублилися щільні хмари. Ніч мала бути темною. До всього, на одному з перевалів, через який переповзало високогірне шосе, здійнявся холодний вітер. Стомлені й розгублені, ми зісковзнули в першу-ліпшу придорожню улоговину, щоби віддихатись і трохи зігрітися.

— Якщо найближчим часом ми не знайдемо, де заночувати… — почав Тьомик.

— …то спатимемо під відкритим небом, — єхидно обірвав я товариша. — Так, наче я не розумію, чувак.

Я й сам чудово тямив, що ловити машину в пітьмі посеред покрученого серпантину — справа марна. Крім того, спостерігаючи непривітну сірість неба над головою та темінь крутобоких андійських ущелин, я відчував, що після заходу сонця нас огорне така непроникна пітьма, що й кроку не можна буде ступити без того, щоб не протаранити лобом яке-небудь дерево. От і сидітимемо тоді з напарником, наче у негра в… ну, самі знаєте де. Попри все я не міг нічого придумати, щоб якось зарадити ситуації.

Ми стовбичили в темряві посеред гір, нас поволі обволікала темрява. Із хмар, що чеберяли зовсім низько над скелями, сочився неприємний дощик, непомітно накачуючи вологою одяг та волосся. Крижаний пронизливий вітер з сердитим свистом ковзав по схилах гір, затягуючи нічний холод із гранітно-чорних небес в долину Кіто, що лишилась далеко за нашими спинами. Аж раптом Тьомик промовив:

— Чувак, я знаю, де ми можемо переночувати.

І тицьнув пальцем кудись у простір поміж деревами. Я спрямував погляд туди, куди показував друзяка, і від здивування аж прицмокнув язиком. Неподалік — якраз там, де кінчалась улоговина, — стояла невелика дерев’яна церковка. Спочатку я, пригадую, навіть зрадів і весело вигукнув:

— Круто! Якщо є церква, значить, десь зовсім поряд має бути селище!

Одначе напарник захитав головою і, обгледівши небо, яке щомить більше наливалось чорнотою, стурбовано бовкнув:

— Навряд чи ми встигнемо його розшукати… Я говорив про те, що нам, мабуть, краще переночувати в божниці.

— Ні! — я весь прибляк і скоцюрбився.

— Максе!

— Нізащо, чувак!

За все своє життя я навідувався до церкви три (ну, максимум — чотири) рази, та й то з великою неохотою. Переважно мене тягли туди силоміць: то на хрестини до кумів, то яйця на Пасху святити, то ще на якусь шоу-програму. При цьому ще жодного разу я не переступав поріг божниці сам. Повірте, сам я навіть не наближаюся до церкви! З таким вишуканим і розмаїтим житейським резюме (а воно, оце моє резюме, безперечно, вже давно лежить на видному місці у небесній канцелярії), я чудово розумів, що задля власної ж безпеки мені можна вступати у дім Божий тільки під прикриттям численного і добре висповіданого натовпу. Всі ті три (чи, можливо, чотири) рази, коли мені доводилося заходити до церкви, я шукав перед входом яку-небудь наскрізь постарілу бабусю. Таку, щоб як кульбабка: дмухни разок — і зразу на той світ, прости Господи. Такі «кульбабки» тільки про каяття й покуту думають. Я уповав на те, що Боженька не ризикне лупонути мене блискавкою, щоб, бува, не промахнутись і ненароком не порішити ні за цапову душу яку-небудь ревну праведницю. Облюбувавши підходящу бабусю, я прилипав до неї, мов присоска, і не відходив ні на крок до самого завершення служби.

Думайте, що хочете, але я знав одне: заходити в церкву разом із Тьомиком — це все одно, що лізти у басейн з крокодилами, яких півроку тримали на одному хлібі та воді, або ж, скажімо, застромлювати руку в кубло гримучих змій. Я не вірю, що Боженька пропустить таку лепську нагоду проявити свій праведний гнів і не підсмалить нам дупці.

— Я туди не піду! — ще раз обнародував свою позицію.

— Чувак, — Тьомик злився, — у нас немає ні карти, ні грошей, аби спинитися на ніч у якомусь мотелі. Насувається буря, мені холодно і хочеться спати, а ось ця капличка — єдина будівля, яка трапилась нам за останні десять кілометрів. Ти як хочеш, але я не збираюсь всю ніч мокнути під дощем і схопити запалення легень через те, що ти боїшся осквернити своєю присутністю священну оселю.

Я й сам скажено трусився від холоду, а тому розумів, що напарник має рацію. Але пересилити себе не міг. Так і стояв на місці, не рухаючись.

Тьомик не полишав надії мене переконати.

— Крім того, Максе, це ж… цеє… католицька церква, а ми з тобою — православні.

— І що?

— Я думаю, наші архангели не ризикнуть мочити тебе на чужій території.

Ляскаючи руками по плечах, я замахав головою, мовляв, даний аргумент вельми слабкий і непевний.

— І взагалі, чувак, — стояв на своєму Тьомик, — божниця ж недобудована! А недобудована церква — не церква! Правильно я кажу?

Я уважніше придивився до будівлі, котра вже майже повністю розчинилась у густій призахідній тіняві. Здається, вона дійсно незавершена, тож останній доказ видався мені цілком резонним.

— Ну добре, — врешті-решт здався я, — але пообіцяй мені, друже: коли раптом щось станеться… кгм… ну, не знаю… скажімо, почнеться щось підозріле, ми зразу підриваємось і тікаємо звідтіля нахрін. О’кей?

— Обіцяю, чувак! А тепер ходімо швидше, бо я скоро вріжу дуба від холоднечі.

6

Тьомик помилився: церкву добудували ще за царя Гороха, просто від старості фарба на деревині полущилась і майже всі шиби повилітали з вікон — от звіддалік вона й виглядала ніби як незавершена. Попри це всередині було тепло, сухо й затишно, можливо, трошки моторошно, але з часом я призвичаївся, заспокоївши себе шляхом самонавіювання. Повторюючи, наче мантру: «Все добре… все добре…» — я переконав свою розбуялу уяву в тому, що насправді знаходжусь зовсім не в храмі, а у звичайнісінькому гаражі чи ангарі.

Словом, усе йшло просто чудово до тих пір, поки Тьомикова здатність притягувати неприємності у, здавалося б, абсолютно буденних ситуаціях знову не запрацювала на повну котушку.

Я і напарник умостились на купі старої соломи, прілого листя та ялинкових гілок, які нагребли прямо під старий облущений вівтар. З боків, щоб менше дуло, поставили віконні рами. Гіпсова статуя Христа з розпростертими руками, вицвіла від часу, але майже непошкоджена, нависала прямісінько над нами. Нічний холод дошкуляв і примушував нас щораз ближче підсуватися один до одного, поки зрештою ми не злилися в міцних обіймах і ритмічно сопіли, випускаючи з ніздрів клуби пару і час від часу перестукуючись від холоднечі зубами, наче два радисти, які спілкуються морзянкою.

Несподівано на запилюженій підлозі трохи праворуч від нашого лежбища і прямо навпроти підкошеної кафедри проповідника проступив клаптик загадкового сріблястого світла. За мить схоже світіння заструменіло крізь порожні віконні рами. Серце моє завмерло, руки похололи, і я вже подумав, що просто вмру там на місці.

— Тьомо, дивись! — я ледь видушував слова з горлянки, а зуби в цей момент зацокотіли, немов друкарська машинка під пальцями вправної стенографістки.

Але замість того, щоб панікувати, мій товариш підняв руку над собою і спокійно тицьнув пальцем кудись угору. Задерши макітру, я побачив, що в одному місці — прямо над сяйливою плямою на підлозі — дах божниці провалився, і крізь отвір у стрісі можна було бачити клапоть неба. Чистого неба. У просвіток в покрівлі заглядала скибка молодого місяця.

— Певно, вітер розігнав хмари, — мрійливо прошепотів Тьомик, — а може, просто розвиднилось…

На мене аж гикавка напала — так відразу полегшало.

Артем тим часом не зводив очей з дірки в покрівлі, нерівні краї якої все чіткіше вимальовувалися в півтемряві церковки. Він дуже довго витріщався на такі далекі й чужі зорі, що люто зиркали зі сталево-чорних небес на нас, двох чужинців, а потім тужливо затягнув:

Свєтіт нєзнакомая звєзда,

Снова ми оторвани от дома,

Снова мєжду намі гарада,

Взльотниє огні аерадромов.

Тільки не подумайте, що Тьомик гарно співає. Якраз навпаки: музичний слух у хлопа не набагато кращий від річкового молюска, а голос схожий на виск вакуумного пилососа, який працює на повну потужність. Просто, розумієте, момент був такий — особливий; як ото в книжках розумних пишуть — несолодкий, але разом з тим якийсь емоційно-піднесений. Та й пісня, що не кажіть, трапилась хороша, житейська така.

Попри те, що співаю не краще за Тьомика, можна сказати, навіть у два рази гірше за нього, я схлипнув, притулився ще ближче до товариша і давай хрипло підвивати:

Надєжда — мой компас зємной,

А удача — награда за смє-е-елость…

Аж раптом в одвірку церковного входу вигулькнуло виразне кружальце світла, надто яскраве, аби мати природне походження. Хтось світив крізь напівпрочинені двері божниці кишеньковим ліхтариком. За мить промінь проникнув у церковку, і яскрава латка, тремтячи, поповзла по підлозі до олтаря. Цебто у напрямку до нас із Тьомиком. Захлинувшись жахом, я зарився якомога глибше у листя й солому.

Затим з темряви пролунав грізний голос:

— Policia de la provincia de Cotopaxi! Manos arriba![8] Негайно вийдіть зі сховку!

— Що вони кричать? — злякано перепитав напарник, не впоравшись з іспанською.

— Це копи… — тільки й устиг бовкнути я, після чого мій напарник невідь чого зірвався на ноги, двома великими стрибками досяг порожнього бокового вікна божниці, пролетів крізь нього, немов якийсь, бляха, спецназівець із американського бойовика, перекотився через голову і чкурнув світ за очі.

Чисто інстинктивно я підірвався і кинувся за ним.

— Caramba! Ловіть їх! Хапайте! — донеслось нам услід. — Он вони! Біжать до лісу! — тут я зрозумів, що переслідувачів декілька.

Ми й справді, мов очманілі олені, неслися до густого переліску, що починався на відстані кількох десятків метрів від церкви.

За мить на повній швидкості ми ввірвались у хащі і на хвильку спинились, оскільки пітьма навкруг нас різко згустилася — слабке місячне світло зовсім не проникало крізь крони дерев.

— Слухай, Тьомо, а чого ми тікаємо? — питаю у напарника, намацуючи його руку в суцільній темряві.

— Я не знаю! — захекано пролопотів Тьомик. — Ти ж сам сказав, що там копи.

— Але я не говорив, що треба ушиватися!

— Як це не говорив? А хто вибив з мене обіцянку дати драла з церкви, раптом щось піде навкосяка? Я діяв строго за інструкціями.

Спересердя я смачно сплюнув собі під ноги.

— Ти знов усе переплутав, чувак! Я мав на увазі… ну, раптом там… метеорити почнуть з неба падати, чи блискавки сильно лупитимуть, чи щось таке…

— От халепа… І що тепер робити?

Аж тут… Спочатку я не розібрався. Думав, то так голосно хрустять сухі лісові гілляки під ногами переслідувачів. А потім щось чвиркнуло у мене над вухом, і в ту ж мить від дерева, коло якого я стояв, на мене сипонули скалки і шматки кори — нам услід стріляли з пістолетів. (N. B.: Еквадорці — вони й без того такий народ, що спочатку пальнуть, а вже потім заглядають, у що влучили. А тут посеред ночі, прямо в горах, двоє незнайомців кидаються навтьоки, відмовившись вийти на вимогу поліції. Ясне діло, по нас без попередження відкрили вогонь на ураження.)

— Вони десь тут! Зникли за он тими деревами! — загриміло зовсім поряд за нашими спинами.

Часу на роздуми не було.

— Тікаємо! — скомандував я, після чого ми з Тьомиком дунули галопом через ліс, неначе два кабани, обриваючи по дорозі листя і збиваючи головами найнижчі гілляки. Еквадорські поліцейські проводжали нас пістолетним вогнем.

На щастя, непроникна темнота, нерівність довколишнього рельєфу та відсутність собак у переслідувачів виручили нас. Завдяки цьому ми з товаришем досить скоро відірвались від полісменів.

Відбігши на безпечну віддаль, спинилися на краю величезної галявини, котра похило сповзала кудись униз, у темряву, і повалилися в кущі на узліссі, спинами прямо на холодну землю. Якийсь час я розрізняв лиш власне серцебиття та уривчасте дихання напарника, а потім все стихло. І тільки вітер знишка шарудів кронами у височині.

— Ти чув? — глухо прохрипів Тьомик. — Ти це чув, бляха муха?! Вони по нас стріляли, живодери кляті! Я ледь у штани не наваляв — таку нам тут паніку затіяли!

Несподівано я розреготався. Незважаючи на небезпеку бути викритими (чи на крайній випадок — підстреленими), я не міг стриматися і заливався, мов навіжений.

— Максе, тихше! — Тьомик силкувався затулити мого рота рукою. — Чувак, угомонись! Що з тобою таке? Геть очумів, дурбило!

Проте я ніяк не міг втихомиритися…

А сміх, знаєте, вельми заразна штука. Тьомик так і не второпав, через що я так запекло вирегочую, однак менш ніж за хвилину перестав затискати мого рота і сам гоготав, мов гусак, та іржав, як коняка. Якби в той момент мене й напарника почули еквадорці, на наших надгробках можна було б сміливо писати: «Так весело і смішно ще ніхто не помирав».

Заткнувся я тільки після того, як товариш запхав мені до рота пругкий пучок трави. Затим він і собі у пельку напхав якогось бадилля, оскільки попри всі намагання так і не зміг перестати сміятися. Лиш тоді ми затихли.

Отак ми й сиділи в якихось плішивих корчах посеред еквадорських Анд: скоцюбившись у повній темряві, неспинно здригаючись від внутрішнього безгучного реготу і напакувавши за щоки жмути соковитої трави, неначе два опецькуватих хом’яки…

7

Дана розповідь не матиме якого-небудь спеціального завершення з чітко окресленою та глибоко філософською мораллю. Я переповів її лиш для того, щоби, по-перше, пояснити, яким чином ми з Тьомиком знову опинилися в Латинській Америці, а по-друге, підготувати вас, шановні читачі, до наших подальших пригод. Якщо ви дочитали цю історію і вам невтямки, як двоє на перший погляд цілком адекватних хлопців можуть опинитися посеред неприступних Анд без грошей, спорядження, без теплого одягу і конкретних планів на майбутнє, відмовившись від затишного байдикування в одній з найчепурніших європейських столиць, та ще й отримувати від цього кайф, то вам, певно, не варто читати далі цю книгу. Не шукайте в ній логічних вчинків, виважених кроків, геройських подвигів та глибокої моралі, що надихатиме вас на шляхетні вчинки. Це лиш історія про двох навіжених чуваків, які на повну смакують життям.

Тож якщо раптом після прочитання першої хуліганської оповідки у вас у роті зостався гіркуватий присмак, а в голові застигла одна єдина фраза: «Вони що, ідіоти?..», краще відкладіть книгу вбік, бо на цих сторінках ви знайдете що завгодно, але тільки не заперечну відповідь на ваше слушне запитання…

15–29 вересня 2010 // Київ, Львів

Мої п’ять мільйонів доларів

1

Це сталося приблизно за рік до того, як ми з Тьомиком надумали пертися в Перу. Якраз після того, як мій товариш відхопив свою спадщину в Стокгольмі…

2

Того незабутнього зимового вечора у мене в голові зчинилося хвилинне сонячне затемнення (чи щось таке…), і я інспірував напарника на найбільшу авантюру всього нашого нікчемного життя, а саме — рвонути до Мексики у пошуках легких грошей, легких жінок та легкої слави[9]. (На той час ми справді думали, що саме бойовий десант у Мексику був найбільшою нашою авантюрою; я ж іще не знав тоді, що через рік ми попхаємося в Перу, і навіть помислити не міг, що з того вийде…) Незадовго перед тим, як зірватися і чкурнути в Мексику, я покинув столицю Швеції і на кілька днів припхався до Києва, щоби перед далекою дорогою зустрітися з батьками й зібрати всі необхідні речі.

Прощання з предками забрало трохи більше чверті години. Розпачливих емоцій, сліз чи ще якоїсь шмаркатої чортівні, яка зазвичай супроводжує розставання батьків і блудного сина, не було. Взагалі нічого не було. Я просто сказав, що їду в Мексику і… поїхав. Чесно кажучи, мої старі не вельми зраділи моїй появі і не вельми бідкалися, коли я повідомив, що налаштований щонайменше на кілька місяців податися за океан — вишукувати щастя на чужій землі. По-перше, я й так рідко з’являвся в батьківському домі, через що тато й мама вже давно звиклися з думкою, що я постійно десь там, цебто дуже далеко. По-друге, всі мої нечасті появи означали для батьків одне: величезну купу нових і абсолютно незрозумілих їм проблем. Незрозумілих через те, що старенькі просто не могли второпати, як це я за один рік ухитряюся нахапати на свою голову стільки халеп, скільки нормальні люди не здужають наскладати за добрий десяток життів.

Збирання екіпіровки відібрало в мене ще менше часу, оскільки речей у мене було обмаль. Останні три роки я сповідував виключно кочовий спосіб життя, а тому привчився обходитись тільки найнеобхіднішим і не обростати непотрібним хатнім дрантям. Тож менш ніж за добу після прильоту зі Стокгольма я вже мчав у таксі назад до Борисполя, звідки старенький «Боїнг-737» мав понести мене назад у столицю Півночі.

Підстаркуватий таксист з вицвілими очима і прогірклим від куріння голосом запросив за проїзд 160 грн. Я дав йому двохсотгривневу купюру, оскільки дрібніших грошей в кишені не знайшлося. На що водій розвів руками, показуючи, що в нього немає здачі. Я занервував. Посадка на літак до Стокгольма от-от добігала кінця — часу гасати й шукати когось, хто зміг би розміняти двохсотку, не було.

Та несподівано таксист найшов вихід із ситуації.

— Я можу віддати тобі решту доларами! Підійде?

І він показав мені п’ять страшенно пожмаканих однодоларових папірців, так, наче ними хтось підтирався. Це по тодішньому курсу якраз складало сорок гривень. Я всміхнувся, розуміючи, що тих п’ять затасканих баксів навряд чи приймуть в банку чи в обмінному пункті у Швеції. Так само я не був певен, чи зможу розміняти таку потерту й наче коровою пожовану дрібноту на мексиканські песо після прибуття до Мексики.

Помітивши, що я вагаюсь, чоловік вдумливо й без поспіху проказав:

— Тримай їх при собі, хлопче, поки одного дня до кожної з цих одиничок не додасться по шість нулів, — він зробив паузу, пильно й серйозно дивлячись мені в очі, — і лиш тоді — можеш їх тратити.

Я комерсант, а комерсанти, знаєте, народ вельми забобонний. «Такими побажаннями не можна легковажити», — миттю зринуло у мене в голові. Відтак я посерйознішав і хутко забрав у таксиста долари, сховавши їх собі в гаманець…

3

П’ять стареньких доларів провалялися у моєму гаманці протягом усього того часу, поки ми з напарником валандалися Мексикою. Через якийсь час я припинив про них думати. Просто забув. Так вони й лежали: використати нема як, а викинути жаль. Лиш зрідка, перераховуючи нечисленні активи у час найбільших скрут, я натикався на п’ять сіро-зелених папірців і згадував про побажання таксиста. У такі моменти я довго витріщався на пожмакані «бакси», акуратно м’яв їх у руках, а потім ховав назад, сподіваючись, що коли-небудь слова старого шофера таки здійсняться.

Минув рік, я і Тьомик повернулися живими і побитими з Мексики, але небавом знову вирядилися в мандри. Цього разу в Перу, будучи впевненими в тому, що в Мексиці нахапалися достатньо мудрості, аби, займаючись підприємництвом на чужій землі, знову не «просвистати» останні штани. Вручені таксистом долари так і лежали в моєму гаманці.

До Перу, як ви вже знаєте, ми зразу не потрапили, помилково припершись у Кіто замість Ліми. (Саме у Кіто я вперше довідався, що національною валютою Еквадору є американський долар.) Зрозумівши помилку, ми з друзякою почали помалу пробиватися на південь — у напрямку перуанського кордону.

Наступного дня після того, як мене й напарника ледь не пристрелив нічний патруль коло якогось села далеко за межами еквадорської столиці, спіймавши попутку, ми добрих півгодини котилися на південь Панамериканою, милуючись красою високогірних андійських кряжів. Зрештою, залишивши за спиною добру сотню кілометрів, водій висадив нас на узбіччі, оскільки далі він завертав у гори і наші шляхи розходилися.

До вечора лишалося чимало часу, тому ми неспішно пленталися вздовж траси, час від часу виставляючи великі пальці попутним автомобілям. Ми подолали кілометрів три чи чотири, коли надибали невисокого молодого еквадорця, який без діла чатував на узбіччі магістралі поряд з великим і потужним позашляховиком «Toyota».

Джип стояв ліворуч від дороги, відразу за ним починалася прикрита заростями розбита ґрунтовка, що петляла на схід. Я не міг бачити, куди вона веде, оскільки небо на сході було затягнуте тугими хмарами, котрі на такій висоті, здавалося, пригортаються аж до землі. Однак відчувалося, що за щільною кучугурою хмар, схожою на недбале нагромадження пом’ятих після сну подушок, ховається щось по-справжньому могутнє, величне і… моторошне. Присутність якоїсь невідомої, але грізної сили за хмарами надавала кришталевому гірському повітрю незрозумілого свинцевого присмаку і примушувала раз за разом несвідомо поглядати на схід.

Не схоже було, що перуанець готується найближчим часом рушати на південь до Латакунги, проте я все ж вирішив підійти і привітатися. Після стандартного обміну люб’язностями ми ще якийсь час гомоніли про всяку всячину: про дорогу на південь, про погоду, про те, де краще заночувати, тощо. Хлопчина поділився з нами сушеним листям коки, що здавна використовується андійськими індіанцями в якості тонізуючого засобу, а білим мандрівникам допомагає боротися з гірською хворобою і швидше адаптуватися до зміни висоти. Я пригостив його цигарками. Натомість еквадорець запропонував нам з Тьомиком по бутерброду. Певна річ, ми не відмовились.

Якоїсь миті наш випадковий знайомий спостеріг, як я крадькома зиркаю на хмари, що кучугуряться на сході.

— Хочете, відвезу вас туди? — несподівано запропонував власник «Toyot’и».

— Куди туди? — перепитав я.

— Туди, — він задер руку і показав пальцем кудись у вишину, — на гору. Усього за двадцять доларів.

— А що там?

— Котопаксі — найвищий діючий вулкан планети, — повагом пояснив еквадорець.

Ми з Тьомиком перезирнулися.

У цей час здійнявся дужий північний вітер. Могутні потоки повітря, наче щупальці якогось велетенського чудовиська, вповзали у долину. Хмари рвалися на клапті, поволі сповзаючи на південь. Незабаром у світло-сірій імлі на сході виступили обриси гігантського вулкану. Пологий бурий конус вражав своєю похмурою величчю. Крізь серпанок поріділих хмар було видно, як до його вершини тягнулися язики вічних снігів, одначе коло самісінького жерла відступали перед теплом, що вибивалося з кам’яних надр.

— Ого… — пролепетав мій напарник, зачарований картиною, що відкрилася нашим очам.

— Круто, правда? — прошепотів я.

Неждано-негадано мені закортіло будь-що залізти на того андійського велета.

— Поїдемо? — спитав я тоном, що не допускає заперечень.

Тьомик кивнув, не зводячи очей з темно-бурого конуса.

— Але, чувак, — раптово зам’явся я, — у нас майже не лишилося готівки…

Артем спохмурнів.

— Ну… ми можемо спершу доїхати до Перу, там почекати, поки надійде місячна рента за квартири з мого будинку у Швеції, а потім повернутися сюди, — запропонував мій товариш. — Лишилося тиждень чекати.

Утім, я чудово розумів: якщо ми зараз розпрощаємося з еквадорцем, то навряд чи коли-небудь повернемось у це місце і швидше за все більше ніколи не побачимо Котопаксі, найвищий діючий вулкан планети…

— Скільки в тебе є зараз? — скоса глипаю на напарника.

Артем перериває усі свої кишені і складки одягу аж до трусів.

— Шістнадцять баксів.

Я машинально поліз у кишеню шортів, видобув звідти схудлого гаманця і зазирнув усередину, чудово усвідомлюючи, що портмонетка порожня.

Аж тут я несподівано надибав у потаємній кишеньці п’ять потертих доларових папірців, про які давно забув, але… до яких найближчим часом (можливо, вже зовсім скоро) мало додатись шість нулів. Звісно, якщо їх не потратити. Після цього підвів голову і ще раз подивився на Котопаксі, обриси якого все чіткіше проступали на тлі просвітлілого неба. Таємничий гігант надив і притягував, наче магніт. А тоді я раптово відчув, що мені більше не потрібні ті нулі. Мені не потрібні мільйони. Замість витрачати п’ять мільйонів, я краще тратитиму п’ять доларів, але там, де я хочу, так, як я хочу, і тоді, коли я хочу. Хай краще тратитиму п’ять нещасних доларів, але… буду вільним.

Я вийняв з гаманця чотири долари і вручив їх Тьомику.

— Плати. Ми їдемо.

4

За останній доларовий папірець я купив півлітрову пляшку «Coca-Cola» в Латакунзі, куди ми дісталися після відвідин Котопаксі.

Ось так я витратив свої п’ять мільйонів доларів.

28 червня — 2 липня 2010 // Київ

Собачий бізнес

1

То були дивні часи. Безладні, хаотичні та сумбурні, але водночас — багатообіцяючі. Кругом витав п’янкий аромат грандіозних можливостей. Це відчувалося скрізь, особливо у великих містах. Найбільше — в Києві. Скрізь, куди не глянеш, погляд наражався на зухвалих типів виразної хамлуватої зовнішності — «героїв нового часу», «крутих», — з тих, які ще зовсім недавно мали дірку в кишені, та згодом зуміли напрочуд швидко розбагатіти, провертаючи настільки заплутані афери, що сам чорт не розбереться. Кількадесят сірих, бездарних вискочок, що їм поталанило опинитися у потрібному місці в потрібний час, за кілька років нажили собі статки, для набуття яких у нормальній цивілізованій країні знадобилося б щонайменше три покоління. Вони створили ілюзію незліченних багатств, що лежать десь зовсім поряд, варто лиш заткнути пельку власній совісті, нахилитися й згребти їх. Вони принесли в повсякденність елемент авантюризму, змушуючи молодих людей якщо не взятись за якісь афери власноруч, то принаймні мріяти про те, що одного дня вони продадуть міністерству оборони кілька вагонів китайських шкарпеток або сплавлять за кордон кількасот тонн роздобутого бозна-де металобрухту й вмить стануть багатими.

То були великі часи. На закони плювали всі без винятку, навіть ті, хто ці закони приймав. Не порушити хоча б одну статтю, хоча б одне-однісіньке правило чи постанову, бодай не з кримінального, а з адміністративного кодексу вважалося ознакою поганого тону. Ті, хто з останніх сил намагався жити чесно, викликали зневажливу усмішку. Кожен представник нової «еліти», який піклувався про власну репутацію, повинен був неодмінно плювати на правила дорожнього руху, не платити податки, обманювати митницю, врешті-решт дурити власного компаньйона, бо інакше його обізвали б пришелепуватим і старомодним диваком…

То був український Дикий Захід. Всякому, хто вибився нагору, було начхати на інших, тих, що внизу, якщо тільки від них не залежав його власний прибуток. Кожен, хто лиш дерся туди, був сам по собі. І всі разом вони були… великими порожніми мильними бульбашками.

Період нашого з Тьомиком морального змужніння припав на сам розквіт споживчого фетишизму. Як і багато інших, ми піддалися «золотій лихоманці» українського стихійного капіталізму. Ми були молоді й гадали, що сьогодні можемо перебиватися на дві сотні баксів у місяць, зате через рік (ну, максимум — два) натрапимо на «золоту жилу» і купатимемось у мільйонах, не знаючи, куди подіти бабки. Я сліпо вірив, що найважливіше в наш час — зовсім не знання й уміння, не наполеглива праця чи колосальна самовіддача; головне нині — вчасно схопити фортуну за хвоста. «In the end it’s all about luck[10]», — як казав мій знайомий з Британії, і я з ним повністю погоджувався.

Приїхавши до Перу, ми з Тьомиком притарабанили цю віру з собою.

2

— Чуєш?

— Що?

— Можна питання?

— Валяй.

Ми з напарником розляглись навзнаки у траві на узбіччі поблизу Панамерикани відразу за виїздом з Піури[11]. Помаленьку віддихуємося. Довкола нас, висолопивши язики після тривалої пробіжки, розпростерлося семеро різномастих дворняг. Кінці шворок, що обвиті навколо шиї кожної розкошлаченої собачки, я міцно тримаю в руці.

Отож Тьомик повертається на бік і питає:

— Якого дідька ти тягнув за собою собак? Ми ж через них ледь не попались.

З невідомих причин у Швеції виникла затримка з переказом, тому наші гроші в перуанський банк не прийшли й донині. Відтак ми з напарником опинилися геть чисто без засобів для існування посеред пустелі на півночі Перу. Аби не околіти з голоду, нам довелося обчистити супермаркет у Піурі… Я знаю: звучить дико, але це правда… Я встиг хватонути пакет кефіру і батон, Тьомик захапав палку ковбаси. А потім ми драпали через усе місто від охоронців, і я волік за собою семеро кістлявих барбосів…

Я довгенько не відповідаю на поставлене питання, розуміючи, що мій друзяка має рацію: саме через моїх гавкунів, які постійно плутались під ногами і заважали, поки ми вшивалися від гонителів, нас ледь не пов’язали.

Зрештою я кажу:

— У мене народився новий бізнес-план.

— Який він має стосунок до безпритульних собак, яких ти визбируєш у кожній підворітні? — стираючи піт з лиця, суворо випитує Артем.

— Пряме.

Ми знову мовчимо, дихаючи у такт із нашими цуциками.

— Чесне слово, друже, — всідаючись на траві, підсуваю під себе ноги, — я просто не міг їх відпустити. Ці шавки — це наш майбутній капітал. Не віриш?.. Щойно ми перетнули еквадорський кордон, я надибав ось це, — порившись у рюкзаку, я дістав й простягнув товаришу пожмакане пістряве оголошення.

Тьомик довго й уважно приглядався до листівки, після чого віддав її мені назад.

— Я ні бельмеса не второпав — там усе іспанською. Поясни людською мовою.

— Ще в Тýмбесі[12] я помітив, що цими оголошеннями обклеєні всі стовпи. Попервах я не надав цьому значення, друзяко, одначе коли ми прибули в Суйяну[13], історія повторилася — скрізь висіли ці чудернацькі оголошення: перуанський фонд захисту тварин спільно з WWF[14] пропонують винагороду кожному, хто приведе їм бездомних котів чи собак. В усіх великих містах спеціально для цього організували особливі колекторські пункти, де за кожного кота видаватимуть двадцять нуебо солів, а за собаку — цілих тридцять!

— Для чого їм це?

— От і я задав схоже питання. А тому, не довго думаючи, почав розпитувати місцевих жителів і незабаром про все довідався. Виявилось, що нещодавно Перу вступило в боротьбу з іншими південноамериканськими країнами за континентальну першість по футболу. Перуанці хочуть, щоб у 2016 році чемпіонат приймала саме їхня країна. КОНМЕБОЛ[15] швидко відреагувала, вказавши перуанським можновладцям на кілька неприйнятних обставин, котрі на даний момент не дозволяють розглядати Перу як претендента на звання господаря майбутнього чемпіонату. Однією з таких умов футбольні функціонери назвали засилля напівдиких собак та котів на вулицях більшості перуанських міст. Відтак уряд нашвидкуруч схвалив програму заходів по підготовці до Copa América, один з пунктів якої санкціонував тотальний відстріл бродячих котів та собак. Нещасних перуанських шавок та кицьок почали мочити наліво і направо. Певна річ, не минуло й тижня, як за нещасних тварин вступились природоохоронні організації. Вони здійняли такий галас, що південноамериканська федерація футболу змушена була надіслати в Перу гнівного листа з погрозами та вимогами негайно спинити кровопролиття. В листі, зокрема, зазначалось: якщо перуанці не покинуть відстрілювати котів і собак, наче якісь середньовічні варвари, то Copa América їм не бачити до кінця III тисячоліття. Перуанський уряд неохоче підкорився й розпочав переговори з «грінпісівцями». Зійшлись на тому, що безпритульних тварин більше не вбиватимуть, натомість їх ловитимуть і віддаватимуть у спеціальні пункти прийому бродячих котів та собак.

Тьомик зморщив лоба, зважуючи почуте, і почухав пальцем перенісся.

— Стривай, я якось не можу збагнути: а що з ними роблять у пунктах прийому?

— Як це що? Стерилізують! Після чого — відпускають. Більшість тварин до 2016-го року помре своєю смертю, не давши при цьому потомства. Таким чином проблему буде гуманно вирішено!

— Що значить «стерилізують»? Обливають окропом чи що?

Іноді напарник просто вбиває мене своєю наївністю.

— Ні, друже, — м’яко заперечую, — «стерилізують» означає каструють.

— Та ти що?!

— Ага. А ти думав, що «стерилізують» — це, типу, купають у ванній з шампунем, а потім полощуть у чистій воді? — усміхаюсь я.

— Щоб тебе так прополоскали, Максе! — аж вискнув Артем. — І це називається гуманно?! А вони у котів та собак питали, чи їм таке рішення подобається? Вони ж позбавляють нещасних тваринок абсолютно всіх радощів у житті! Перетворюють їх на зомбі — без емоцій, без почуттів! Ти бач, гуманісти грьобані! Якби мене поставили на місце нещасних звіряток, я б, не вагаючись, вибрав розстріл!

— Не гарячкуй так, чувак. Подивись на дане питання з іншого боку. Для нас це — реальні гроші. Глянь, за один день я без котрих-небудь зусиль заволодів сімома собачками, а це — 210 нуебо солів або 70 доларів. Цілих сімдесят баксів, чувак! На рівному місці!..

Ми ще довго дебатували, але зрештою я схилив напарника на свій бік.

За тиждень Тьомик врешті-решт отримав грошву з Швеції. Затим ми заорендували чималеньку вантажівку із закритим кузовом, розділили кузов на дві частини (одна — для котів, інша — для собак) і взялись роз’їжджати від міста до міста, хапаючи всіх безпритульних звірюк, які тільки траплялися нам на шляху.

3

Оффтоп. У дитинстві я страшенно не любив бігати. Найгіршими тортурами для мене були стометрівка і крос на уроках фізкультури. Я обожнював підтягуватися на турніку, любив відтискатися від підлоги, мені подобалося вправлятися на брусах. Одначе зараз, скажу вам відверто, я страшенно жалкую через своє упереджене ставлення до біганини. Хочеться дати пораду молодим та недосвідченим юнакам (звісно, якщо такі є серед читачів цієї правдивої історії): ні в якому разі не слід ігнорувати біг на довгі дистанції та недооцінювати його значення у вашому житті. Забудьте про лінь і гартуйте свою витривалість! Бігайте зранку, в обід і ввечері! Бігайте влітку і взимку, в спеку та в дощ! Одного дня, повірте, потрапивши у справжню халепу, ви несподівано виявите, що нікого — абсолютно нікого, чорт забирай! — не цікавить, скільки разів ви підтягуєтесь на турніку чи віджимаєтесь від підлоги. Коли справжня пригода постукає в двері й у вашому житті почнуться повноцінні неприємності, пам’ятайте: єдине, що справді матиме значення, — це тільки те, наскільки швидко ви бігаєте…

4

Кілька днів потому. Шосе Панамерикана — десь поміж Піурою та Чіклайо[16]…

Я послинив олівець, підтягнув поближче до себе калькулятор і, напевно, вже вдесяте повторив обрахунки, час від часу роблячи помітки у блокноті. Понад дорогою, шурхочучи невеликими камінчиками, котились хвилі теплого пустельного повітря; у кузові вантажівки нервово шаруділи й шкрябались спіймані нами собаки і коти. Вкотре переконавшись, що мої підозри справдились, я зрештою покликав напарника:

— Тьомо, мушу тобі дещо сказати…

Стурбований моїм безрадісним тоном Артем вистромився із кабіни. Я напружено прокашлявся і продовжив:

— Я тут дещо уточнив стосовно нашого нового бізнесу і… хм… виявилось, що на самому початку я дрібку, так би мовити, прорахувався. По-перше, я… кхе-кхе… тобто ми прогадали з ціною на пальне — переїзди обходяться нам зовсім недешево. По-друге, ми не врахували, що оренда вантажівки обійдеться аж так дорого. Ну, і по-третє, у меморандумі «грінпісівців» є один проблематичний пункт, де йдеться про те, що котів та собак потрібно постачати на пукти збору живими, а це значить, чувак, що… що нам доведеться їх годувати. А я про це якось зовсім не подумав…

— А це проблема?

— Так.

— Наскільки велика?

— Ну-у… навіть врахувавши тих котів та собак, яких ми, ймовірно, виловимо по дорозі, виходить, що ми займаємось бізнесом заради бізнесу. Виторг від кастрації заледве покриє транспортні видатки, оренду вантажівки та харчування нашого звіринця на колесах…

— Максе, ти облажався! — отак грубо й безпардонно вишпетив мене товариш. — Можеш вигадувати які завгодно відмовки, але відповідальність за всі збитки лежатиме на тобі! — потім Артем надув щоки, впер руки в боки і чванькувато доказав: — Сам напартачив — сам і розхльобуйся, а як не тямиш, то пиши мені нову боргову розписку.

Через такі слова я, зрозуміло, сильно насурмився і, відповідно, і собі напнув щоки й приткнув руки в боки.

— Чувак, ти чого розпсихувався?! — грізно насупивши брови, підступаю впритул до напарника. — Такі твої слова страшенно прикрі для мене, і вони… вони просто неприпустимі! Невже ти ставиш під сумнів мій бізнесовий нюх? Невже ти більше не віриш у мою божу іскру та шулерський хист? Розплющ очі і добре протри, адже насправді не все так погано. Я все добряче обмізкував і запевняю тебе: ми все ще можемо накосити на цьому ділі капітальні гроші, потрібно лиш… збільшити оберти.

Тьомик спантеличився і присоромлено відступив на крок назад.

— А як це — збільшити оберти?

— Нам слід піднатужитись і наловити трохи більше кицьок та цуциків — от і все!

— Мені чомусь здавалось, що у твоєму плані кількість дворових котів та собак є константою. Як би ми з тобою не старались, чувак, але притягти звіряток більше, ніж їх блукає нині на вулицях перуанських міст, ми ніяк не зможемо.

Я задер голову, аби дивитися звисока на напарника, і переможно всміхнувся. А тоді недбало змахнув у повітрі пальцями, нібито роздосадуваний через те, що мій колега все ще не може вловити елементарно-очевидних речей, і якомога байдужіше мовив:

— Ми можемо без особливих зусиль подвоїти, а то й потроїти кількість собак та котів, котрих доправимо на пункти збору. Для цього нам потрібно лиш одне — почати красти домашніх…

Діватись не було куди. Зневаживши закони і мораль, ми заходились набивати свою вантажівку всіма тваринками без розбору, як бездомними, так і хазяйськими.

І ми не прогадали! Бізнес, можна сказати, процвітав! Ми цупили барбосів прямо з подвір’їв, викрадали породистих собачат акурат з-під носа господарів під час прогулянок парками, рішуче присвоювали гавкунів, безвідповідально залишених коло магазинів, виманювали випещених хатніх котів з дахів та підвіконь будинків тощо. За два тижні після вищеописаної розмови ми вже возили за собою цілий звіринець, який коштував щонайменше кілька тисяч доларів. І я навіть не думав спинятись…

5

Вечір одного дня в передмістях Чіклайо…

Маєток полюбився мені відразу, щойно я його запримітив. Величезна садиба тулилась на околиці одного з котеджних містечок неподалік від столиці штату, де компактно проживали найзаможніші сімейства регіону Ламбайєке. Садиба займала добрий гектар землі, на якому, окрім головного особняка, розташувались басейн, великий гараж і кільканадцять підсобних приміщень. Основна споруда перебувала на завершальній стадії будівництва: залишалось провести деякі внутрішні оздоблювальні роботи. На даний час котедж пустував.

Протягом дня в маєтку товклися робітники. Зате на ніч садиба лишалась без нагляду, якщо не брати до уваги пса. Чесно кажучи, я навіть не знав напевне, чи є на будівельному майданчику сторожовий собака, оскільки за два дні спостережень ще жодного разу його не бачив. Хоча один з трудяг щоранку волік із собою на роботу целофановий пакет з хрящами та кісточками. Після нелегких і затяжних роздумів я відкинув версію про те, що перуанські монтажники хрумають під час обідньої перерви телячі кісточки, внаслідок чого дійшов до висновку, що наявність кулька з хрящами є опосередкованим доказом присутності на будівельній площадці вартової псини.

Відтак увечері наступного дня, за кількадесят хвилин до заходу сонця, я потягнув Тьомика на рекогносцировку.

— Що ти збираєшся там побачити? — бурчав Артем, поки ми підкрадались до присадибної огорожі.

На той час, поки тривало будівництво, паркан довкола маєтку склепали тимчасовий — він складався зі звичайних металевих профільних листів, два метри заввишки кожен, пофарбованих синьою фарбою і прикріплених короткими проіржавілими болтами до вкопаних у землю круглих стовпів.

— Тут має бути пес, — відповідаю йому шепотом. — Їй Богу, Тьомо, гріх не поцупити собацюру з маєтку, в якому поки що ніхто не живе.

Зненацька мій товариш закляк, звівши брови. Прямо перед ним починалась хвіртка, а за нею висіла гігантська табличка з написом: «¡Atención! Un perro grande y furioso en el patio![17]». Зазвичай на таких вивісках малюють вишкірену пику бульдога в шпичастому нашийнику, рідше — монохромний, а через те абсолютно безликий силует вівчарки. Втім, у даному випадку замість собаки прямо під підписом красувалось зображення чоловічка, який лежить на землі і стікає кров’ю від численних рваних ран, розкиданих по всьому тілі. Безглузда жорстокість малюнка радше викликала сміх, аніж наганяла страху. Знаючи жартівливу вдачу перуанців, я підозрював, що у дворі ми швидше за все натрапимо на якогось добродушного кудланя розміром трохи більше від чихуахуа[18], який, щойно нас побачивши, полетить уперед, вимахуючи хвостом, наче пропелером, і підстрибуватиме на цілий метр угору, намагаючись дістати і лизнути носа.

— Нехороша така табличка, — похмуро зауважив Артем.

— Та це, певно, дурнуватий жарт якогось місцевого аборигена, — легковажно відмахнувся я. — Ми за весь цей час у Перу не бачили пса, більшого за бульдога, а цей недоумкуватий комедіант намазюкав на вивісці задертого до півсмерті чувака, який, можна подумати, щойно вирвався з лап тиранозавра. От же ж йолоп! Скажи, Тьомо? Б’юсь об заклад, там, за палісадником, гасає мопс чи пекінес, якого в траві навіть зразу не побачиш.

На щастя, у мене стачило клепки в голові не перестрибувати паркан одним махом, а спочатку роздивитися подвір’я крізь діру в штахетнику. Мій напарник опустився навколішки коло мене, встромив носа в сусідню дірку і теж оглядав місце майбутнього злочину.

Крізь щілину між металевою планкою паркану і бетонним стовпом я розгледів парадну частину центральної будівлі, басейн перед будинком, купи будівельного сміття, розкидані повсюди дошки та цеглу. Призахідне сонце затишно виблискувало на кахлях навколо порожньої чаші басейну, над дикими квітами коло ґанку садиби мирно кружляли бджоли. На майданчику панували суцільний спокій та вмиротворення.

— Бачиш мопса? — притишено питаю у напарника.

— Нє-а.

— І я не бачу…

Відтак я проштовхнув долоню у щілину і, наскільки зміг, відважив убік металевий лист. Притулившись щокою до розширеного отвору, спочатку зазирнув праворуч. Прискіпливий огляд виявив одноповерховий гостьовий будинок у глибині маєтку, навіс для мангала і акуратний мармуровий фонтанчик, словом, нічого цікавого. Затим я поміняв позицію і скосив очі наліво. З лівого боку до хоромів ліпився гараж, коло гаража тулилась собача халабуда, а біля буди…

— Мати Божа! — я весь аж умлів, а живіт і все, що нижче нього, стислося в судомі. — Це не мопс, хай йому!

В той же момент мій товариш також угледів його.

— Я думаю, це ведмідь, — пополотнівши, прошепотів Тьомик.

Мушу визнати, я теж спочатку гадав, що переді мною бичок, у якого просто не виросли роги. Істота, що сиділа коло будки, спроквола озираючи майданчик, мала висоту в холці — метр двадцять; якщо міряти від тім’я до землі — півтора метри; а коли б звір надумав звестись на задні ноги, то, безперечно, був би на дві голови вищим від Тьомика. Лапи чудовиська нагадували колони римського храму: товсті та могутні, обплетені виразним рельєфом м’язів. Під короткою брудно-білою шерстю на грудях випирали ще більш чіткі й опуклі вузли мускулів. Широкий, значно більший від людського лоб увінчували короткі заокруглені вуха; видовжена морда дійсно чимось змахувала на ведмежу і закінчувалась великим, немов ґудзик від жіночого пальто, чорним носом. Крізь тонкі рожеві губи проглядались страхітливі жовтуваті ікла.

Після хвилинних сумнівів я все ж вирішив, що переді мною — пес. Безперечно, велетенський і страшний, мов демон Тартару[19], але пес. Щоправда, дивлячись на його габарити, витягнутий писок, короткий, наче кролячий, хвіст, я подумав, що серед далеких родичів цього сіро-білого мутанта, безперечно, затесались один чи навіть цілих два ведмеді грізлі.

Поки я міркував над родоводом загадкового звіра, той зачув нас із напарником. Собако-ведмідь моментом зіп’явся на рівні ноги, гучно втягнув повітря носом і… гавкнув. Я, скажу чесно, ще такого не чув… Рявкнув він так, що від несподіванки Тьомик йойкнув і відлетів від паркану, наче його довбонуло струмом з мережі напругою щонайменше кілька тисяч вольт, а я сіпнувся, вишарпнувши руку, якою притримував секцію паркану, через що металевий лист зісковзнув і причавив мені носа.

— А-а-а! У-у-у! О-о-от га-а-ад! — горлав я, потираючи долонею розпухле нюхало і відчуваючи при цьому пекучий сором через швидкоминучий переполох і нашу з Тьомиком «неспортивну» поведінку. — Ти бач, розшумівся, пекельний виплодок!

Здоровенний барбос навіснів за оборою, одначе його гавкіт, як і раніше, линув здалеку, не наближаючись. Осмілівши, я підтягнувся на руках на паркані і, вистромивши голову над краєм металевого листа, ще раз зазирнув на подвір’я.

— Тьомо, він на прив’язі! — зраділо оповістив я. — Прикутий товстенним ланцюгом до кілка коло будки, чортяка.

Потираючи забиті сідниці, Артем наблизився і собі вискочив на паркан. Як і я, підтягнувся на руках.

— Ти що задумав, чувак? — насуплено спитав він.

— Я думаю, треба брати. Потрібно виметикувати, як взяти його у полон. На пункті збору за гонади такого монстра «грінпісівці» віддадуть сотню нуебо солів, ніяк не менше. Це ж цей… як його? Альфа-самець, Тьомо! Можна сміливо просити півтори.

Тьомик не знав, хто такий альфа-самець, але мій задум йому відразу не сподобався.

— Слухай, Максе, давай ліпше залишимо в спокої… — обачно порадив товариш.

— Кого? — не зразу розторопав я.

— Ну, ведмедя… Я волів би за краще з ним не зв’язуватись.

Аби я не був таким пришелепою, то, безсумнівно, послухався б поради свого компаньйона. Одначе туполоба чванькуватість і гординя засліпили мене.

— Для мене тепер це справа честі! — палко заперечую напарнику, відчуваючи притлумлену ганьбу через нещодавню паніку і прищемленого носа. — Він кинув нам виклик. А тому, поки цьому монстру не відчикрижать яйця, моя душа не матиме спокою!..

Повернувшись у хостел в Чіклайо, я мерщій поліз в Інтернет — узнавати, з ким нам доведеться мати справу. Пошуки не тривали довго. Через півхвилини я гукнув Тьомика до ноутбука, тицьнув пальцем у фотографію на екрані і прошепотів:

— Тепер я знаю, що за звіра ми спіткали. Це — алабай, туркменський вовкодав!

Напарник прищурився, недовірливо похитавши головою. А тоді неквапливо відсьорбнув гарячого чаю з потрісканої чашки і мовив:

— Хай навіть так. Припустімо, ти маєш рацію. Але як ти збираєшся з цим алабаєм впоратись?

Кільканадцять секунд, пережовуючи в губах давно згаслу цигарку, я переключався між закладками Internet Explorer’а, похапцем пробігаючи інформацію про звички та особливості цієї страхітливої породи. Зрештою я відкинувся на спинку крісла, клацнув запальничкою, підпаливши згаслий недопалок, і випустив під стелю кільце тонкого сірого диму.

— Я не знаю… Я ще не знаю, Тьомо…

6

Алабай (середньоазіатська вівчарка) — порода великих собак, виведена в Середній Азії. Ці велетенські пси відомі ще з глибокої давнини, їх вважають пращурами англійських догів, швейцарських сенбернарів та іспанських мастифів. В Європу вони потрапили з гір та пустель Серединної Азії під час Великого переселення народів.

Азіат славиться нечуваною силою та гігантськими розмірами. Один з найбільших його недоліків, котрий водночас вважається головним достоїнством, — це агресивна поведінка щодо чужинців. Порода не дарма носить назву «туркменський вовкодав». Протягом тисячоліть люди відбирали найбільш сильних й агресивних псів для охорони стад та жител від найстрашнішого в ті часи ворога — вовка. Ненависть до вовків, як і непереборний потяг до сутички — донині панують в крові алабая. Нині за відсутності вовків алабай час від часу може загризти якого-небудь дворового пса. Хоча дехто стверджує, що на практиці азіат абсолютно незлобиво й добродушно ставиться до інших собак, зразу лізе з ними знайомитись і гратись. Просто зі сторони це виглядає так, ніби він хоче розірвати собаку на шматки.

Дорослішає алабай цілих два роки. Весь цей час він гасає подвір’ям, наче слон: валить і трощить усе, що трапляється на його шляху. Під час гри навіть найменший азіат може збити з ніг. Якщо ж зовсім розбуяниться, не рекомендується лупцювати його кулаком чи палицею: таке повчальне постукування він сприйме як запрошення до подальшої гри, щоправда, жорсткішої. І почне товкти вас, наче баран, своєю важенною головою.

Навіть подорослішавши, азіат залишається веселим та грайливим — безперестану чубиться, кусається і кидається на всіх без розбору. У перехідні вікові періоди він поводить себе точно як хлопець-підліток: ображається, огризається, відстоює свою свободу й самостійність. Коли його карають, дуже страждає від самотності.

Характерна особливість алабая полягає в тому, що він завжди б’ється з ворогом на смерть. У бою пес-велетень не відчуває болю, не знає втоми, безупинно й люто наносячи неприятелеві криваві рани своєю велетенською пащею. Він може одним махом перекусити щиколотку коневі, що зафіксовано на багатьох східних мініатюрах. На старовинних малюнках можна побачити, як собаки цієї породи на льоту вгризаються в коней або ж вистрибують на кінський круп і вибивають з сідла вершника, не звертаючи увагу на удари списом чи мечем. Бійцівські якості азіата виражені в назві, яку дали йому аборигени, — «бурібасар», що значить — «убивця вовка»…

— Дивись, я дещо відкопав у Інтернеті.

Я висунув з-за пазухи роздруківку сторінки з якогось кінологічного веб-сайту і прочитав один із абзаців товаришеві:

— «Алабай до нестями обожнює оладки. Він любить їх більше за найкривавіші бійки, за покусані людські литки, за відгризені собачі голови, більше навіть, ніж своє життя. Це проявляється вже на двадцятому-тридцятому дні життя. Малюк ще не більший за звичайнісіньку кішку, ще нічого не бачить напівсліпими оченятами, нічого не може їсти — тільки смокче мамину цицьку, але від запаху гарячої оладки збуджується і шаленіє; його починає трусити, наче в лихоманці, він спинається, похитуючись, на кволі лапки і суне на запах; заплітається, падає, розлючено пищить, але продовжує йти за оладками, забираючись далеко від мами. Зміцнівши, собача алабая буде стрибати, порикуючи від нетерпіння, коли повз нього проноситимуть тацю з пахучими оладками, і якщо він раптом не отримає жодного шматочка, то може страшенно образитися. Коли ви дасте цуцику оладку, він обережно візьме її в пащу, вдячно змахне куцим хвостиком й відразу піде на „місце“, де ляже, акуратно затисне паруючий млинець лапами і почне неквапливо смакувати. В цей час марно горлати про те, що вам потрібна його допомога, що хтось прокрався на подвір’я абощо. Повернувши до вас розумну мордочку, він ткнеться носом у свою дорогоцінну оладку і подивиться на вас, неначе промовляючи: „Хазяїне, ну невже ти не бачиш, я ж гамаю!“ Азіат не жаднюга, він ніколи не гарчить над мискою; з його пащі хазяїн може забрати і шматок м’яса, і чудесну мозкову кісточку, але… тільки не оладку!»

Я звів очі на напарника:

— Що скажеш?

— Я? — стрепенувся Тьомик.

— Ага! Хто ж іще? Я ж не з шафою розмовляю.

— Максе, що б ти не замислив, благаю тебе: отямся. Чувак, зваж усе ще раз і відмовся від цієї дурнуватої затії.

— Друже, невже ти боїшся? Будь же мужиком!

— Так, я боюсь! — запально викрикнув Артем. — Боюсь! Бо ця авантюра дійсно небезпечна. Ми не просто ризикуємо бути покусаними — ми ставимо під загрозу власні життя! І взагалі, я вирушав за тобою в Перу, щоб займатись фінансовими махінаціями, але аж ніяк не для того, щоб голими руками ловити якогось пекельного цербера.

— Чувак, та що ти верзеш? Яка небезпека? Яка загроза життю? Ніхто не збирається хапати ту звірюгу голими руками. Ти що думаєш, я оце дарма сьогодні весь ранок думи гадав? Я вже давно так сильно не розкидався мізками, друзяко, і в результаті вимудрував абсолютно безпечний і вивірений план. Я саме зараз міркую над тим, як його краще назвати… Можна, наприклад, операція «Млинець по-українськи». Як тобі?

— І… е-е-е… і хто з нас млинець? — збілів Тьомик.

— Та ніхто… — розгубився я, — то просто млинець… для алабая… А мо’, наректи наш задум «Несподівана вечеря вовкодава»? Круто, правда? Мені подобається!

Мій товариш аж позеленів.

— Чувак, іди до біса з такими назвами! Це наче заголовки вранішніх газет, щось на кшталт «Азіатський вовкодав ум’яв двох туристів на півночі Чіклайо»…

Я на хвильку спохмурнів, трохи роздратований таким запеклим відторгненням моїх чудових пропозицій. Мене злило Тьомикове неприйняття прекрасного.

— Ну, коли тобі не до вподоби, я величатиму свій план просто «Оладки». Задоволений?.. Так ось, задум простий. Ми готуємо в хостелі смачнючі млинці. Потому йдемо в аптеку і купляємо, по-перше, величезний шприц, найбільший, який тільки зможемо підібрати, ну, такий, щоб і коневі підійшов, а по-друге — сильнодіюче снодійне. Все це беремо з собою і вночі котимо до дачного містечка. Аби не лишати слідів, машину ставимо чим подалі на трасі і, крадучись у темряві, обережно наближаємося до маєтку. Далі все просто: хутко перелазимо через паркан, я відволікаю увагу алабая, згодовуючи йому оладки, а ти тим часом встромляєш голку йому в сраку і впорюєш звірюці повний вміст шприца. Звісно, мені ще треба обмізкувати всякі форс-мажори, однак загалом, гадаю, план безвідмовний. Навіть коли раптом щось піде не так, все, що треба буде зробити, — це просто відскочити на півметра назад, адже алабай на ланцюгу! Як тобі ідейка?

— Ой не знаю, Максе… А якщо оладки йому не засмакують?

— У найгіршому випадку ми завжди можемо дати драла через паркан, чувак!

Переконаний моєю демонстративною впевненістю, напарник поволі заспокоювався. Я зраділо гикнув, поплескав його по плечі і пафосно продекламував:

— Отже, врочисто оголошую початок операції по захопленню алабая під кодовою назвою «Оладки»! — після чого пірнув у Інтернет шукати рецепт найсмачніших млинців.

7

Навколо будки, точніше, навколо того місця, де ланцюг кріпився до забитого в землю кілка, простягалась рівна й витоптана ділянка. Вона була геть вільною від рослинності — за багато місяців алабай настільки втрамбував землю, гасаючи на прив’язі по відведеній йому території, що ґрунт став твердим, мов бетон. Площадка мала форму геометрично правильного круга з радіусом, рівним довжині ланцюга. Відразу за цим кругом, що нагадував сільський танцмайданчик в мініатюрі, починався газон з густою, але акуратно підстриженою травичкою. Трава розбігалася навкруги і підступала до стін будинку й гаража, вкриваючи більшу частину подвір’я. Завдяки цьому без особливих зусиль можна було визначити, куди собако-ведмідь дістає, а куди — ні. Якщо стоїш на траві — ти в безпеці, якщо ж ступив на сіру й гладку, мов свіжоукладений асфальт, землю — стережись, ти в зоні досяжності іклів білого монстра!

Ніч, призначена для викрадення туркменського звіра, видалась темною та паркою. Опадів у Сечурі[20] не буває взагалі, у найбільш спекотну пору ніч не приносить з собою прохолоди, і піщаний ґрунт, ледь прикритий куцою зеленню оази, до світанку пашить задушливим жаром, неначе перед грозою.

Утім, спека виявилась далеко не найбільшою проблемою тієї недоброї ночі. Перед самим початком операції Тьомик напився. Як він сказав: «для підтримання бойового духу і уникнення неадекватних дій під час походу на ведмедя». Я спочатку розсердився, а потім уважно обстежив компаньйона і задав йому кілька навідних запитань, на основі яких вирішив, що підстав для скасування операції наразі немає. За півгодини до півночі, озброївшись шприцом, ліхтариком та оладками, ми вирушили на діло.

Як і планували, вантажівку залишили далеченько від заміських котеджів і пішки непомітно підбирались до маєтку. Перед самим парканом я спинився і ще раз оглянув напарника. Тьомик, витягнувши губи, наче Скрудж МакДак, схвильовано сопів і трохи кренився на лівий борт.

— Шо таке? — спитав він. — Якісь проблєми?

— Ти взагалі як? Готовий?

— Це ти у мене питаєш? Та я його щас порву! — розправив груди хлопець. — Цього твого а… а… алібабая!

— Тихо, Тьомо, цить! Ти розбудиш усе містечко, — шикав я.

— Я з-зав’яжу йому вуха б-бантиком над потилицею і заламаю лапи за шию!

— Спокійно, чувак, не буянь. Достатньо просто впорснути в нього вміст шприца. Ти зрозумів?

— Та з-зрозумів, — розмахував руками Артем. — Але якщо це не подіє, я задушу псявіру голими руками. Так і з-знай, Максе!

— І не забувай, чувак: що б не трапилось, не заступай на витолочений ґрунт! Ти повинен постійно мати під ногами травичку.

— Масяня, не дрейф, я все чудово пам’ятаю.

— О’кей. Тоді пішли…

Тьомик допоміг мені перелізти через огорожу, потім, крекчучи від натуги, перебрався сам. Хвилину ми стояли й не рухались, дослухаючись до гнітючої нічної тиші. Довколишня непроникна темрява не видавала жодних підозрілих звуків. Я засвітив лампу, і ми обережно рушили вперед.

Небавом тремтяча латка світла від потужного ліхтарика виповзла на втрамбований майданчик коло собачої буди. Ми завмерли, однак незабаром стало зрозуміло, що вовкодава на площадці немає. Попри це ми з Тьомиком завбачливо тримались на безпечній віддалі від смертельного кола. Ну, про всяк випадок. Як кажуть, від гріха подалі.

— Мабуть, спить у будці, — шепотом припустив я.

Я дуже переживав, що мій товариш сп’яну полізе до буди витягати азіата за ноги. Я навіть хотів щось белькнути, аби притримати напарника, одначе Артем несподівано і якось дуже неприємно смикнув мене за передпліччя, а тоді, занімівши, ткнув пальцем у пітьму ліворуч від себе. Я крутнув голову і похолов: у вогкій темноті прямо навпроти блідого, мов мармур, Тьомикового плеча палали два зловісні вогники. Очі. Чиїсь очі, чорт забирай! Рука з ліхтариком самовільно смикнулась, спрямувавши промінь вгору і ліворуч, і наші погляди вп’ялись у… грізну фігуру алабая. Ми стояли на траві, проте пес розглядав нас з відстані півметра. «Не прив’язаний!» — немов розкотистим ударом грому торохнуло мене по голові.

Напарник, певно, ще ні разу в житті не тверезів так швидко…

Події між тими моментами, коли ми побачили алабая і коли Тьомик дав дьору, втиснулися максимум у півтори секунди. Моє серце підскочило і стало. Ліхтарик випав з рук. Затим я інстинктивно втиснув у себе пакет з млинцями і зіщулився так сильно, що ледь не випустив у штани добрячу порцію адреналіну. Тьомик гепнувся навзнак у траву, наче мішок з половою. (В таких випадках, як правило, кажуть: підкосились коліна. Однак тієї миті у напарника вони не просто підкосились, його коліна повистрелювали, наче хтось з усієї сили пригостив його ззаду по литках бейсбольною биткою!) Щоправда, вже наступної миті мій товариш зіп’явся на ноги, а тоді… припустився кошмарної стратегічної помилки.

Якщо казати відверто, то я його цілком розумію. Коли виявилося, що алабай не прикутий ланцюгом до будки, мій бідолашний колега перепудився так, як ніколи до цього в житті. Я й сам був швидше мертвий, ніж живий від страху. Відтак замість того, щоб відступати достойно і злагоджено, як і було домовлено перед початком операції, Тьомик загорлав, немов на нього вилили баняк гарячої смоли, і помчав геть, не розбираючи дороги й напрямку. Нелюдський переляк додавав йому сил, всепоглинаючий жах перед собачим монстром з домішками ведмежої крові палав усередині нього, мов паливо у череві реактивника, підтримуючи стабільно високу швидкість.

Артем з розгону налетів на паркан. Пролунав жахливий тріск, неначе під час далекого удару блискавки, від якого я попервах зажмурився, уявляючи, що мій напарник щойно розтовкся об металевий частокіл, мов муха об скло автомобіля. Коли я розплющив одне око, то побачив, що Тьомик ніскільки не постраждав, більше того, він вирвав з паркану цілу секцію і чкурнув далі, якогось дідька несучи її над головою.

Ось це й стало переломним моментом у полюванні. Ба, більше: то був ключовий епізод усіх наших перуанських пригод. Все діло в тому, що згідно із завчасно розробленим планом у випадку виникнення непередбачених обставин, цебто всяких форс-мажорів, які перешкоджатимуть безпечному завершенню операції, ми з напарником повинні були відходити з місця лиходійства в строго визначеному порядку: спершу Тьомик допомагає мені перебратися через паркан (я ж бо трохи важчий і значно нижчий за напарника), і лиш після того мій товариш ретирується сам. Результатом вищеозначених дій мала б стати паритетна розстановка сил, під час якої нас і собаку розділяє паркан. То була б така собі бойова нічия, коли собацюра зберігає свободу і яєчка, а ми з Тьомиком зберігаємо цілими сідниці. На превеликий жаль, мій притрушений на всю голову друзяка проігнорував цей елементарний і невигадливий план, з ляку проробивши в загорожі величезну дірку розміром 2.5 × 3 метри. Як наслідок, ситуація на полі сильно помінялась: між нами та алабаєм більше не було паркану. Про бойову нічию тепер не могло бути й мови…

Азіат нарешті стрепенувся, розпрямив груди і заревів. Ричав він достоту наче якийсь пришиблений ящер з давноминулої ери динозаврів. Пес одним махом підскочив до діри в загорожі, пригнув голову до землі, з шумом втягуючи незнайомі запахи ночі, після чого, голосно тупочучи, пірнув у отвір і кинувся навздогін за Тьомиком. Не знати чого я гайнув слідом за собакою.

Якийсь час ми так і бігли: попереду, верещачи і скавулячи від страху, Тьомик зі шматком бляшаного паркану над головою, за ним, з гарчанням і глухим гавкотом, злющий алабай, а слідом за алабаєм чесав я, спотикаючись, важко дихаючи і притискаючи до грудей масний кульок з оладками. Коли перший шок минув, в моїй макітрі зринула несподівана і доволі цікава думка, що якось це все неправильно — серед нашої трійці, по-моєму, я один займаюсь дурницями. Іншими словами, якого біса я жену назирці за алабаєм?! Відтак я спинився, кілька секунд віддихувався, намагаючись погамувати серце і привести в порядок переполохані думки, а тоді розвернувся і попер у протилежний бік, подумки молячись за упокій душі напарника. Артем з собацюрою тим часом зникли за рогом маєтку — алабай погнав хлопця навкруг будинку.

Я мчав на південний схід вузькою стежиною, стиснутою щільним плетивом невисоких гнучких деревець та кущів, якою ми з Тьомиком годину тому піднімались до особняка. Я сподівався чимскоріш дістатися до траси, а там десь поряд мала стояти наша вантажівка. Одначе вже зовсім скоро з жахом переконався, що фортуна остаточно відвернулася від мене. Поки я збігав найкоротшим шляхом до шосе, пекельний азіатський барбос гнав мого товариша іншою стежкою вздовж північної сторони маєтку, яка обкручувалась довкола помістя і… теж вела до магістралі. Безперечно, для того, щоб добігти до того місця, де путівець, що огинає котедж з північної сторони, впинається в основну дорогу, моєму напарнику потрібно було подолати відстань щонайменше втричі більшу, ніж мені. Інакше кажучи, за всіма законами фізики я мав би дістатися до перехрестя значно раніше за Тьомика і спокійно його проминути. Однак я не врахував того факту, що Артем біг не сам, а за підтримки нестямного і злющого собако-ведмедя, а ви ж самі чудово знаєте: людина без псини, яка наступає ззаду на п’яти, нізащо не зможе бігти так само швидко як та, що відчуває за спиною дихання великого і злого собаки. Причому чим більший собака, тим більшою буде різниця у швидкості. Поки я домчав до перехрестя, вся моя фора звелась нанівець…

Тьомик, вимахуючи руками і високо задираючи ноги, вискочив з кущів ліворуч і трохи позаду від мене, охлялий і обдертий, немов якийсь київський бездомний волоцюга з Центрального залізничного вокзалу. Таке враження, ніби мій друзяка скакав галопом уже другий день поспіль, а не кілька нещасних хвилин. Коли він порівнявся зі мною, я зауважив, що його обличчя, груди та руки рясно обліплені пошматованими листочками, колючками й гілочками, а ноги до колін вимазані коричневим брудом. А ще Артем був страшенно блідий на лиці і більше не кричав. Мабуть, зрозумів, що немудре горлання тільки відбирає снагу й спирає дух, а зайві сили нам сьогодні, що не кажіть, не завадять — ніч обіцяла бути довгою і веселою.

Поки Тьомик петляв у кущах за садибою, йому ще сяк-так вдавалося триматись на безпечній віддалі від алабая. Проте коли ми всі разом вискочили на рівну дорогу, ситуація різко погіршала: азіат прудко нагнав нас і навіть кілька разів спромігся хапнути зубами мою футболку на спині. Тепер від жаху загорлав уже я. Репетуючи і чіпляючись рукою за Артема (аби не відставати), я вгризався очима у темряву, шукаючи хоч яке-небудь дерево, на якому можна було б заховатись від звіра, але повсюди погляд натикався на одні лиш корчі та карликові пустельні деревця…

Чесно кажучи, я вже подумки прощався із життям. Через шалений крос мої нутрощі палали пекельним вогнем. Здавалося, ще трохи, і я виплюну легені на асфальт. Від усвідомлення того, що я помру ось так безславно — ум’ятим на вечерю якимось азіатським чупакаброю, котрий невідомо як потрапив до Перу, — на очі навернулися сльози… Одначе я хапав повітря так швидко, що просто не мав часу на схлипування.

Несподівано Артем смикнув мене за футболку на пузі.

— О-а-и… — на бігу прохрипів мій товариш.

Я не зрозумів:

— О-о?..

Наші горлянки задерев’яніли від напруги, і ми просто не могли нормально перемовлятися.

— О-ла-а-а-и! — повторив Артем.

— Шо-о?

— Я к’жу, ві… від’ай… й’му… ола-а-а’ки!!

Нараз я розкумекав, що від мене вимагається. Засунув руку в кульок, якого не відпускав увесь цей час, дістав звідти млинець, далі, не спиняючись і не обертаючись, помахав ним над головою (щоб привернути увагу собацюри), а тоді пожбурив кудись убік. Двигтіння землі і громоподібне гавкання за нашими спинами на хвильку припинилось — алабай поліз мордою в кущі за оладкою. За мить собацюра, звісно, продовжив погоню, але ми виграли цілу секунду! Через сотню метрів, коли азіат знову-таки почав дихати нам у потилиці, я повторив фортель з викиданням млинця. І ми знову відірвалися від переслідувача на добрий десяток метрів!

У темряві ми пронеслись повз стовпчик з відміткою кілометражу. Я напружив зір і встиг помітити число «059». П’ятдесят дев’ята миля. А машину ми залишили, якщо мені не зраджує пам’ять, на п’ятдесят восьмій. Отже, лишилося бігти трохи менше однієї милі! Я ще раз ткнув руку в пакет і навпомацки перерахував оладки — дев’ятнадцять штук. Цього більш ніж достатньо! По одному млинцю на кожну стометрівку.

Блискавично надія воскресла в моєму серці. Після того, як ми промчали перших п’ятсот метрів, успішно відкуповуючись оладками від звіра, надія переросла у віру. Ми вирвемося! Добіжимо! Ми будемо жити!

На жаль, моя радість, як завше, виявилася передчасною. Саме в той момент, коли на зміну хиткій вірі прийшла сталева впевненість у щасливому визволенні, Тьомик (хто б сумнівався!) все спаскудив.

Ми продовжували пліч-о-пліч мчати вперед. Попри пітьму я чудово розрізняв ліворуч від себе напружене Тьомикове плече, а трохи вище над ним — спітніле і неповторно зціплене обличчя напарника; мої вуха звикли до незмінного й розміреного «гуп-гуп… гуп-гуп…», що вилітало з-під довжелезних ходуль мого товариша, гармонійно вплітаючись у сумбурне тупотіння моїх куцих ніг… Я саме шпурнув звіру сьому чи восьму оладку, коли оте ритмічне «гуп-гуп» раптово припинилося. Тьомик все ще мчав у одному зі мною напрямку, одначе в опівнічній тиші над дорогою лунав тупіт тільки однієї пари ніг (алабай якраз шаснув у корчі за оладкою). Я повернув голову ліворуч і побачив, що мій колега летить — у буквальному, бляха, розумінні летить, — метеляючи ногами у повітрі і повільно нахиляючись корпусом уперед. Зрештою його п’яти опинились вище вух, корпус прийняв повністю горизонтальне положення, і мій нещасний друзяка, видавши наостанок гучне «ай-я-а-а!!!», зістикувався мордою з асфальтом.

Я спинився. Руки трясуться, у вухах гуде, серце тріпочеться, немов нічний метелик за віконною шибою. Азіатський вовкодав велетенськими стрибками мчить на нас… Не інакше як ангел-охоронець підказав мені зиркнути праворуч, де неподалік від дороги я роздивився самотню височенну араукарію. Одним рвучким рухом я підхопив Тьомика за комір і поставив його на ноги.

— Лізь туди! — звелів сіромасі, вказавши пальцем на дерево.

Затим повернувся грудьми до ворога, замахнувся пакетом, наче вояк радянської армії, готовий метнути під фашистський «Тигр Т-IV» пучок протитанкових гранат, і ще зробив морду таку страшну-страшну. Збентежений моїми діями, алабай на мить затримався. І тоді я з усього маху запустив у його ведмежий писок кульок із залишками розлізлих оладок, крутнувся на місці, скотився з шосе і з непристойною для себе швидкістю вишкрябався на араукарію.

— Чува-а-ак, якір тобі в дупу! — сердито лаюся на напарника. — Що це за пірует такий був, га?

— Я перечепився через якусь каменюку… Не помітив її у темряві на дорозі.

— Щоб ти згорів там разом із тією каменюкою! Ми б уже могли спокійнісінько їхати додому!

— Але ж це ти в усьому винен, Максе, — ледь не плачучи, пролепетав Артем. — Я ж казав, не треба було чіпати ведмедя!

— Він не ведмідь! — огризнувся я.

— Ага! То злізь і поясни це йому.

Із землі у відповідь на нашу перепалку донеслось приглушене гарчання.

8

Просиділи ми так до ранку. Араукарія була височенною, наче щогла іспанського трипалубного галеона, однак практично не мала товстих гілок, які дозволяли б більш-менш комфортно розлягтись або за які можна було б зручно триматися. Постійно доводилось підтягуватися на руках і міняти положення, аби не зісковзнути по стовбуру вниз. Стокілограмовий туркменський «мопс», зрозуміло, не віддалявся від стовбура ні на метр.

До обіду ситуація не помінялась, тільки нам із напарником дуже захотілося пити: Артемові — через похмілля, мені — просто так. Кілька разів мій товариш засинав і починав голосно хропіти, чим страшенно злив нашого цербера. Щоразу я поквапно будив компаньйона. Мені було жаль виривати його з теплої дрімоти, яка приносила хоч якесь полегшення, проте я боявся, що мій напарник просто звалиться з араукарії уві сні.

Настав вечір, а потім і ніч, яка, втім, не принесла полегшення. Собако-ведмідь, як і раніше, уважно пильнував нас. Обпалена на сонці шкіра зачервоніла і пекла. Пустельний суховій висмоктував з потрісканих пор останні міліграми вологи. Руки затекли, ноги судомило від незмінного напруження. І при цьому ми не могли склепити очей ні на секунду…

…Протягом тисячоліть людство поклонялося сонцю. Навіть не володіючи глибокими знаннями, наші предки відчували, що променистий диск, який з незбагненною регулярністю щоранку спливає над горизонтом, є джерелом життєдайної енергії для всього, що росте та рухається на Землі. Сонце дарувало тепло, наливало цілющими соками врожаї, випалювало темряву, примушувало відступати нічних хижаків. Так чи інакше велетенське світило впліталося в релігію та міфологію всіх народів, що в різні часи населяли планету. Шумери, ассирійці, єгиптяни, ацтеки, майя, інки відводили сонцю чільне місце серед своїх міфів. Вони молилися сонцю як богу, возвеличували і боготворили його…

На світанні другого дня, певно, вперше в історії людства я прокляв сонце.

Перші вранішні промені лизали мою шкіру вогненними язиками. Здавалось, ніби хтось безперестану посипає тіло пекучими жаринками. Пориви сухого вітру шмагали мене, наче батіг.

Однак не це хвилювало найбільше. Якоїсь миті я відчув, що більше не маю сил опиратись утомі і засинаю. Тьомик уже давно посопував, час від часу нервово сіпаючись уві сні. Через це мені доводилось, обхопивши однією рукою стовбур, іншою постійно підтримувати напарника. Мій сон означав смерть для нас обох. Відтак, для того щоб не пірнути в обійми Морфея, я взявся кричати. Спочатку просто голосно лаявся, потім проспівав гімн України, затим прокричав «Отче наш» (два рази). Одначе дуже скоро від зневоднення слова почали застрягати в горлянці, і небавом я остаточно згас.

Заколисаний власною безмовністю, знеможений і виснажений, я поринав у дрімоту. Алабай, відчувши, що його терплячі чати от-от буде винагороджено, підсунувся ближче до стовбура і зловісно загарчав. Я відчужено дивився на нього вниз, конаючи від спраги і пекучого вогню, що пожирав мій епідерміс. Мені раптово стало байдуже.

Зненацька затуманений мозок вловив якийсь рух у пливкому мареві на дорозі. З останніх сил я пролупив очі і пильно втелющився в даль. Крокуючи узбіччям, до араукарії наближалась дівчина. «Це або видіння, — подумав я, — або… смерть!» Одначе на смерть вона не змахувала. На ній були коротенькі джинсові шортики і білосніжна спортивна майка, що тісно прилягала до тіла. Густе кучеряве волосся красиво розтріпувалось при ходьбі і опускалось на плечі. «Смерть — блондинка? — недовірливо гмикнув про себе. — Ні, чорт забирай, ні! Але звідки тоді у Перу взялася ця білявка?» Я навіть спробував сильно стулити й розклепити повіки, проте видиво не зникало — дівчина продовжувала плавно плисти понад дорогою.

Тим часом азіат також відчув наближення незнайомки і стрепенувся. І тоді до мене дійшло: якщо дівчина — це не смерть і не галюцинація, її потрібно попередити про звіра! Я нахилився вперед і розкрив рота, наготувавшись крикнути, але тут-таки спинився, наляканий страшенним тріском та хрускотом. Бляха, я забув про Тьомика! Скориставшись цим, мій безтямний друзяка вислизнув з-під руки і шугонув долу. У мене в очах потемніло від розпачу. Я вичавив з горлянки приглушене харчання і сіпнувся за ним, одначе схопити не встиг. Натомість сам утратив рівновагу і полетів услід за напарником…

…На кілька секунд я опритомнів. Артем лежав поруч. Перед нами, вперши руки в боки, стояла кучерява синьоока білявка. З-за її спини визирав алабай. Я впізнав дівчину і відразу всміхнувся. Це маячня. Цього не може бути. Я, певно, вже в раю. Я просто марю.

— Маруся, ти?.. — хрипів Тьомик над моїм вухом. — О-ох, Марусько, якби ти тільки знала, скільки всього сталось за останні дні. Розкажу — не повіриш… Але ні, цього не може бути… Ти не можеш бути тут… Це все сон… Це всього лиш сон…

«Дивно, — зметикнув я, — Артему мариться те ж саме, що й мені?..»

А тоді мене знову огорнула темрява…

9

— Як ти тут опинилась? — випитував Тьомик, ковтаючи нерозжованою засмажену на вогні сосиску. Я сидів віддалік, допиваючи другу за останні півгодини пляшку мінералки, з ніг до голови обмазаний сметаною. Шкіра однаково нестерпно пекла.

— Почула, як хтось горлає «Отче наш» в пустелі українською, — сміючись, розказувала Маруся. — Я не повірила і пішла подивитись. Аж тут підходжу і бачу: під деревом пантрує Веселий Роджер, якого господар уже два дні розшукує, а на дереві сидять два чуваки, червоні, мов сицилійські апельсини, один з яких захриплим голосом старанно виспівує церковні гімни. Я навіть подумати не могла, що то будете ви!

Веселий Роджер теж, до речі, тут. Лежить, апатично втелющившись у вогнище.

— Я мав на увазі, якими вітрами тебе занесло в Перу? — уточнив Артем.

Дівчина вмить насупилась і неохоче відповіла:

— Як завше — через батька. Ми вкінець розсварились, я не витримала і пішла з дому. Певний час працювала на одну рекламну компанію в Києві, заробила трохи грошей і тепер подорожую. Мандрувала Мексикою, Гватемалою, побувала на Кубі, зараз, як бачите, осіла в Перу. Я зупинилась в ошатному хостелі в центрі Чіклайо — якогось дня випадково познайомилась з його власником. Саме цьому доброму чоловікові належать особняк і вівчарка, — кучерявка пустотливо потермосила пса за вухо. — Учора він попросив мене з’їздити в маєток і нагодувати Веселого Роджера, оскільки на вихідні всі будівельники роз’їжджаються по хатах і вовкодав лишається на голодному пайку.

— Як ти тільки не боїшся його?.. — заклякнувши, прошепотів я з темряви. — Це ж справжній демон, а не пес!

— У дійсності Роджер чудово видресируваний, — заперечила Маруся. — Я не розумію, чому він за вами погнався. Він ніколи не нападає на чужинців, звісно, якщо ті не вторглись без дозволу на його територію. Ви ж не лазили на віллу посеред ночі?

Ми з Тьомиком синхронно замотали головами.

— Ні, ні, ні! Ми просто проходили поруч, гуляли… а він тоді… ну там… кричати почав, поламав паркан і давай за нами…

— Ага! Все так і було!..

Оскільки віднині кучерява білявка стане невід’ємним атрибутом даного літопису (я не хотів, повірте, але так вийшло… скоро все дізнаєтесь), гадаю, вам треба пояснити, хто вона така і звідки ми її знаємо. Отож Маруся — це одна з колишніх Тьомикових пасій, по-моєму, найперша дівуля, з якою в нього зав’язались серйозні стосунки.

Для кращого розуміння всіх подальших подій важливо знати, що Маруська з дитинства любила театр. Вона життя свого не уявляла без театру, потайки мріючи стати відомою акторкою, або — ще краще — оперною співачкою. Струнка, синьоока кучерявка з юних літ славилась виразистою зовнішністю і дуже непоганими вокальними даними; хтозна, можливо, колись її мрії і стали б реальністю, якби не… Марусин батько.

Батько Марусі — Родіон Борисович — безстрашний десантник, який свого часу пройшов, пробіг і проповз увесь Афганістан вздовж і впоперек. На початку двотисячних, дослужившись до чину полковника, старий вояка пішов на заслужену пенсію, після чого подався у бізнес і заснував охоронну фірму. За кілька років фірма набрала обертів і почала приносити непогані прибутки. Щоправда, охорона приватних будинків, складів та офісів була лише прикриттям. Насправді приватне підприємство Марусиного предка спеціалізувалося на підготовці особливих висококваліфікованих кадрів, які в бізнесових колах у Києві відомі під назвою «замєстітєлєй по нєрєшонним вапросам». Випускників Родіона Борисовича запрошували на роботу великі компанії — солідні гравці на ринку нафти, газу й сільгосппродукції, — записуючи їх у штат на посади заступника директора з невирішених питань. Ці заступники цілими днями просиджували в офісі, їли булочки, пили каву і складали пасьянс на комп’ютері. Вони вступали у дію лишень тоді, коли законними методами не вдавалося владнати негаразди фірми чи її власників. Скажімо, у дирекції з’являлось яке-небудь «невирішене питання», котре дуже сильно заважало розвитку бізнесу. Тоді вихованці Борисовича вивозили «невирішене питання» в лісок коло Коростишева, де примушували копати собі могилку. Якщо це не допомагало, хлопці застосовували різні інші роз’яснювально-виховні методи, які я тут не згадуватиму, оскільки вони вступають у суперечність з окремими статтями кримінального кодексу України. Врешті-решт питання обов’язково вирішувалось, внаслідок чого Родіона Борисовича у Києві дуже любили та поважали.

Старий десантник виховував доньку сам, оскільки мама Марусі померла від запалення легень, коли дівчинці було чотири роки. Тож поки Маруся мріяла про кар’єру оперної співачки, Родіон Борисович намагався зробити з неї сержанта української армії. Бідолашне дівча щоранку бігало крос, тричі на тиждень ходило на карате, вміло вести прицільний вогонь по рухомих мішенях, за 50 секунд збирало АК-47, з тринадцяти років займалось парашутним спортом (на час знайомства з Артемом здійснивши три сотні стрибків!). Усе це, зрозуміло, їй не подобалось, одначе день за днем перекроювало та змінювало її характер. Відтак дівчина росла зібраною, сильною і дисциплінованою, але… абсолютно непристосованою до життя. Найбільше це проявлялось у стосунках з протилежною статтю. До восьмого класу її контакти з хлопцями обмежувались виключно бійками. Перейшовши у дев’ятий клас, Маруся продовжувала лупцювати пацанів після уроків, однак уже менше, позаяк з нею просто не хотіли зв’язуватись.

У п’ятнадцять років дівчина вперше запримітила білявого синьоокого юнака, її однолітка, який жив у сусідньому під’їзді, і відчула до нього дивні, раніше не знайомі їй почуття. Через тиждень, перестрівши Артема ще два чи три рази, вона до нестями закохалась, одначе не знала, що робити далі. Як привернути увагу хлопця? Кілька разів Маруся намагалась його поколошматити, одначе Тьомик уперто не йшов на конфронтацію. Щоразу він чемно давав їй дорогу, звільняв місце на лавці коло будинку, один раз навіть допоміг донести пакет з продуктами від маршрутки до дверей під’їзду. Такому навіть руки заламати не було за що. Дівчина закохалась ще більше.

У шістнадцять Тьомик уперше звернув увагу на Марусю як на дівчину, а не як на звичайнісіньку сусідку — давались взнаки гени її матері-красуні. Спортивна фігурка, густі золотисті кучері, незмінна спокійна рішучість у таких самих, як і у нього, бездонно-блакитних очах не могли лишити його байдужим. Тоді він просто підійшов, взяв її за руку і запропонував сходити в кіно. Потому вони ще півроку чи навіть трохи більше ходили в кіно. Поки одного дня давні побратими-афганці не запросили Родіона Борисовича в Астрахань на рибалку. На цілий тиждень. Борисович полетів… Протягом цього тижня сталося те, чого, як потім казав Тьомик, «краще б ніколи не було». Після того, як те, чого краще б ніколи не було, повторилось кілька разів, Маруся подумала: «Все — після такого тільки в загс!» Зате Тьомик, на превеликий жаль, подумав інакше: «Все — досить…» Він вступив на перший курс університету і почав фліртувати з іншими дівчатами.

Бідолашна дівчина довго бідкалась через раптову переміну в настрої свого хлопця, через його показну холодність та байдужість. Жіноча інтуїція зрештою підказала їй справжню причину, однак її почуття до цього синьоокого вилупка було настільки сильним, що дівча вирішило не здаватись і повернути Артема. Звісно, кучерявка не знала, як це зробити, а спитати не було у кого. Подруг Маруська не мала, а її мама, можливо, й хотіла допомогти, але не могла. Начитавшись жіночих журналів, красуня вирішила, що досягти жаданого можна єдиним способом — одруживши Артема на собі. Щоправда, в журналах не писали, як це правильно робиться, а тому, озброївшись житейськими настановами батька-десантника, Маруся розробила власний план.

— Артеме, а ти не хотів би стрибнути зі мною в парі з парашутом? — запропонувала вона солоденьким голоском, перетявши Тьомику шлях, коли він повертався з пар. — Мені скоро здавати екзамен на інструктора і хотілось би трохи потренуватись…

Не учувши ніякої каверзи, Тьомик наївно подумав: «А чому б і не стрибнути? Це ж так круто!» — і погодився…

Уже в повітрі, через кілька секунд після того, як, міцно прив’язані один до одного, Артем та Маруся вистрибнули з розхитаного старенького АН-2, дівчина нахилилась до хлопця і схвильовано проказала:

— Я зараз дуже швидко задам тобі два запитання, але ти мусиш дати мені одну відповідь відразу на обидва.

Тьомик, який розслаблено лопотів щоками і пукав від задоволення під час вільного падіння, здивовано повернув голову до своєї супутниці, але, все ще не очікуючи ніякої пакості, спокійно кивнув.

— Так ось, питання перше, — якось аж надто офіційно й урочисто прокричала хлопцеві на вухо Маруся: — Ти хочеш, щоб я смикнула за кільце і розкрила парашут?

Артем клацнув зубами і перелякано вирячився на дівчину. Проте вона не дала йому оговтатись і що-небудь сказати.

— А тепер питання друге, — без жартів рубонула дівиця: — Ти візьмеш мене за дружину? Пам’ятай, відповідь має бути одна!..

Цю історію переказував мені особисто Тьомик, причому переказував якось аж надто незворушно й безпристрасно, через що я спочатку йому не повірив. Одначе трохи згодом усе до останнього слова підтвердила Маруська… Скажу прямо: саме після цього трапунку я сповна усвідомив, що мій товариш попри всі його недоліки — зовнішню вайлуватість, відчутні гальмівні здібності та вузькість абстрактного мислення, — насправді є реально крутим чуваком, на якого можна покластися в найскрутніші моменти. Чому? Та тому що ВІН НЕ СКАЗАВ ЇЙ «ТАК»! Артем каменем нісся вниз, невпинно набираючи швидкість, спостерігаючи, як загрозливо наближається розкреслена прямокутниками ланів земля, як щосекунди більшають деревця лісопосадок на узбіччях та автомобілі на трасі. Він захлинався холодним повітрям, він тремтів від страху всім тілом, але мовчав, уперто стуливши губи, чорт забирай!!!

Маруся не витримала, смикнувши за кільце в останній момент. Парашут залопотів і розкрився, одначе до землі лишалось зовсім небагато, через що приземлення вийшло дуже жорстким. Згідно зі всесвітнім законом підлості Тьомик відбувся лиш легкими синцями та кількома подряпинами. Значно менше в цьому плані пощастило дівчині: Артемова подруга перед зіткненням із землею не встигла згрупуватися, внаслідок чого… зламала обидві ноги. На щастя, переломи виявились легкими (це, звісно, у порівнянні з тим, що могло б статися після такого екстремального стрибка), проте, як не крути, Маруся мусила щонайменше два з половиною місяці провести в лікарні.

Двічі Тьомик ходив її провідати. Просто як друг, не більше. Щоразу після того, як він залишав палату, Маруся тихо плакала. Але про це, окрім медсестер, які доглядали пацієнтку, ніхто не знав, тому вважайте, я вам цього не казав. При відвідувачах молода дівчина трималася незворушно й гордо, як і належить нащадкові славнозвісного афганця-десантника. За третім разом Тьомика чисто випадково застукав Марусьчин тато, який також прийшов навістити доню. Дуже скоро виявилось, що грізний предок знає аж надто багато подробиць нещасного випадку, в результаті якого його доця поламала ноги. Травматологи з сусіднього відділення півгодини намагались відбити тіло Тьомика у трохи сердитого десантника. Зрештою їм це вдалося, щоправда, не без допомоги двох кардіологів та терапевта, які випадково проходили повз і стали свідками жорстокого акту вандалізму, який так несправедливо чинився над моїм товаришем. Слід сказати, підмога надійшла якраз вчасно. Ще трохи — і замість відділення травматології Тьомика довелося б доправляти у морг, що на поверх нижче. Причому по частинах. А так його вклали в одній палаті з нещасною Маруською, на сусідньому ліжку. Не знаю, про що вони там говорили, одначе коли Артема виписали з лікарні, вони з Марусею стали просто друзями, чи то пак звичайними знайомими, які в кращому випадку телефонують одне одному лиш раз на рік, аби привітати з днем народження.

10

— Хтось може мені пояснити, для чого ви тягаєте за собою кількасот перуанських котів та собак? — Маруся однією ногою стояла на задньому колесі вантажівки, рукою трималась за виступ на обшивці і, нахмурившись, зазирала в кузов крізь вікно. Її голос, різкий і колючий, немов порив крижаного вітру посеред зими, не віщував нічого доброго. — На дідька ви їх наловили? Бідолашні тварини ледве живі від задухи та голоду!

Тьомик, відчувши, що запахло смаленим, миттю умив руки.

— Це не я, — тицяє пальцем на мене, потвора: — Це все він.

Маруся зіскочила на землю і насупилась ще більше. Тепер її чоло нагадувало крижані тороси, притиснуті навалою пакових льодів до берегів Антарктиди.

— Ну-у?! — грізно, зовсім так не по-дівчачому питає вона.

— Ми вирішили трохи підзаробити, — похапцем пояснюю. — То все… е-е-ем… безпритульні звірятка, яких ми збираємось доправити у спеціальні пункти прийому…

— І що у тих пунктах з ними робитимуть?

Я зважено промовчав, зі зрозумілих причин остерігаючись казати правду. Однак мій друзяка вирішив не заливати і викласти все начистоту. Щоправда, він забув слово «стерилізують».

— Цеє… їх там… кгм… каструватимуть. Усім кобелям та котам підрізатимуть яйця, а сучкам та кішкам… — Артем затнувся, несподівано для себе усвідомивши, що не знає, в чому полягає суть «стерилізації» для тварин жіночої статі, — ну-у-у… їм там… ну не знаю… пробки якісь вставлятимуть чи що…

Я прикусив язика і подумки чортихнувся.

— Максе, це правда? — Маруся дивилась на мене таким поглядом, наче готувалась запхати кілька товстеньких пробок мені в одне місце.

— В цілому… кгм… так, — одними губами пролопотів я.

Дівчина розвернулась і рішуче задріботіла до Веселого Роджера, який сидів коло будки, прикутий ланцюгом до кілка. Помітивши Марусю, алабай з готовністю зіп’явся на ноги. Кучерява спинилась коло азіата, поклала руку на нашийник і повернулась до нас:

— Або ви негайно відпускаєте всіх собачок і котів, або я нацькую на вас алабая.

Я хотів шепнути напарнику на вухо, щоб він не харапудився, бо дівуля блефує, провалитись мені на цьому місці — блефує вона! — одначе не встиг. Тьомик, горлаючи: «Не треба! Будь ласка, не цькуй! Господи Ісусе, вдруге я такого не переживу!», вискочив на задній бампер вантажівки і тремтячими руками почав збивати замки з дверей кузова.

За кілька секунд галявину перед маєтком затопила оглушлива суміш гавкання та нявчання. Сила-силенна безпритульних тварин, голосно висловлюючи своє обурення нестерпним кількаденним ув’язненням, випорснула з кузова і кинулась врізнобіч пустелею. Маруся, переможно труснувши кучерями, підійшла до нас із Артемом.

— І ще одне, — твердо заявила дівчина, — я хочу подорожувати з вами…

Ось так усе полетіло шкереберть, і Перу замість землі обітованої постало перед нами подобою царства Аїда[21]. Спитаєте, чому я не втрутився, чому не сказав рішуче «ні»?.. Хтозна. Неподалік сидів, погрозливо вишкірившись, Веселий (чорт би його забрав!) Роджер; хвилину тому прямо у мене на очах безповоротно дременуло в пустелю кілька тисяч доларів. Я почувався розбитим. Я був повністю деморалізованим.

Наче сновида, я вибрався з маєтку. Зробивши кілька кроків вздовж паркану, спинився, вперся спиною об холодний металевий лист і безсило з’їхав на пісок. Невдовзі з хвіртки вигулькнула голова мого напарника. Він трохи повагався, але зрештою підійшов і всівся у мене під боком.

— Такий бізнес накрився… — я сплюнув у пісок і неслухняними руками запхав цигарку в рота.

— Форс-мажор, — авторитетно проказав Тьомик і кивнув кудись у той бік, де зараз мали бути Маруся і Роджер.

Я похмуро ковзав поглядом по обрію, в мареві над яким щойно розчинились усі наші кудлаті основні фонди.

— А ти, бляха, мав рацію, Тьомо, — нервово затягуючись папіроскою, визнав я; мої пальці дрібно тремтіли. — Не треба було чіпати ведмедя…

9 березня, 15 квітня, 5—25 липня 2010 // Київ, Гуанчжоу (Китай)

Лоходонта перуанська Лірична історія про викрадення слона із надр перуанської столиці

1

Вона мені не подобається. Вона мені не сподобалася з самого початку і зараз не подобається так само. Я певен, у майбутньому вона не подобатиметься мені ще більше. Але я не можу нічого вдіяти: ця вертихвістка присмокталася до нашого з Тьомиком підприємницького синдикату, неначе глист до стінки кишечника.

Саме через неї Тьомик вперше без заїкання і характерного тремтіння в колінах заговорив про слонів. Причому, хай йому грець, не просто заговорив.

— Чувак, давай побалакаємо, — загадково почав він одного дня.

— Про що? — закономірно уточнив я.

Запала кількасекундна мовчанка, а потім…

— Про слонів, — одним махом випалив мій напарник і втер рукою носа.

У цей час до Тьомика підійшла Маруся і ніби ненароком ніжно поклала тендітну ручку йому на плече. Артем, здавалося, аж зіщулився від насолоди. Чи то мені просто привиділося?

— Так, саме про перуанських слонів, — весело підтвердила кучерява дівуля і грайливо посміхнулася до мене.

Я миттю насупився і приготувався до затяжної ментальної оборони. Вже тоді я уторопав, що ця улеслива усмішка на тонких рожевих губках нічим добрим не закінчиться. Жінки просто так ніколи не посміхаються, та ще й на такий підступно-підлабузницький манер. Зазвичай вони починають так підлизуватися до чоловіків, коли хочуть, щоб ті переклеїли їм шпалери у спальні, або винесли сміття, або купили норкову шубку, або подарували машину, або… або…

— Слони? — здивовано перепитав я. — Які ще, в біса, слони? В Перу немає слонів!

— У Мексиці теж не було, — в’їдливо хіхікнуло білобрисе дівчисько.

Відтак я ще більше насупився, зрозумівши, що мій товариш розбовкав своїй давній подрузі всі подробиці звитяжного полювання на слонів у Мериді[22].

— Таки-так, — потішно підтакнув їй Тьомик, — у Мексиці все починалося з того, що слонів там нема, ніколи не було і взагалі бути не може, зате потім ми ледь не підстрелили одного, — а тоді мій товариш затнувся на мить і враз посерйознішав. — Але зараз, Максе, у нас є одне важливе й серйозне діло, яке стосується перуанських слонів… точніше, не слонів, а всього лиш одного слона. А оскільки після Мексики ти маєш чималий досвід у, так би мовити, питаннях поводження з цими товстошкурими мастодонтами, то нам без тебе, друже, просто не обійтися.

— І що конкретно від мене вимагається? — несміливо спитав я, глипаючи спідлоба то на товариша, то на його подружку.

— Викрасти слона, — підкреслено байдужим тоном заявив Тьомик.

— Викрасти слона?! — запанікував я. — Слона?!!

— Так, — одночасно кивнули Артем і Маруся.

— Нє-нє-нє! Нізащо! Без мене, друзі. Я у це не вв’язуватимусь.

— Та ти не бійся, не лякайся так, — заспокоював Артем, — слон насправді ручний.

— Після того, що було в Мексиці, я не викрадатиму навіть іграшкового!

— Максе, зрозумій, — упрошував мене напарник, — без тебе наша затія приречена на провал. Рік тому в Мексиці ти сам-на-сам бився зі слоном і залишився живим, ти врятував мене від неминучої загибелі, ти єдиний знаєш, як із ним впоратись! Без тебе у мене й Марусі просто нічого не вийде!

Моя інтуїція, моя славна, надійна й вивірена інтуїція, викохана у привільних степах Херсонщини, випробувана у час найгірших скрут на Кіровоградщині, загартована під час нечуваних фінансових махінацій на півдні Мексики, настійно нашіптувала, що задля збереження власного здоров’я, честі та гідності мені слід негайно відмовитися від такої вражаючої перспективи — красти чийогось слона, хай навіть сто разів ручного. Втім, мій характер, мій бісовий авантюрний характер, який не раз уже втягував мене в найнеймовірніші пригоди, тихо, але рішуче опирався закликам здорового глузду. Попри панічну боязнь слонів та святу віру в те, що ідеї мого Тьомика ще жодного разу не закінчувались чимось хорошим, мені страшенно кортіло дізнатися, з якого дива цій милій парочці заманулось цупити перуанського слона.

— Слухайте, голуб’ята, — стараючись не виказувати зацікавленості, почав я, — а на дідька вам здався слон посеред перуанської пустелі?

Тьомик з дівулею підло перезирнулися і по-змовницьки примовкли.

— Для чого вам викрадати слона? — повторюю питання.

— А це не для нас, — тихо відповіла Маруся, — це для Аделіни…

— Хто така Аделіна? — допитуюсь.

— Гм-м… Це маленька дівчинка, їй усього лиш сім рочків, і вона…

— Fuck me! — вилаявся я, навіть не дослухавши дівчину і зопалу перейшовши на латину. — Ви збираєтеся «спіонерити» справдешнього слона тільки задля того, щоб удовольнити забаганку якогось малолітнього дівчиська??? Та ви при своєму розумі? Що ви щойно курили?

— Вона не просте дівчисько, — спробував заперечити Тьомик. Маруся на підтвердження його слів ствердно махнула головою, але я не хотів нічого слухати.

— А хто ж вона тоді? Інкська принцеса? Хай навіть так, але ви хоч розумієте, що намагаєтеся скоїти? Це ж страшний кримінал! Я не уявляю, як можна викрасти слона, не залишивши при цьому слідів і не потрапивши на очі поліції.

— Ми збираємося повернути слона назад, — серйозно промовила дівчина, — ми ним тільки… е-е-е… покористуємось… ну, для Аделіни. А трохи згодом відведемо назад у зоопарк.

— Це все одно кримінал! — запально вигукнув я. — Крім того, вам не здається, що замість того, аби, образно кажучи, тягнути гору до Магомета, краще привести Магомета до гори?

— Це неможливо, — з сумом проказав Артем. — На жаль, це просто неможливо…

Я остаточно заплутався. Я, звісно, передбачав, що після того, як Маруся пристала до нашого гурту, Тьомик вряди-годи поводитиметься, наче контужений, але те, що відбувалося зараз, просто виходило за будь-які межі.

— Я нічого не розумію, — сердито кажу.

Тьомик і Маруся перезирнулися.

— От бачиш, він нічого не розуміє, — зітхнула дівчина. — Я ж казала, треба було йому спочатку показати, а потім усе пояснювати…

При цих словах Тьомик схопив мене за руку і потяг на вулицю, приговорюючи:

— Чувак, нам доведеться завітати в одне місце і дещо тобі показати.

2

Ми взяли таксі і поїхали пустелею на південь, неспішно віддаляючись від Трухільйо.

— Коли три місяці тому я приїхала сюди, — розказувала дорогою Маруся, звертаючись переважно до мене, позаяк Тьомик, як я зрозумів, знав цю історію напам’ять, — у Трухільйо був власний цирк, де головною дійовою особою був слон на ім’я Джумбо. У програмі не було такого номера, де б він не брав участі. Слон возив за собою колісниці з вродливими вершницями, катав у вмощеному на спині паланкіні дітей, ставав по черзі то на задні, то на передні ноги, малював хоботом картини, поливав фонтаном глядачів і роздавав дітлахам цукерки. Одначе останній рік у цирку з фінансами геть не клеїлося, і два місяці тому він збанкрутував. Циркове майно продали з аукціону, всі працівники, зрозуміло, залишилися без роботи, а Джумбо, оскільки слон був уже дуже старий, відправили до столичного зоопарку.

— Зажди, зажди! — перебив я дівулю. — Якщо я правильно зрозумів, то слон зараз не в Трухільйо… Слон у Лімі, так?

— Кгм… ну, так.

— А Аделіна де?

Маруся глипнула на Тьомика, наче шукаючи в нього підмоги, а потім опустила погляд. Артем зосереджено мовчав і видивлявся невідомо що на дорозі. Уже тоді, пригадую, я відчув, як холодок неприємного передчуття прокотився по спині.

— Аделіна у Трухільйо…

Поки я хапав ротом повітря, готуючись вибухнути лайкою, дівчина стрепенулася і рішуче поперла у наступ:

— Максе, спочатку вислухай мене, будь ласка, не перебиваючи! Джумбо після банкрутства ніхто не захотів купувати, тому слона відправили в Ліму, а його приборкувач лишився злидарювати в Трухільйо. До речі, звати дресирувальника Педро… Педро Суфісьєнтес, і Аделіна — його дочка… Мати дівчинки померла кілька років тому, і тепер вони живуть самотою на невеликому хуторі неподалік Трухільйо, куди ми зараз і прямуємо. Позбувшись роботи, якій присвятив усе своє життя, чоловік заразом втратив свій єдиний заробіток, — Маруся на хвильку замовкла, — проте не в цьому справа, Максе. Насправді проблема в тому, що маленька Аделіна страшенно любить Джумбо. У вільний від виступів час батько постійно брав її з собою до цирку і дозволяв гратися зі слоном. Вона проводила з хоботним цілі години і зараз просто не може без нього…

Я більше не мав сил стримуватися.

— Йо-ма-йо, красуне! — сердито гарчу. — Я, звісно, розумію, що тебе у школі географії не вчили, але ти хоч раз на карту Перу дивилася? Ти взагалі маєш уявлення, де Ліма, а де Трухільйо?

Кучерява бестія труснула волоссям і однією фразою обеззброїла мене:

— Саме тому ти й потрібен нам, Максе.

Я затнувся, наче язика проковтнув. Підступна дівуля хитро продовжила:

— Якщо хоча б десята частина з того, що розказував про тебе Артем, правда, я думаю, ти єдиний, хто зможе викрасти слона зі столиці і привезти його у Трухільйо.

Я збрешу, якщо скажу, що мені були неприємні її слова. Однак це не міняло суті справи: я все ще не мав ані найменшого бажання вплутуватися в авантюру з викраденням живого слона.

— А не можна просто дати їм грошей, щоб той погонич слонів зводив дівчинку в зоопарк? — з надією пролепетав я.

— По-перше, — втрутився мій напарник, — дівчинка не любить з’являтися на людях, з неї часто кепкують і сміються, по-друге, вона, мабуть, тільки засмутилась би, побачивши слона в неволі, і по-третє, Максе, їй не потрібен звичайний слон, їй потрібен саме Джумбо!

Відповідь Тьомика ще більше заплутала мене, проте я не став нічого розпитувати, оскільки таксист різко загальмував навпроти крихітної одноповерхової халупи, складеної з саманної цегли, яка самотньо стояла посеред пустельного плато.

— От ми і на місці, — приглушено промовила Маруся.

Я вибрався з авто і зайшов на вузьке подвір’я перед халупою, оточене ветхим і неакуратним глиняним парканом. Праворуч на кількох шворочках полоскалися на пустельному вітрі запрана до дірок постільна білизна та простенький одяг, ліворуч стирчала старезна дерев’яна споруда — чи то гараж, чи то сарай. Назустріч нам із халабуди вигулькнув немолодий уже перуанець невисокого зросту. Його обличчя сяяло привітною, хоч і дещо стриманою усмішкою, одначе очі — втомлені й пронизливі мигдалини кольору темного мармуру — видавали людину, яка пережила чимало життєвих бур.

— Педро Суфісьєнтес, — представився чоловік, простягнувши мені порепану руку простого трудівника. — А ви, як я розумію, викрадач слонів?

Я стримано потиснув подану правицю і промимрив щось невиразне у відповідь, побіжно кинувши лютий погляд на своїх супутників.

— Ми прийшли провідати Аделіну, — мовила Маруся іспанською.

Дресирувальник кілька разів щось гукнув убік на незнайомому місцевому діалекті. Певно, кликав дівчинку. Спливла хвилина, він так і не отримав відповіді, через що враз зів’яв і спохмурнів.

— Вона щодень більше замикається в собі, — розгублено пробубнів чоловік. — Відтоді, як забрали слона, Аделіна втратила інтерес до життя… Ходімо, — зрештою проказав він і повів нас у сусіднє приміщення.

В кімнаті царював напівморок, а ще було душно, мов у плацкартному вагоні.

Поволі очі призвичаювалися до темряви. Спочатку я розрізнив два діряві килими на підлозі, ліжко, що підпирало стіну, невелику шафку зі старими дитячими книгами, а потім… побачив Аделіну. Дівчинка сиділа напроти вікна, точніше, напроти того місця, де мало бути вікно, бо зараз просвіт, крізь який мало струменіти яскраве сонячне світло, закривала товста непроникна плахта. Вона м’яла руками якусь просту саморобну іграшку. Сиділа неприродно, нерухомо, мертво на… інвалідному кріслі.

На кілька хвилин мене наче заклинило.

— Вона… вона ж… — зрештою прорипів я. — Чому ви не сказали мені?..

Я сердито зиркнув на товариша. Артем невиразно знизав плечима, а Маруся ледь чутно пробубніла щось на зразок «автокатастрофа… перелом хребта». Підкоряючись якійсь невідомій силі, я опустився навпочіпки коло наскрізь проіржавілого візка.

— Hóla… — промовив нетвердим голосом.

Маленька перуанка не відповіла, похмуро й апатично дивлячись кудись наче повз мене. Здавалося, вона взагалі не помічає моєї присутності. Я спробував ще щось сказати, одначе слова застрягали в горлянці, збираючись у тугий клубок під кадиком. Разом з тим я не мав сили, щоб відвернутися від крихітки на інвалідній колясці.

Зненацька дівчинка трохи повернула голову набік і спіймала мій розгублений погляд. Вона нічого не сказала, ми лиш дивилися впритул один на одного кілька хвилин: я на неї — з непевністю і переляком, вона на мене — з байдужим сумом у великих, круглих і чорних, наче маслини, очах.

Зрештою я не витримав, відвів погляд і піднявся. Аделіна не видала ні звуку.

— Вона мовчить… — насилу прошамотів я іспанською. — Така похнюплена… Вона завжди так мовчить?

— Вона сміялась тільки тоді, коли поряд був Джумбо, — відповів з-за спини Педро Суфісьєнтес. А тоді перуанець схопив у півтемряві мою руку і міцно стиснув її трохи вище ліктя: — Сеньйоре, благаю вас, приведіть сюди слона. Хоча б на годину, хоча б на десять хвилин, але приведіть до неї Джумбо. Коли його забирали в Ліму, дівчинка навіть попрощатись не встигла…

Я кулею вилетів на вулицю. Мою довбешку розпирало від суперечливих почуттів, у верхівці стравоходу крутився і совався колючий їжак. Це дратувало мене; я просто не знав, як зараз поводитись, що говорити і що, врешті-решт, вчинити. Артем та його бестія вийшли на подвір’я відразу за мною, але стояли віддалік, крадькома спостерігаючи, як мене розпирає зсередини, наче паровий котел від перегріву.

Тьомик першим набрався духу і проказав:

— Ну?..

Маруся тут-таки смикнула його за руку, мовляв, не пнись поперед батька в пекло, нехай він (я цебто) дійде до кондиції. Батько дівчинки стояв у дверях халупчини, приречено уставившись кудись у безмежжя пустелі. Я старався не дивитися чоловікові в очі… Певна річ, я відчував глибокий сум з приводу Аделіни, мені було страшенно жаль маленьку перуанку, я готовий був зробити що завгодно, аби хоч якось їй допомогти, скрасивши глевке й безрадісне існування, але… викрасти слона? Чорт забирай, це ж не на базар за кульком цукерок сходити!

Спливло кілька хвилин. Артем і дівуля, через яку все й почалося, напружено німували за моєю спиною. Аж ось я обернувся й мовив:

— Тьомо, ти, сподіваюсь, розумієш: ти в моєму житті, наче скалка в задниці…

Тьомик усе зрозумів і заусміхався. Він чудово знав, що такі мої слова означають початок нової грандіозної авантюри, можливо, найбільшої з усіх, які нам доводилося провертати відтоді, як ми стали друзями…

— Я ж казав, він погодиться, — шепнув він до Марусі.

3

Поки ми їхали назад у місто, я повернувся до Артема і мовив:

— Є дещо, що я хотів би владнати перед початком операції. Кгм… Якщо все завершиться вдало, тобто якщо я доставлю Джумбо в Трухільйо, ти пробачиш мені весь борг, що тягнеться за мною з Мексики: всі десять тисяч баксів.

Напарник скоса зиркнув на мене і зметикнув, що це далеко не востаннє йому доводиться просити мене про послугу, а тому, вочевидь, забажавши залишити за собою хоч якісь важелі впливу на мене, діловито відповів:

— Я згоден тільки на п’ять тисяч.

— Сім тисяч п’ятсот, — я миттєво зробив контрпропозицію.

— П’ять.

— Сім тисяч.

— П’ять, — невблаганно твердив мій напарник. — І це не обговорюється.

— Тоді знаєш що? Я відмовляюсь брати участь у цьому неподобстві! — психанув я. — Викрадайте слона самі.

— Агов, Максе! — захвилювалася Маруся. — Ти ж уже пообіцяв! Так не можна! Це не по-чоловічому! Тьомо, зроби що-небудь з ним… з цим… з цим… уф!

Але Тьомик мовчав. Я теж сердито сопів, хоча згодом не втримався і пробубнів:

— Шість з половиною, паскудо…

— П’ять тисяч і ні центом більше, — уперся хлопець.

Наша білобриса супутниця, широко розплющивши очі, переводила осклілий погляд з мене на Артема, а потім назад, готова не то влаштувати помпезну істерику, не то вхопити якогось дрючка і добряче нас віддубасити. Зрештою я махнув рукою:

— Хай буде п’ять тисяч, нікчемний ти пес!

Тьомик лиш стримано кивнув, пропустивши повз вуха епітет.

— Ви два придурки! — не стрималась і фиркнула Маруся. — Ви просто якісь ушльопки недорозвинуті! Безмозкі довбні! Що один, що другий!

Тьомик щось промуркотав до неї на знак примирення і спробував погладити по руці, зате я тицьнув їй «фак» зі свого сидіння. Дівуля парирувала, висолопивши довгого червоного язика.

Ось у такому чудовому настрої ми поверталися в Трухільйо, готуючись утнути найбільшу аферу південноамериканського континенту з часів прибуття у ці краї фахівця та віртуоза у питаннях глобальних афер — іспанця Франциско Пісарро.

Про те, що сталося через кілька тижнів, ще добрих півроку писали всі перуанські газети…

4

Через день ми зібрали все найнеобхідніше і поїхали в Ліму, столицю Перу, де я взявся до розробки детального плану викрадення.

Насамперед я вирішив дізнатися все, що тільки можна, про слонів, їхні звички, розміри, вагу, біологічні цикли, тривалість життя, поведінку в неволі і т. д. і т. п. Годинами я просиджував у центральній бібліотеці Ліми або ж передивлявся купу наукових і науково-популярних статей в Інтернеті, визбируючи крихти цінної інформації про індійських та африканських слонів. Щоправда, чим більше я читав, тим більше впевнювався, що наша затія не просто важка, вона майже нездійсненна. На просторах світової мережі не було навіть і натяку на те, що хтось колись в історії людства викрадав слона, а тому, зрозуміло, не було жодних рекомендацій стосовно того, як це краще робити. А нам же треба не просто викрасти слона, а тягти його п’ятсот з лишком кілометрів через пустелю.

Протягом тижня я двічі вибирався у центральний зоопарк Ліми, де, стараючись не дуже привертати увагу, тинявся цілий день коло слонячих загонів, — проводив, так би мовити, рекогносцировку. Бачив Джумбо… Якийсь він на вигляд дуже неспокійний. Якийсь психований. Чує моє серце, ой завдасть він нам клопоту. А ще він просто величезний, зараза, більший, ніж той, якого ми з напарником вполювали у Мексиці. Якоїсь миті мені чомусь стало страшно, але я силою волі заглушив це ганебне почуття…

Лиш після повторного відвідування зоопарку в моїй голові остаточно сформувався ескізний проект викрадення. На ділі виявилось, що поцупити слона з вольєра не так уже й складно. По-перше, загорожа з товстошкурими гігантами знаходиться в дальньому кінці парку, далеко від підсобки сторожа, по-друге, вночі слонів ніхто персонально не пильнує (воно й не дивно, адже мало кому спаде на думку, що у світі знайдуться довбодзьоби, яким заманеться викрадати слона), і по-третє, замок на загороді старий і ненадійний — його можна буде зламати швидко й без лишнього шарварку. Одначе я розумів, що справжні складнощі почнуться вже після викрадення Джумбо. Викрасти — це ще, бляха, півбіди. Як доставити слона з Ліми в Трухільйо? — ось головне питання. При цьому його слід доставляти потай і в найкоротший термін, тому що, коли я підрахував, у скільки нам обійдеться тижневе утримання слона, і заявив про це вголос, то матюкатися почав навіть Тьомик.

Добряче поміркувавши над тим, яким чином перебазувати слона з перуанської столиці в один з найвіддаленіших північних регіонів, я знайшов лиш одну адекватну відповідь — перевезти тварину вантажівкою. Тоді мені навіть на думку не спадало, що нам доведеться гнати його своїм ходом, але… не буду забігати наперед.

Отож після тривалої теоретичної підготовки, після кількох плідних розвідок на місцевості та інтенсивної мозкової діяльності план операції з викрадення перуанського слона Джумбо набув такого вигляду: у вечір перед початком операції Маруся зваблює наглядача зоопарку і підсипає йому в чашку снодійного; за чверть опівночі я пробираюсь усередину парку, відкриваю слонячий вольєр і цукерками та морквою виманюю звідти Джумбо, намагаючись по можливості влаштувати все так, ніби слон утік сам; Тьомик у цей час чекає мене у вантажівці коло воріт зоопарку. Далі я веду слона до машини, разом ми запихаємо його в кузов, замикаємо і на всіх парах мчимо за межі міста. За моїми розрахунками до ранку ми повинні дістатися до маленького безіменного хутора в околицях міста Уарас (Huaraz), що затесалося в передгір’ях Анд на півдорозі між Лімою та Трухільйо. На хуторі нам доведеться зачаїтися і перечекати день-два, щоб дізнатися, наскільки великий галас зчинило загадкове зникнення слона (попри те, що на Панамериканській магістралі не так уже й часто трапляються дорожні патрулі, я зрозумів, що буде вельми необачно й ризиковано прориватися до Трухільйо відразу після викрадення). Після того, як здійнятий нашим резонансним злочином рейвах уляжеться, можна буде вночі одним ривком домчати до Трухільйо і передати слона Педро Суфісьєнтесу. А далі він хай робить з ним усе, що хоче.

Готувався я направду серйозно. На основі даного генерального плану розробив розгалужену блок-схему (на зразок логічних схем для комп’ютерних програм), де передбачив усі можливі форс-мажорні ситуації, включно із зустріччю з випадковими свідками, появою поліцейських, агресивною поведінкою слона тощо. Кожну дрібницю, що могла завадити втіленню плану в життя, було передбачено, для кожної нестандартної ситуації продумано детальний порядок дій, спрямований на її нейтралізацію і штатне завершення операції «el robo de un elefante[23]». В результаті блок-схема вийшла, скажу без перебільшення, ідеальною. Я навіть подумував, що завдяки їй викрасти слона з надр перуанської столиці віднині зможуть навіть п’ятикласники.

Я примусив Тьомика і Марусю вивчити блок-схему на зубок, після чого знищив її.

Наостанок слонячий приборкувач Педро Суфісьєнтес на моє прохання надіслав мені інструкції стосовно користування і керування Джумбо, які враховували індивідуальні особливості даного слона. Пізніше цей документ під час обшуку потрапить до рук поліції, а тому нині він уже не є ні для кого таємницею, і я можу навести окремі витяги з нього на цих сторінках.

Керівництво з експлуатації слона Джумбо, 1964 р. н., вага — 5.5 тонн,

складена погоничем і дресирувальником з двадцятирічним стажем,

сеньйором Педро Аланією Еберардо де Лоренкайо Суфісьєнтесом,

25 квітня 2009 року, Трухільйо, Перу

Що вимагається від слона та що треба зробити

Поворот наліво

Смикнути один раз за ліве вухо або стати обличчям до слона, плеснути в долоні й вистромити руку вліво

Поворот направо

Смикнути один раз за праве вухо або стати обличчям до слона, плеснути в долоні й вистромити руку вправо

Піднятися на задніх ногах

Стати перед слоном, двічі плеснути в долоні і підняти випрямлені руки над головою (у формі літери «V»)

Піднятися на передніх ногах

Стати перед слоном, двічі плеснути в долоні і опустити випрямлені руки вниз (у формі літери «Л»)

Опуститися на коліна

Двічі плеснути по правому плечу

Опуститися повністю (прилягти)

Тричі плеснути по будь-якому плечу

Підняти слона з колін

Поплескати по лобі над хоботом (якщо погонич на землі) або поплескати по потилиці (якщо погонич виліз на слона)

Примусити слона йти вперед

Легенько вдарити його різкою по спині чи по задній частині або просто поманити рукою за собою

Підняти хоботом предмет вагою до 50 кг

Погладити хобот і показати пальцем на предмет

Підняти хоботом предмет вагою більше 50 кг

Не рекомендується

Покласти (опустити) предмет на землю

Один раз плеснути в долоні

Відміна будь-якої попередньої дії, пози тощо

Один раз плеснути в долоні

Підняти одну з ніг

Ляснути долонею по нозі між коліном та підошвою

Протрубити в хобот

Двічі клацнути пальцями коло вуха

Тягнути слона за хобот

Не рекомендується

Смикати слона за хвіст

Категорично заборонено

Примітка: кожна друга з вищеописаних команд за умови успішного виконання повинна бути нагороджена морквиною, пряником або цукеркою

За тиждень до призначеної дати початку операції я почав збирати необхідне устаткування: вантажівку достатньої вантажопідйомності з просторою будкою замість кузова, два запасних баки з паливом (заправляючись на бензоколонках, ми могли викрити себе), GPS-навігатор, кількадесят кілограмів сіна, моркви та цукерок, кусачки для зламу замка на вольєрі, хлороформ для сторожа, босоніжки на високих підборах і відкритий топ для Марусі тощо. Зрештою з підготовкою було покінчено. Я ще раз ретельно все перевірив і залишився задоволеним, переконавшись, що завадити викраденню Джумбо тепер може хіба що революція в Перу або кінець світу.

В ніч напередодні афери я довго не міг заснути. Тьомик і Маруся якийсь час про щось ніжно перешіптувалися за моєю спиною, поки зрештою не засопіли, згорнувшись калачиками, так і тримаючись за руки уві сні. Ну, як діти, чесне слово. Ми тут слона цупити збираємося, а вони надумали лямур крутити, лопушиння. Я ж сидів на балконі готелю, дивився, як поволі пірнають у темряву вогні Мірафлоресу[24], вдихав теплі аромати сплячої пустелі, змішані з шумом Тихого океану, потроху цмулив дорогий коньяк і одну за одною смалив цигарки. Втім, неприємне лоскотання в животі так і не зникало.

Якоїсь миті мені подумалось, що моя мама, певно, передумала б мене народжувати, якби знала, що у двадцять шість років я викрадатиму слона із зоопарку перуанської столиці. Я, безперечно, і сам розумів, що в якомусь місці моє життя повернуло не туди, і тепер замість того, аби крутити бізнесові оборудки і цілими мішками косити «капусту», я займаюся чистої води альтруїзмом, який до того ж межує з цілковитим божевіллям. Проте назад вороття не було. Завтра почнеться найбільша авантюра всього мого нікчемного життя. Завтра почнеться пекло…

5

Спочатку все йшло як по маслу.

Сторож, уздрівши, що до нього клеїться синьоока кучерява білявка з Європи, захмелів і збудився так, що втратив свідомість навіть без хлороформу. Тьомик, з метою конспірації натягши на голову бурого кашкета (як у вокаліста «AC/DC»), непоміченим підігнав орендовану вантажну машину під самісінькі ворота зоопарку. Замок на вольєрі легко піддався, хруснувши, наче грецький горіх, у щипцях, а Джумбо слухняно потюпав за мною. Невеличка заминка сталася лиш під час пакування слона у вантажівку: підтвердились мої найгірші побоювання — будка таки виявилась замалою. На щастя, я спокусив товстошкурого пригоршнею шоколадних цукерок, тягнучись за якими, хоботний, пихкаючи й сопучи, втиснувся всередину кузова. Верхній бляшаний лист дещо вигнувся вгору, внаслідок чого дах будки набув виразно опуклої форми. Щоправда, уважно дослідивши дефект, я розсудив, що він, вочевидь, не викликатиме підозр у випадкових стрічних, а тому ніяк не заважає успішному продовженню операції.

Потому я зачинив слона, залишивши йому кілька кілограмів сіна, і ми втрьох залізли в кабіну. Маруся від надлишку почуттів схопила мене за руку і схвильовано прошепотіла: «Молодець». Тьомик розмашисто перехрестився, осклілим поглядом втупившись у дорогу. Я діловито сплюнув крізь вікно, завів двигуна, і ми рушили.

Їхали, треба сказати, важко, дуже важко. Майже шість тонн живого м’яса у кузові — це вам не іграшки. Наш транспортний засіб скрипів, крехтів, чиргикав і стогнав, підвиваючи від напруги двигуном. Але їхав. Повільно, з натугою, та все ж просувався вперед. На щастя, Ліма розташована посеред практично пласкої рівнини на півдні найбільшої перуанської пустелі Сечура, тому по дорозі зовсім не траплялося пагорбів чи крутосхилів, куди вантажівка могла б і не вишкрябатися.

Тьомик раз за разом поправляв кашкет, Маруся накручувала волосся на палець. Нервували. Та що там казати, у мене теж по нервах проскакували іскри — щоразу, коли у світлі фар проступала самотня фігура на тротуарі або ж на зустрічній смузі з’являлася невідома машина. «Головне — це виїхати за межі столиці», — гупало гарячою кров’ю у скронях. На Панамериканській магістралі нам навряд чи загрожує зустріч з ревнителями закону, думав я. Принаймні не цієї ночі.

А проте виїхати зі столиці виявилося далеко не просто. Сьогоднішня Ліма — це велетенський мегаполіс — друге по величині (після Каїру) місто, розташоване в пустелі. Перуанська столиця складається з трьох дистриктів: на півдні — елітний Мірафлорес, посередині — історичний центр з палацами, церквами та резиденціями іспанської доби, і на півночі — найбідніші квартали, де в глиняних халупах животіють сотні тисяч невдах, що прийшли з пустелі чи спустилися з Анд у пошуках кращого життя, але так і не змогли знайти роботи. Отож для того, щоб дістатися на Панамерикану, нам треба було спершу проїхати історичний центр та північні жебрацькі квартали.

Негаразди почалися вже при наближенні до центру. На одному з поворотів я несподівано відчув, що машина якимось дивним чином самовільно розхитується.

— Чуваки, ви нічого не відчуваєте? — спитав я, пригальмувавши.

Поки я задавав питання, вантажівка, скрипнувши гальмами, повністю спинилася, але… не перестала розкачуватися з боку в бік. Амплітуда коливань була чималенькою — нас хитало, наче на невеличкій яхті під час шторму.

— Землетрус?! Це землетрус!!! — верескнула дівчина.

— Рятуйте! — залементував мій товариш.

— Бляха-муха, тільки цього ще не вистачало! — скрикнув я.

За лічені секунди Артем, Маруся та я викотилися з машини на дорогу. Щойно опинившись на рівному асфальті, ми з подивом узріли, що розкачується лиш наша будка на колесах, а земля під ногами лишається цілковито нерухомою.

— Що за фігня? — протягнув Тьомик, почісуючи потилицю.

Я підійшов до кузова, розчахнув дверцята і зазирнув усередину. Джумбо стояв з напівзаплющеними очима, щось тихенько дудів у триметровий хобот і гойдався туди-сюди, розмірено переступаючи з ноги на ногу[25], мов розповнілий балерун на розігріві. Від таких па ресори на колесах жалібно поскрипували. До речі, мелодія, яку наспівував слон уві сні, чимось нагадувала музикальну заставку до старого нінтендівського «Супер Маріо».

— Все нормально, — заспокоюю своїх товаришів, — я читав про це в Інтернеті. Він просто тупцяє на місці уві сні. Таке з цими клаповухими бовдурами трапляється…

Мої супутники полегшено зітхнули. Відтак, не гаючи часу, ми забралися назад у кабіну і посунули далі. Невдовзі успішно проминули Плаза де Армас, центральну площу, і продовжили впевнено рухатись на північ.

Тож ми їхали, їхали, а потім… раптом перестали їхати. Причому перестали так різко і з таким скреготом та грюканиною, наче у машини колеса повідлітали. Тьомик ледь не вилетів через лобове скло, а Маруся з гучним «ай!» буцнулась головою об торпеду. Потому запала глуха тиша.

— Що це було? — перелякано прошепотів мій напарник.

Будка не розхитувалась, і це мене чомусь страшенно насторожувало. А ще мені здалось, що машина наче понижчала, і це, бляха, насторожувало ще більше.

— Ану вискоч подивись, — так само шепнув я.

Артем неквапом виліз із кабіни, підійшов до капоту, а тоді печально подивився на мене крізь лобове скло і убивчо-незворушним голосом проказав:

— Чувак, у нас повідпадали колеса.

— Йоманарот!!! — заволав я і кулею вилетів з кабіни. — Цього не може бути!

Одначе Тьомику не примарилося: всі чотири колеса роз’їхались врізнобіч і лежали зараз дисками догори, причавлені днищем машини.

— Всьо, — розвісив вуха Тьомик, — нам тепер гайки.

На довершення всього Джумбо голосно чхнув, внаслідок чого покрівлю будки зірвало й відкинуло геть, наче поривом ураганного вітру. Далі мастодонт вистромив допитливу мордяку над кабіною і зацікавлено позирав на нашу трійцю, неначе промовляючи: «Шо такоє? Чьо стоїмо?» А потім знову взявся ритмічно хитатися, розтоптуючи жалюгідні залишки транспортного засобу і тихенько виспівуючи лейтмотив з «Маріо».

— Максе… Максе… — тремтячим голосом прошепотіла Маруся. — І що нам тепер робити? — в очах дівчини застиг невимовний відчай.

Я глитнув слину і прошипів:

— Я не знаю.

— А як же твій план? Як же твоя супер-блок-схема, де все передбачено?

— Дівко, я не міг спрогнозувати, що у вантажівки відваляться всі чотири колеса зразу… — грубо відрубав я.

Отож ситуація була ще та. Ніч. Ліма. Ми стирчимо посеред безлюдної вулиці в кількох кварталах від історичного центру. Перед нами — машина без коліс і з погнутою бляшаною будкою. В будці сидить поцуплений із зоопарку слон. А до Трухільйо — 540 кілометрів.

— У тебе є запасний план? — трохи оговтавшись, звернувся до мене напарник.

Я гарячково обдумував, як вибратися з халепи.

— Запасного нема. Але знаєш… у нас все ще є генеральний, тільки тепер він трохи помінявся, — загадково відказав я.

Затим, тихенько лаючись та бідкаючись на свою лиху долю, я випхав слона з будки. Джумбо щось ображено воркотав, але не опирався і слухняно вийшов на вулицю. Понурою велетенською громадою він вимальовувався наді мною у темряві ночі. Поодалік, вирячивши від страху та відчаю очі, тупцяли Артем з Марусею. Якби якийсь перуанець випадково наткнувся зараз на нашу компанію, то, певно, з’їхав би з глузду з перестраху.

Кількадесят секунд я напружено оглядав вайлувату тварину, сумніваючись, що він піде слідом за мною. Здавалося, легше зсунути з місця гору. Одначе вибору не було: я став до нього в півоберта і поманив рукою. Джумбо рвучко підняв хобота, замахнувся і… м’яко поклав його на моє плече. Маруся скрикнула, прикривши рот долонькою. Я теж ледь не наваляв у штани, причому як спереду, так і ззаду. Нічого страшного не трапилось: слон не задушив і не пошматував мене. Зібравшись з силами, я без поспіху закрокував вулицею, і тоді Джумбо… слухняно потюпав за мною, не знімаючи вологого й теплого хобота з м’язів трапеції.

— Не відставайте, — кинув через плече товаришам, і всі разом ми задріботіли крізь лабіринт вуличок перуанської столиці.

Через три години, коли над горизонтом на сході проступили невиразні пурпурові смужки, передвіщаючи прихід світанку, наш бравий загін опинився в самому серці бідацьких кварталах на півночі Ліми. Рушати далі було надто ризиковано; тепер нам потрібно було, по-перше, заховати слона і, по-друге, самим пересидіти де-небудь до темряви.

Зненацька мій погляд наткнувся на замшілий мотель, оточений брудними халупами. Не роздумуючись, я повів слона за собою до входу в нічліжку.

За рецепцією куняв молодий перуанець з немитим волоссям і сережками у вухах та носі. Судячи з характерного запаху, який витав у передпокої, хлопець був під кайфом. Я грубо розштовхав його і, не маючи ніякого конкретного плану, вирішив діяти експромтом:

— У нас тут слон, — кажу. — Можна ми у вас переднюємо?

— Шо-о? — спросоння пробубнів накурений молодик.

— У нас із собою слон, і нам потрібно десь перечасувати до вечора, — повторюю.

— Що за жарти, ґрінго? Який іще слон?

Я нічого не відповів і обкотив хлопця важким поглядом. Певно, прочитавши мої думки, він трохи відхилився і зазирнув мені за спину, після чого зблід, схопився на ноги і заверещав:

— О, Мадре де Діос! Слон! У них слон! Сло-о-он!!! Рятуйся, хто може!!!

Затим, перекидаючи стільці та шафки, бідолаха кулею вилетів з мотелю через чорний хід.

— Ідіот, — крізь зуби вилаявся я, забираючи Джумбо подалі від цього місця. — Він зараз розбудить усю столицю. Треба рушати далі…

Через кілька кварталів ми натрапили на більш-менш пристойний hospedaje, гостьовий будиночок, що мав стоянку у внутрішньому патіо, укриту високими цегляними стінами від допитливих очей з вулиці. Цього разу я діяв обережніше, чемненько спитавши у чергового, чи є у них вільні кімнати.

— Скільки вас? — уточнив заспаний прислужник.

— Троє.

Перуанець мляво кивнув:

— У нас є одна вільна кімната.

— Дуже добре. І ще нам одне парковочне місце, будь ласка, — бовкнув я, — для… хм… для…

— Ось реєстраційний бланк для вселення. Запишіть свої імена та марку машини, а потім, я вийду і покажу вам, де припаркуватись.

Я взяв ручку і вписав у анкету три вигаданих імені, сподіваючись, що у такій дірі метрдотель не перевірятиме паспортів. У місці, де треба було вказати марку авто, чесно нашкрябав «слон». Сонний прислужник узяв папірець з моїх рук і, навіть не глянувши на нього, повів мене до внутрішнього патіо: показувати місце для стоянки.

— А де ваша ма…

Тут він звів очі і надибався поглядом із Джумбо, який за звичкою, тихенько бумкаючи і попихкуючи, розкачувався посеред патіо. Кілька секунд бідолаха ошаліло кліпав очима, потім крадькома зиркнув на бланк і побачив акуратно виведене «un elefante» у графі «Марка машини». Хлопець почухався, ще раз глипнув на слона, а тоді тицьнув на вільне місце коло протилежної стіни і мовив:

— Ну… ставте його туди…

За кілька хвилин ми ввалилися у номер і втомлено повалилися на ліжка, застелені брудною постіллю, що аж кишіла блощицями. Виснажена переживаннями цієї ночі, Маруся відразу заснула. Тьомик, дочекавшись поки його подруга рівненько засопе, повернувся на бік і тихо мовив:

— Пробач, чувак… Я не думав, що все так обернеться.

Я невиразно знизав плечима.

— Дарма я послухав її, Максе. Може, здамо його поліції, — запропонував мій товариш.

— Ні, — я рішуче мотнув головою, виставивши щелепу вперед. Якщо вже я берусь за якесь діло, то обов’язково доводжу його до кінця. — Відступати нема куди.

— Тоді що ти збираєшся робити?

— Довірся мені, друже, — поважно відказую товаришеві. — Під час планування я, звісно, не міг знати, що у вантажівки підкосяться колеса, зате передбачав найгірший сценарій розвитку подій, цебто коли з невідомих причин ми не зможемо довезти слона до Трухільйо.

Затим я дістав з нагрудної кишені сорочки складений учетверо листок паперу і передав його Артемові, пояснюючи:

— Це я випросив у Педро Суфісьєнтеса. Сподівався, що він не знадобиться, але…

Мій товариш розгорнув записку і прочитав її впівголоса.

Checklist procedure[26] по підготовці слона Джумбо до переходів на далекі відстані

(застосовувати в екстрених випадках)

1. Розбудити на світанні, не пізніше 6:00. Якщо слон проспить, то прокинеться у поганому настрої і довго йти не зможе.

2. Ретельно перевірити підошви. Для цього слід ляснути слона по нозі між коліном та стопою. Після того, як він зігне ногу в коліні, обстежити подушку ступні. При необхідності очистити її від камінців та інших сторонніх предметів.

3. Переконатися, що нічого не заважає нормальному диханню слона, іншими словами, чи не закладений у нього ніс, цебто хобот. Для цього слід міцно здушити хобот біля кінчика, потримати кілька секунд, а тоді різко відпустити. Відчувши, що хобот стиснуто, слон напружиться і висякається. (Примітка: ні в якому разі не стояти перед слоном під час цієї процедури!) З метою покращення інгаляції перед походом протерти хобот вологою ганчіркою.

4. Нагодувати слона з розрахунку 1,5 кг сіна, 0,5 кг моркви та 2–3 буханки хліба на кожний кілометр запланованого шляху, але загалом не менше, ніж 30 кг сіна, 10 кг моркви і 5—10 буханок хліба. Витрата води складає 3…5 літрів на кілометр, щоправда, для пустельних районів Перу може сягати навіть 10 л/км. При правильному харчуванні слон за день зможе пройти 60…80 кілометрів.

5. Перед довгим походом не давати слону солодкого!

— Я не розумію, що це означає… — промимрив Тьомик.

— Ми поведемо слона пішки через пустелю, — спокійно відкарбував я.

— Через Сечуру?

— Так.

Артем відкинувся на спину, закрив обличчя руками і проказав:

— Fuck me…

Надворі світало…

Прокинувшись відразу після обіду, я першим ділом переконався, що слон на місці. Затим вжив спеціальних заходів для маскування чи, як кажуть військові, з метою надання слону скритності під час пересування. Насамперед, роздобувши три слоїчки з сірою, жовтою та білою фарбою, пофарбував слона в захисний плямистий колір (ну, щоб хоботний не дуже кидався в очі у пустелі). В результаті Джумбо зробився схожим на бронетранспортер миротворчого контингенту НАТО в Іраку. Для більшого ефекту задля маскування вух я прикрутив йому над головою два висушені кущі чаппаралю.

Через кілька годин Артем та Маруся, вийшовши з мотелю, вражено пороззявляли роти. Мабуть, просто не могли впізнати Джумбо.

— Ну що? — гордо спитав я, милуючись результатами виконаної роботи. — Правда, він тепер схожий на піщаний пагорб?

Тьомик лиш прицмокнув язиком, а кучерява сказонула, аж бризкаючи сарказмом:

— Він тепер схожий на слона, заляпаного фарбою, з драним кокошником над вухами.

«От лахудра, — розсердився я, — хоч би мовчала вже, якщо нічого не тямиш у маскуванні». Але, розуміючи, що зараз не час виясняти стосунки, стримано відказав:

— Треба вшиватися звідси…

Незабаром стемніло, я озброївся GPS-навігатором і повів тварину на північ, туди, де починалася велетенська пустеля Сечура. Мій товариш і дівуля сиділи, притулившись один до одного, на шиї слона.

Щоб відірватися від переслідувачів, які, безперечно, вже шукають нас, я вирішив йти, не спиняючись цілу добу, аж до наступного вечора.

6

Полудень наступного дня…

Погоня. За нами погоня. Я зауважив її хвилин п’ять тому. Кільканадцять темно-синіх машин з червоними мигалками і чорними смугами на боках з’явилися на горизонті і, розтинаючи розмите марево, прудко мчали по шосе. Вони були ще далеко, настільки далеко, що до нас не доносилося скигління сирен та рев перегрітих двигунів, які астматично заковтували сухе пустельне повітря через прорізи решіток радіаторів, одначе я підрахував, що при нинішній різниці у швидкості переслідувачі наженуть нас щонайбільше за чверть години.

Джумбо тим часом розмірено дріботів по обочині Панамериканської магістралі, намотуючи 8…9 км/год. Це нормальна, так звана маршова швидкість слонів. Але це аж ніяк не нормально, коли вам на п’яти наступають перуанські копи.

Через хвилину переслідувачі наблизилися настільки, що їх помітив Тьомик.

— Максе, ти бачиш? Там… там… — при цьому мій товариш дуже сильно зблід.

— Копи… — похмуро мовлю.

— Нам кінець, Максе? — насупилась Маруся, спрямувавши погляд на горизонт.

Я нічого не відповів. Чесно кажучи, у цей момент я страшенно злився сам на себе. Я сильно пошкодував, що дозволив цим двом філантропам і збоченцям, які зараз сидять переді мною на спині Джумбо самі не свої від страху і відчаю, переконати мене пристати на їхню дурнувату авантюру. Одначе нічого змінити не міг: тепер ми в одній упряжці, чи то пак, на одному слоні. Відтак, не гаючи часу, я смикнув Джумбо за праве вухо, спрямувавши тварину на схід у незайману пустку Сечури.

Невдовзі кортеж переслідувачів, завиваючи сиренами і горлаючи щось у мегафони, досягнув того місця, звідки ми завернули в пустелю. На кілька секунд автомобілі завмерли, але згодом, певно, підкоряючись чиїйсь команді, рвонули за нами навпростець крізь дюни. Але, як я й передбачав, Сечура досить швидко остудила запал переслідувачів: одна за одною поліцейські машини загрузали в піску, застрягали поміж вапнякових горбків та заглибин.

Пальбу по нас не відкривали, либонь, побоюючись нашпигувати свинцем слона, тому якоїсь миті я повірив, що ми ось так відносно легко спекалися ревнителів закону. На жаль, я помилявся. Поліцейські покидали автомобілі, перегрупувалися і тісною ватагою підтюпцем почесали за нами. Погоня тривала…

— Вони наближаються, — застерегла Маруся.

— Максе… — пробелькотів Тьомик. — У мене є пропозиція.

Я звів на напарника запитальний погляд.

— Пропоную здатися! — випалив він. — Хто за повну і безоглядну капітуляцію?

Я нахмурився. Маруся промовчала, прикусивши нижню губу. Вона відмовлялася вірити в те, що все закінчиться так тупо.

— У мене є краща ідея, — кажу. — Ми можемо врятуватись, просто… просто потрібно розігнати це вайло, треба примусити його бігти швидше!

Під час підготовки до викрадення я вичитав, що в екстрених умовах середньостатистичний слон може розвивати швидкість 40 км/год., у виняткових випадках — дещо більшу. Шкода, але наш Джумбо, схоже, до таких спринтерів не відносився. Ми взялися ляскати його по спині, по боках та по сраці, ми товкли його кулаками, шльопали і давали йому розмашисті ляпаси, а він, зараза, вперто не хотів розганятися навіть до двадцяти кілометрів за годину. Добродушний слоняра виріс у неволі і, либонь, навіть не здогадувався, що може бігати; ручному хоботному просто було невтямки, на біса йому гнати пустелею з такою космічною швидкістю. Крім того, Джумбо був уже немолодий і підсвідомо розумів, що тварині його складу, форми та ваги не личить у такому солідному віці скакати пустелею, наче якійсь дурнуватій антилопі в сезон тічки.

Переслідувачі наздоганяли нас і бралися оточувати півколом, коли зненацька мене осяяло.

— Придумав! — кричу. — Я знаю, як розігнати його до сотні!

— Сотні чого? — здивувалася дівчина.

— Сотні кілометрів за годину!

Тьомик і Маруся підозріливо перезирнулися, але я говорив настільки впевнено, що вони просто не могли засумніватися в моїх словах. Обоє верескнули і на радощах заплескали в долоні. Хлопець і дівчина навіть не стали перепитувати, як саме я збираюсь надати лоходонту такого шаленого прискорення, — настільки сильним вважався мій авторитет у слонознавсті.

— Я знав, Максе! — зрадів мій товариш. — Я знав, що ти знайдеш вихід! Саме тому я завше покладаюся на тебе.

Щоправда, вже за мить я посерйознішав.

— Але, чувак, — звертаюсь до напарника, — затям: це діло вельми небезпечне. Існує велика імовірність того, що слон поведеться неадекватно, і замість того, щоб розганятися… ну, тоді…

— Що тоді? Кажи начистоту.

— Тоді, швидше за все, до сотні доведеться розганятись нам, рятуючись від нього…

Проте Тьомик не це не зважав. Він затулив мого рота рукою і твердо проказав:

— Друже, у нас немає іншого виходу. Ризик є ризик. Ми повинні відірватися від переслідування, інакше нам усім кінець. Я повністю покладаюся на тебе: чини, як знаєш.

— Тоді слухай мене уважно. Зараз я повертаюся до тебе спиною, лягаю на живіт і закладаю ноги тобі на плечі. Ти міцно хапаєш мене за щиколотки і спускаєш вниз головою так, щоб моя пика опинилися навпроти слонячого хвоста. Зрозумів?

Напарник почухав за вухом:

— Я нічого не зрозумів, але зроблю все, як ти сказав.

Я підбадьорливо поплескав товариша по плечу, затим зняв зі штанів пояс і перевірив, чи міцно тримається на ньому масивна металева бляха. Потому ліг на живіт, заклав ноги на плечі Артемові і підповз до слонячої корми.

— Спускай, — командую. — Тільки обережно.

Тьомик нахилився — я зісковзнув униз. Проминувши хвіст, гукнув товаришеві, щоб той спинився і так і тримав мене… Вони висіли прямо переді мною. Вони — це слонячі «батарейки».

— Гей там, нагорі! — гукнув я. — Повна бойова готовність. Зараз почнемо набирати швидкість! Тьомо, зберись!

Напарник сильніше стиснув мої ноги і припав ближче до масивного тулуба тварини. Затим я прошепотів: «Боже, поможи!», замахнувся паском над головою і… що було сили вперіщив бляхою слону по «батарейках»…

Ляснуло добряче, аж луна прокотилася…

Наступні кілька мілісекунд мені було дуже страшно, так лячно, що аж дух перехопило. По-перше, я все ще теліпався вниз головою між ногами Джумбо, а по-друге, я розумів, що після оцих от кількох мілісекунд слон може побігти, а може й не побігти, і тоді станеться щось таке, через що дуже багато народу (ми, копи, випадкові водії на Панамерикані) пожалкує сьогодні, що народилися на світ Божий.

Спочатку слон оглушливо протрубив і затрясся, неначе ракета перед стартом. Громоподібний рик, вирвавшись з прямого напруженого хобота, рознісся навсібіч пустелею і примусив поліцейських злякано спинитись. Потому Джумбо обдав мене хмаркою вихлопних газів і… кулею понісся через пустелю, аж земля задвигтіла.

Його ноги мелькали з такою швидкістю, що я просто не встигав від них ухилятися, раз по раз стукаючись головою то об одну, то об другу. Сіро-жовте полотно пустелі пропливало перед моїми очима з неймовірною швидкістю.

— У нас вийшло! — горлав десь над моєю головою (хоча якщо бути точним, то над задницею) Тьомик.

Маруся спочатку вилаяла мене, звинувативши у жорстокому поводженні з тваринами, але згодом, помітивши, як швидко більшає відстань між нами і переслідувачами, заткнулася. Поліцейські стали і зачудовано глипали на нас крізь біноклі, просто не ймучи віри тому, що бачать.

Наступного ранку одна зі столичних газет зі смаком описуватиме, як молодий лейтенант з відділу надзвичайних ситуацій столичної поліції спочатку сполотнів, а потім довго-довго тер очі, ніяк не наважуючись доповісти про побачене своєму начальнику. Зрештою тремтячою рукою він підніс рацію до губ і, розуміючи, що на кар’єрі у спецслужбах можна ставити жирний хрестик, розгублено промимрив:

— Сеньйоре капітан, доповідаю поточну обстановку… У п’ятистах метрах попереду бачу об’єкт пошуків, цебто слона. За минулу ніч слон поміняв окрас на плямистий, а над його вухами виросли два кактуси… — лейтенант ще раз притулив бінокля до очей. — Е-е-е… перепрошую, сеньйоре капітан, відставити кактуси! То звичайнісінькі корчі, кущі з колючками… Об’єкт пошуків… хм… слон цебто, рухається пустелею в напрямку норд-норд-ост зі швидкістю… кгм… п’ятдесят вузлів, не менше… Що?.. Підтверджую, сеньйоре капітан, п’ятдесят миль за годину… Підозрювані тікають разом зі слоном… цебто на слоні. Зловмисників троє: дівчина років 23–25 та двоє молодих чоловіків приблизно такого ж віку. Судячи із зовнішності, всі троє — іноземці, вірогідно, європейці. На даний момент підозрювана сидить на шиї у слона, один підозрюваний умостився в напівлежачому положенні трохи позад неї і тримає за ноги третього підозрюваного. Третій підозрюваний, звісившись головою вниз, щось покрикує і час від часу тицяється носом слону в задницю… Що, сеньйоре капітан?.. Для чого тицяється?.. Не можу знати, сеньйоре ка… Ні, не вживав! Увесь наряд з самого ранку тверезий, мов борсуки!

— Витягуй мене! — тим часом кричав я, задихаючись пилюкою, що вилітала з-під ніг слона, та вихлопними газами, що вилітали з-під його хвоста.

— У нас вийшло!! — все ще не міг нарадуватися мій напарник. — Марусько, у нього вийшло! Він примусив слона бігти.

— Витягніть мене, ідіоти!

— Що ти кажеш, Максе? За тупотом Джумбо тебе погано чути!

— Витягни мене назад, трясця твоїй матері!!!

Тьомик зрештою второпав, що від нього вимагається, і виволік мене на спину хоботного. Спершу я перевірив, чи працює на такій швидкості керування, наказавши Марусі смикнути слона за ліве вухо. На нашу спільну радість, підкоряючись виробленим рефлексам, Джумбо слухняно повернув праворуч і погнав, не знижуючи швидкості, на північ. Лиш тоді я обернувся і уважно обстежив пустелю на південному заході. Переслідувачів не було — копів проковтнуло пустельне марево.

На радощах я трохи захопився і лупонув бляхою слону по спині. Джумбо неправильно потрактував цей жест, оскільки видав відчайдушне «ту-ту!», наче паровозик, і почесав уперед ще швидше! Камуфляжні кущі повідпадали, але на такій швидкості вони були нам просто непотрібні.

— Скільки? — поцікавився Тьомик, перекрикуючи шум вітру над головою.

Ми всі тепер лежали, розпластавшись, на слоні: Маруся у виїмці між головою та спиною, Тьомик на горбку на спині, а я — з самого заду, постійно зісковзуючи і ризикуючи звалитися з слона на повній швидкості.

Я глипнув на супутниковий навігатор.

— Якщо ця штуковина не бреше, то сімдесят чотири цілих і дві десятих кілометра за годину!

— Це просто якийсь космос! Максе, ти не знаєш, вони часом не літають?

Я знизав плечима, а потім витяг інструкцію з експлуатації, дістав з кишені простого олівця і в самому низу таблиці нашкрябав: «влупити по яйцях — розгін до 70…75 км/год.».

7

Під вечір, буквально за кілька хвилин до заходу сонця, ми кулею пролетіли через якесь поселення на узбережжі Тихого океану. Я встиг помітити ветхі халупи з глиняної цегли на окраїнах, трохи охайніші будівлі в центрі, навіть пожежну станцію. Джумбо, здавалося, селища просто не зауважив. Скинувши на обочину пожежну машину, збивши кілька колон з лівого крила будівлі мерії, поваливши навзнак дерев’яну дзвіницю та розігнавши до бісової матері цілу похоронну процесію, він помчав далі у пустелю. Наче ракета, чесне слово…

Небо сіріло. Наближалася ніч. Слон біг, низько, якось так по-собачому нахиливши голову, притиснувши вуха до тулуба і ні на йоту не збавляючи швидкості.

— Слухай, Максе… цейво… а як його зупинити?.. — несподівано спитав Тьомик.

Я знизав плечима.

— Може, спробувати закрити йому очі, і тоді він сам спиниться? — підказала дівчина.

Я розсудив, що пропозиція слушна. Ми мерщій помінялися з Марусею місцями і перебралися в носову частину слона. Мій товариш знову вхопив мене за ноги і обережно спустив з голови Джумбо…

Проблема була в тому, що відразу до обох очей я не діставав. Коли прикривав ліве око, слон злегка забирав управо, коли праве, виходило навпаки — хоботного тягнуло ліворуч. При цьому результуючий вектор швидкості ніскільки не зменшувався. Крім того, якщо раніше, звисаючи з кормової частини Джумбо, я постійно лупився писком у його м’яку задницю, то тепер виходило так, що ми зі слоном постійно буцкалися лобами. Слону-то, звісно, нічого, але мені це не дуже подобалося.

— Зараза! — вилаявся я. — Нічого не вийде, Тьомо! Тягни мене назад.

— Що сталося?

— Я не можу дотягтися до обох очей відразу.

— От дідько! І що тепер робити?

— Може, виколоти одне око, — несміливо запропонував я.

— Ні-і-і!!! — в один голос закричали мої напарники.

— Тоді, певно, доведеться чекати, поки він не здохне…

Тьомик і Маруся лежали поруч, бліді й перелякані, відчайдушно вчепившись у слонячий карк. Від тривалої тряски й перенапруження я теж почувався далеко не найкращим чином. Мене страшенно нудило, спина боліла, м’язи передпліч вкрилися візерунком набряклих вен, а кисті рук дрібно тремтіли. Якщо ця скажена трясця продовжуватиметься ще хоч півгодини, я, певно, розвалюсь на частини, немов заіржавілий робот.

А слон все біг і біг, потвора…

8

Джумбо різко спинився прямо посеред пустелі лиш тоді, коли землю огорнула непроглядна темрява.

Ми втрьох важко попадали на пісок. Тьомик з подружкою гучно спорожняли шлунки (їх добряче закачало під час марш-кидка Сечурою), а я лежав і віддихувався, роздивляючись поцятковане холодними зорями небо над пустелею. Подумки я поклявся, що більше ніколи не розганятиму слона до такої швидкості.

Незабаром виявилось, що Джумбо має вельми специфічний характер. Самі того не бажаючи, ми розбудили в ньому монстра! Не далі, як день тому, ми не могли примусити його тюпати швидше, ніж якогось дженджика під час прогулянки, зате тепер, після шалених перегонів пустелею, йому, схоже, сподобалось бігати!

Протягом наступного дня, вимучені й голодні, ми пройшли кілометрів тридцять (я постійно мусив стримувати поривання Джумбо перейти на розмашистий алюр) і надвечір спинились у якомусь непримітному хуторі. Вкінець розбиті, ми дочвалали до найближчої халупки і попросились переночувати. Зате наш слон, розігрітий денним переходом, навіть і не думав утихомирюватись. Мов знавіснілий, Джумбо гасав по всьому селищу, радісно трубив, горланив і пхав свого хобота куди треба і не треба, доводячи до інфаркту ні в чому неповинних хуторян. Що ви смієтеся? Ви лишень уявіть себе на їхньому місці: сидите собі за столом, зібралися, значить, усім сімейством і мирно вечеряєте, аж тут крізь вікно засовується товстенний хобот і робить «ту-ту!». Ото ж то… Для всіх бабусь та дідусів, яким перевалило за сімдесят, то була остання вечеря у житті.

Ми з Тьомиком з останніх сил ганялися слідом за Джумбо і старалися вгамувати нажаханих до смерті перуанських селян, пояснюючи, що слон ручний і його не треба боятися. Лиш через півтори години спільними зусиллями нам вдалося вкласти розбишаку спати, нагодувавши його перед тим кабачками, капустою і морквою.

На ніч, про всяк випадок, я пришвартував Джумбо до деревця товстенною мотузкою. Вірьовка направду була міцнющою: такої навіть слону не порвати. І деревце, слід сказати, було нівроку — дебела така, сантиметрів п’ятдесят в обхваті секвоя, гордість усього селища, якою опікувався особисто пан бургомістр. Уявляю, скількох зусиль вартувало хуторянам виростити таку красуню в пустелі…

На ранок я не знайшов ні слона, ні деревця. Зате в пустелю тяглася пряма, мов стріла, борозна, схожа на слід від велетенського плуга. Тьомик, прокинувшись разом зі мною, вийшов надвір і вкляк, неймовірно вирячивши очі.

— От лихо! — схопився за голову мій напарник. — Селяни вночі грохнули Джумбо і вже, либонь, порізали на м’ясо!

Я діловито сплюнув собі під ноги:

— Не думаю, друже. Не думаю. Після вчорашнього вони навіть глянути на хоботного бояться, не те що наблизитися до нього і спробувати його порішити.

— Що ж тоді тут трапилося?

Я підійшов до чималенької ями, на місці якої ще вчора ввечері височіло розлоге дерево, чи не єдине нормальне дерево на сотню миль навкруги, і зазирнув усередину. З сухої сірої землі стирчали покручені обривки коренів.

— Він просто дременув, скотина, гуляти пустелею, — я ще раз сердито цвіркнув на пісок. — Геть здурів на старості… — а тоді повернувся до Артема: — Буди свою кралю, підемо шукати нашого вухатого спринтера.

Знайшли ми його аж опівдні. Товстошкуре одоробло, радісно задравши хобота в небо, гасало туди-сюди пустелею, лопотіло настовбурченими вухами, наче метелик крильцями, і щось наспівувало впівголоса. Обідрані залишки колись могутньої розлогої секвої теліпалися у нього під шиєю. Побачивши нашу трійцю, Джумбо прискакав до нас і захекано спинився, винувато потупивши голову і поклавши до ніг обскубане дерево, наче пес, що приніс закинуту в кущі палицю. Я втулив йому кілька розмашистих ляпасів і добряче вилаяв. Джумбо знітився ще більше, всім своїм виглядом висловлюючи жаль через свою негідну поведінку, і навіть допоміг мені хоботом, коли я забирався йому на спину.

…Того дня ми пройшли сорок п’ять кілометрів, так нікого й не зустрівши. Лиш надвечір, трохи звернувши з прямого шляху, причовгали до якогось села, аби нагодувати Джумбо кабачками. Загалом на той час ми вже подолали дві третини шляху між Лімою та Трухільйо…

На світанку я чисто випадково натрапив на позавчорашній номер однієї столичної газети, яку щойно завезли до хутора. Всі статті — я підкреслюю, абсолютно всі статті — з першої по третю сторінку були присвячені зухвалому викраденню слона. Поліція поки що утримувалася від коментарів стосовно мотивів злочину, зате журналісти в деталях описували його перебіг, розповідаючи про вантажну машину з підкошеними колесами, знайдену неподалік історичного центру, інцидент коло Панамерикани (якийсь писака навіть поцупив у копів фотографію погоні, на якій я теліпаюсь вниз головою на слонячій кормі), а також зі смаком переказуючи свідчення небагатьох уцілілих очевидців про нищівний розгром похоронного кортежу в передмістях Чімботе, де від слона не тікав хіба що небіжчик, зате всі інші учасники процесії, включно з одноногим племінником покійника, драпали так, що олімпійські спринтери могли їм тільки позаздрити.

— Ти бачив це? — тицяю газету під ніс Тьомику. — Я не на жарт розлючений.

— Ну й що? — моєму напарнику, схоже, на все було наплювати. — Ти очікував публічного схвалення і всенародного визнання?

Лише зараз я вповні усвідомив, чим закінчиться ця довбана авантюра.

— Ви ідіоти! — не стримався я. — Нас тепер точно посадять. У найкращому випадку депортують з країни, а в найгіршому — ми проведемо решту життя у грьобаній перуанській тюрязі!

Маруся кинула на мене несподівано грізний погляд і проказала, навмисно чи несвідомо імітуючи голос свого батька:

— Заткни пельку! Ти просто виконуєш свою роботу. Ми найняли тебе перегнати слона у Трухільйо за п’ять тисяч доларів. І все.

Я застиг з роззявленою пащекою. Тьомик відвернувся, не сказавши ні слова на мій захист… Колись я приб’ю її. Це точно.

9

Тепер ми більше не могли спинятися в селищах. Усе Перу знало про трьох диваків, які поцупили слона зі столиці, й відповідно, кожен законослухняний перуанець вважав нині за честь закласти нас поліції. Нам доводилося ночувати просто посеред пустелі, а на зорі кожного нового дня галопом вриватися в найближче містечко, обчищати склади з кабачками і капустою (аби було чим годувати слона) і мерщій тікати назад у пустелю, якомога ближче до гір, де нас значно важче помітити і розшукати.

Я почувався мучеником. Щодень більше розуміючи, що затіяне неподобство раніше чи пізніше однаково закінчиться кепсько, я мусив тягнути клятого слона пустелею далеко на північ Перу.

Через страх бути спійманими і пов’язані з цим застережні заходи денні переходи довелося скоротити до 10–15 кілометрів. Відтак лиш на ранок дев’ятого дня після безпрецедентного викрадення ми врешті-решт опинилися в передмістях Трухільйо.

Педро, знаменитий погонич слонів, уже давно чекав на нас. Він читав столичні газети, а тому розумів, що ми маємо з’явитися з дня на день. Того пам’ятного дня, узрівши масивний силует слона, який, наче якесь доісторичне чудовисько, повільно випливав з марева на горизонті, він миттю метнувся в похмуру сірість свого бідацького дому і викотив на подвір’я коляску з дочкою. Аделіна так само мовчала, однак, помітивши на горизонті невиразну розпливчасту масу, що неухильно наближалася, стрепенулася і витягнула шию.

Незабаром Джумбо впізнав місця, серед яких йому довелося провести більшу частину свого життя, схвильовано затрубив і припустив швидше. Через якийсь час, тягнучи за собою клубки пустельної пилюки, ми увірвались на подвір’я.

Щойно просунувшись через ворота, слон побачив Аделіну. Безцеремонно розштовхавши мене, Марусю й Тьомика, хоботний кинувся до дівчинки і, радісно попискуючи, тицьнув у неї хоботом. У ту ж мить Аделіну наче підмінили. Вона обхопила блідими долонями запилений слонячий хобот, притиснулася до нього і… посміхнулась, показавши сонцю два ряди білих зубів. Джумбо задоволено захурчав і замружився від задоволення. Тьомик закашлявся, шморгнув носом і почав сильно терти очі. Маруся відвернулась, сховавши обличчя на грудях мого напарника. А Педро Суфісьєнтес підійшов до мене і обійняв, розчулено прошепотівши:

— Я ваш одвічний боржник, сеньйоре викрадач слонів…

Я нехотя відповів кволими обіймами на цупкі обійми перуанця, а потім тихо промовив українською, звертаючись до Тьомика та його кудрявої зарюмсаної супутниці:

— Незабаром нам усім гаплик, голуб’ята. Слона — вистежать, нас — посадять…

Маруся підвела голову з Артемового плеча:

— Хай там як, але ти це зробив, Максе. Ти молодець.

Я встромив руки в кишені і трохи — зовсім трошки — задер носа. Дівуля мала слушність: що не кажіть, авантюра вдалася на славу. Втім, у цей момент втрутився Тьомик і, як завжди, повністю зіпсував момент мого хай незначного, та все ж тріумфу.

— Чувак, — сказав він, — ти все ще винен мені п’ять тисяч баксів.

10

Коли Аделіна врешті натішилась слоном, Педро Суфісьєнтес запросив нас до будинку і запропонував погостювати в нього кілька днів. Перуанець готовий був останню одежину з себе зняти, щоби хоч якось нам віддячити. Я верещав, наче недорізане порося, благаючи Артема і Марусю відмовитись і чимшвидше ушиватися з околиць Трухільйо, одначе вони виявили без перебільшення злочинну недбалість, проігнорувавши мої вимоги і радо приставши на пропозицію погонича слонів.

Педро неймовірно зрадів. Того ж дня він заколов молоденьке теля, почастував нас царською вечерею, напоїв домашнім піско, після чого, п’яні та ситі, ми вклалися спати на найчистіших постелях, які нам довелося бачити за останні півтора місяці (особливо, якщо врахувати що попередніх два тижні ми спали або на спині слона, або горічерева посеред пустельних пісків). Я проте довго не склепляв очей, дослухаючись до підозрілих шерехів ночі. Зрештою, зморений надміром алкоголю та переживаннями останніх днів, поринув у важке забуття.

Зранку я прокинувся раніше за інших (якщо не рахувати Педро Суфісьєнтеса) з дивним, але напрочуд ясним відчуттям тривоги, яке примушувало серце час від часу щемко стискатись. Душна півтемрява хатинки гнітила мене. От-от має статися щось страшне — підказувала інтуїція. Збираючись підвестись і розбудити Артема, я скинув із себе ковдру… В ту ж мить знадвору настирливо загрюкали. Завмерши на ліжку, я почув, як дресирувальник почовгав до вхідних дверей і відчинив їх. Здалося, морок кімнати згустився, а духота стисла горлянку липкими гарячими щупальцями. З сусіднього приміщення доносилась запальна перепалка між сеньйором Педро та візитерами. Я весь похолов: ось він — час розплати! Перуанські копи вже тут. Невже, думав я, треба було п’ять років займатися фінансовими аферами та шахрайством, щоби потім потрапити до лап правосуддя через якусь дурнувату авантюру зі слоном? Я просто не міг цього допустити. Не гаючись, зірвався на рівні ноги, вхопив до рук довженного черпака (перше, що втрапило під руки) і вискочив у коридор, готовий віч-на-віч зустрітися зі смертельною небезпекою. У дверному проході перед бідолашним батьком Аделіни вимальовувався виразний контур високого широкоплечого чоловіка, який погрозливо розмахував руками і безперестану щось волав прямісінько в обличчя Педро Суфісьєнтесу. Я розігнався і щосили вперіщив незваного гостя черпаком. Той замовк, показав на мене пальцем, а тоді закотив очі і гепнувся непритомний додолу.

— Сеньйоре, ви чого?! — здійняв руки колишній дресирувальник. — Це Бебето, мій друг, мій товариш із Трухільйо, він прийшов попередити вас про облаву!

— Пробачте, — пискнув я і непомітно відставив убік черпачок, а потім до мене дійшло: — Яку облаву???

Невеличка баталія, що розігралася на ґанку хатинки, розбудила Артема та Марусю. Потягуючись і позіхаючи, парочка ввійшла у вітальню.

— Із Трухільйо сюди мчать дюжина поліцейських автомобілів та два військові гелікоптери на чолі зі столичним генералом, — швидко залопотів Педро Суфісьєнтес. — Всі дуже розлючені і агресивно налаштовані. Якщо у найближчі кілька днів викрадачів Джумбо не зловлять, уся перуанська поліція буде виставлена на посміх.

— Тьомо… Тьомо… — сонно прошепотіла дівчина, — а звідки взявся цей труп?

Я тим часом біжу назад до гостьової спальні, де починаю натягувати штани. Кричу, намагаючись не здіймати зайвої паніки:

— Друзі, нам, схоже, пора евакуйовуватися з цієї гостинної домівки!

— Який труп?! — спросоння горлає Тьомик.

— Сеньйори, вам потрібно заховатися, — белькоче перуанець. — Часу більше нема — ви не зможете втекти далеко.

— Он той, що на ґанку, — тремтячою рукою Маруся показує на бездиханного Бебето.

— Максе, а де це ти примудрився дістати такого здорового і кріпкого мертвяка? Це частина нашого плану евакуації? — голосно гукає Тьомик, все ще не відійшовши від сну.

— Це не мертвяк! — кричу йому у відповідь. — Я просто вдарив його черпаком. Збирайте швидше свої лахи і вшиваємося звідси!

За лічені хвилини, розіпхавши до кишень найбільш необхідне (паспорти, гроші, GPS-навігатор), ми зібралися на подвір’ї. Джумбо мирно куняв у сараї, опустивши мордяку у ясла з морквою. За будинком дресирувальника починалося невелике поле, засіяне кукурудзою і відмежоване від пустелі примітивною загорожею з дроту. Далі тяглася ділянка голого піску шириною метрів сто, за якою починалися щільні зарості кущів та колючок. Ліворуч на незначній віддалі від будинку пролягала улоговина, яка збігала до кущів, поволі глибшала і простягалася далі на південь. Зігнувшись, нею можна було досить далеко забігти, лишаючись абсолютно непоміченими із землі. Одначе Бебето казав, що у переслідувачів є вертольоти…

— Кущі! — рішуче скомандував я. — Мерщій до кущів.

Ми миттю перетнули поле, продерлися крізь загорожу і щодуху припустили до кущів. Протискаючись навкарачки крізь густе переплетіння гілок, колючок та вузьких, наче леза, ножів колючок, я розчув, як десь далеко за спиною поволі наростає ритмічне ухкання бойових гвинтокрилів.

Відтак ми зачаїлися і почали спостерігати.

Не минуло й п’яти хвилин, як хатину Педро звідусіль оточили автомобілі з мигалками, а у подвір’я стрімко увірвався спецназ у масках, бронежилетах та з автоматами наперевіс. Погонича і його безталанного товариша Бебето виволокли надвір і приставили до стіни халупи. Бебето, щоправда, приставити не вдалося — бідолаха ще не до кінця очуняв і постійно з’їжджав на пісок. Зрештою його просто вклали на землю і примусили закласти руки за голову.

Незабаром на середину дворища викотили коляску з нещасною дівчинкою. Солдафони поводилися грубо й вороже, постійно лаялись, безперестану роздавали штурхани безневинним Педро та Бебето. Аделіна плакала, закриваючи личко долонями.

Зненацька з сараю, який підпирав хатинку дресирувальника, долинув нелюдський крик — переможний клич, який перекрив навіть рев сирен і чахкання завислих над пустелею гелікоптерів. Потому зсередини вискочив перуанський генерал, весь у сіні, обгризках моркви і капустяних кочережках, і заходився гасати подвір’ям й підстрибувати, мов біснуватий, підкидаючи коліна аж до грудей.

— Знайшли-и-и! — гримів він басом. — Ура-а-а!!! — кричав і розмахував кокардою.

— Герой… — презирливо процідив я крізь зуби. — Відшукав слона…

Потому вояка підскочив до Педро Суфісьєнтеса, схопив того за волосся, повалив на землю і двічі з усієї сили копнув у живіт. Нещасний погонич спочатку зігнувся, а потім почав корчитися від болю, загрібаючи руками пісок.

Ось тут мені щось у голові заклинило.

— Тримай, — твердо проказав я, увіпхнувши Марусі до рук GPS-навігатора. — Ти знаєш, де Трухільйо, гадаю, зможеш дістатися туди сама. Спочатку пройди кілька кілометрів на південь улоговиною, аби ті нелюди тебе не побачили і не наздогнали.

— Максе, я не розумію… — сторопіла дівчина.

— У тебе батько був десантником. Ти впораєшся. Бери навігатор і тікай!

Маруся отетеріло дивилася на мене. Генерал не припиняв знущатися над Педро.

— Щезни звідси! Негайно! — прикрикнув я, підштовхнувши дівулю до краю улоговини.

Все ще розгублено озираючись, дівчина спустилася в рів. Я почекав хвилину-дві, пересвідчуючись, що вона відійшла достатньо далеко, аби її не помітили, а тоді встав на повен зріст і вийшов до поліції, піднявши руки високо над головою.

— Не чіпайте його! — заричав через поле до копів. — Не чіпайте його! Це я все зробив. Я викрав слона. І я не знаю ні цього чоловіка, ні його дочки.

Кілька спецназівців, плутаючись поміж високих кукурудзяних бадилин, стрімголов кинулися до мене. За мить мене оточили, примусили стати на коліна і покласти руки за голову.

— Ти хто, в біса, такий? — спитав генерал.

— Я той, хто поцупив слона із зоопарку Ліми. Ваші співвітчизники тут ні до чого.

— В наручники собаку! І до машини його, — віддав наказ вояка. — Місцевих не чіпати.

Для того, щоб мені не було сумно в тюрязі, я тицьнув пальцем на Тьомика, який все ще лежав ніким не помічений у кущах, і мовив:

— Він зі мною…

11

— …Тебе не розбереш, чувак, — сказав мені Тьомик, коли нас під конвоєм вісімнадцяти поліцейських машин, одного бронетранспортера і двох вертольотів везли до перуанської столиці. — Тебе не розбереш…

4—21 березня, 12–13 квітня, 23–24 травня 2010 // Київ, Рівне, Гуанчжоу (Китай), Мармарис (Туреччина)

Антитерористична операція, або Як ми з Тьомиком стали національними героями Перу

1

— Максе, ти, головне, не хвилюйся, — почав Тьомик.

А як я можу не хвилюватися, коли з цієї фрази завжди починаються всі мої найбільші проблеми?

У коридорі за ґратами переступала з ноги на ногу Маруся. Одного разу вона вже приходила нас провідувати — розказувала про те, що підшукала найкращого адвоката на цілу республіку, просила триматись, запевняючи, що все скоро скінчиться. Цього разу вся її постать випромінювала якесь неприродне напруження.

Я всівся на нарах, поправив прим’яте після сну волосся і вп’явся сердитим поглядом в обличчя напарника:

— Викладай, що сталося.

— Поки ти спав, мене забрали на допит, — продовжив Артем, інстинктивно відсуваючись від мене на протилежний краєчок лави і зиркаючи на дівулю за ґратами. — Одначе насправді мене не допитували. Натомість запропонували розказати все начистоту про викрадення Джумбо, підписати зізнання у скоєному злочині і… і ще дещо. Прокурор зі свого боку, мотивуючи свою позицію тим, що слону не було завдано шкоди, зобов’язався звести покарання до мінімуму, можливо навіть, повністю зняти звинувачення, — Тьомик помітно нервував, раз за разом змахуючи з лоба краплини холодного поту. — І я погодився, Максе… Я цілком і повністю визнав нашу вину, після чого ми підписали мирову угоду з перуанським урядом.

Знаючи свого напарника, я не поспішав виявляти радощів.

— І що тепер? — питаю і підсуваюсь ближче до нього.

— Хороші новини: нас не віддадуть до суду і дуже скоро відпустять. Жодних звинувачень, штрафів чи переслідування. Прокуратура республіки також гарантує не притягувати до відповідальності Педро Суфісьєнтеса та його дочку.

Маруся сумно глипала на мене крізь скло.

— Я так розумію, — кажу, — якщо є новини хороші, значить, мають бути й погані.

Мій товариш зам’явся, а потім промимрив:

— Я б не був таким категоричним. Подумай сам, Максе, ми викрали цілого слона зі столичного зоопарку, ми переполошили пів-Перу, довели до інфаркту два десятки нещасних бабусь та дідусів у всіх селах, де тільки зупинялися, розігнали похоронну процесію, виставили на посміховисько всю поліцію республіки, вони вже ВПС задіяли, аби нас піймати! А тепер нам пропонують свободу в обмін на… на…

— На що?

— Отож — Артем прокашлявся і ще раз глипнув на Марусю, ніби просячи у неї підтримки, — перед тим, як нас відпустять, а це, друже, можеш не сумніватися, буде дуже скоро, ми мусимо зробити одну послугу перуанському урядові.

Напарник зробив паузу, очікуючи моєї реакції, проте я мовчав, і він продовжив:

— Перу — країна дуже різноманітна, як в етнічному, так і в географічному плані. На сході країни, за Андами, починається сельва — неосяжна Амазонська рівнина, де нема автомобільних доріг, аеропортів чи великих міст, — там з давніх-давен існують такі собі розбишацькі селища. Їхнє населення — дика й небезпечна суміш місцевих амазонських племен, перуанських індіанців, колумбійців, венесуельців, іспанців, португальців та американців, словом, авантюристів з усіх куточків світу. Незмінно протягом останніх десятиріч вони вирощують плантації коки, роблять з неї кокаїн і успішно сплавляють його до Штатів та Західної Європи. Поки їх не займають, вони теж нікого не чіпають. Кілька разів уряд намагався оголосити їм війну, проте розбишак виявилось настільки багато, крім того, вони настільки чудово знають свої джунглі, що республіканські війська щоразу були розбиті вщент. Витрусити їх із джунглів просто неможливо. Через якийсь час на наркоділків просто перестали звертати увагу. І все було б чудово, Максе, якби ці джентльмени удачі обмежилися тільки наркобізнесом. Одначе з часом цього їм виявилося замало. Останніми роками повстанці пішли на відкриту конфронтацію із законом і почали полювати на багатих закордонних туристів, переважно американців, які вибираються в Ікітос до витоків Амазонки у пошуках екстремального відпочинку. Цього року терористи вже встигли захопити дві групи туристів і успішно отримали за них викуп, а це вже, мій друже, псує міжнародний імідж Перу як туристичної Мекки Південної Америки…

— Слухай, — перериваю монолог товариша, — я це вже зрозумів. А тепер давай ближче до суті — які у нас погані новини?

— Уряд задумав конгеніальну антитерористичну операцію, що має на меті одним махом розчавити усю бандитську зграю! — бравурно випалив Артем.

— Молодці! — аж зааплодував я. — Поважаю такий уряд. От тільки нам-то що з цього?

— Ну, ми з тобою… я і ти… згідно з підписаними домовленостями… ми будемо приманкою в цій операції, — пролепетав Тьомик, а потім поквапно додав, через силу посміхаючись: — Чувак, але ти, головне, не хвилюйся — військові повністю контролюватимуть ситуацію…

2

— Сеньйори, запевняю, вам нема чого непокоїтися. Ми все тримаємо під контролем, — тлустий і низькорослий перуанський капітан у півсферичній касці, напнутій по самі вуха, говорив поважно й авторитетно, але… якось зовсім непереконливо. Останні три дні всі тільки те й робили, що запевняли мене у безпечності задуманої каральної антитерористичної операції і в абсолютній даремності переживань за власну безпеку, одначе з кожним таким запевненням мені чомусь ставало дедалі неспокійніше.

За спиною солдата, який уже втретє розказував нам із напарником про те, яку важливу роль у задуманому нападі на терористів відвело нам високе перуанське командування, одна за одною проїжджали вантажівки з кузовами, обтягнутими брезентом кольору хакі, в яких сиділи найкращі перуанські бійці, спеціально підготовлені до тривалих боїв у джунглях. Разом з військовими їхало кілька тележурналістів, в тому числі двоє чудил із Франції, які мали висвітлювати перебіг подій під час карального походу. Вони всі мали на головах сучасні шоломи з куленепробивними пластиковими забралами, на грудях — бронежилети, на ногах — високі берці з буйволячої шкіри, яку не могла прокусити жодна змія, солдати ж несли із собою новітню вогнепальну зброю, ножі з нержавіючої сталі і ситні харчові пайки. Нам з Тьомиком видали лиш пару картатих сорочок, коротенькі шорти до колін і дурнуваті американські бейсболки.

— Ви вдаватимете двох американських туристів, — провадив далі капітан, — які відбилися від основної групи і заблукали в джунглях. За даними нашої розвідки вже більше місяця в довколишніх нетрищах шастає група з десяти-дванадцяти бойовиків, які вистежують білошкірих мандрівників, аби захопити їх з метою отримання викупу. Отож після того, як ми залишимо вас, сеньйори, на мальовничій галявинці посеред лісу, по радіо буде розіслане спеціальне повідомлення-приманка про те, що два американці загубилися в джунглях, а рятувальні служби розпочнуть «пошукову» операцію. Звісно, ці нікчеми-терористи знайдуть вас першими, але — ви не переживайте! — ми тут-таки вискакуємо з хащ і хапаємо бандюків! Ха-ха! Ось так! — вояка стиснув перед моїм носом кулак, показуючи, як вони хапатимуть «цих нікчем-терористів». — І це буде тільки початком грандіозної каральної операції, — коротун значуще підняв пальця догори і стишив голос до шепоту: — Ми допитаємо полонених, дізнаємося, де у них центральне лігво, а тоді накриємо їх одним безжальним масованим ударом. Винищимо всіх до єдиного!

Згідно з даними розвідки, ніщо не могло завадити втіленню в життя цього простого, але досконалого плану. Єдине, що не врахувало командування перуанської армії, так це те, що у терористів теж була своя розвідка…

— Офіцере, а можна у вас попросити бронежилети? — несміливо звернувся я.

Після короткої ніякової паузи пролунала лаконічна відповідь:

— Ні.

— Хоча б один на двох? Ну будь ласка…

— Ні.

— Хоч шоломи тоді видайте…

— Забудьте про це! — гарикнув на мене капітан. — Невже ви не розумієте, що бронежилети і шоломи можуть поставити під загрозу зриву всю операцію? Як ви собі це уявляєте, га?! Хіба ви не розумієте, що вся захисна амуніція пофарбована у колір хакі, через що, надягнувши її, ви зливатиметесь із джунглями, і терористи можуть вас просто не помітити? Командування тоді мене самого на шоломи пустить.

— От халепа, — бурчу під ніс, подумки благаючи Господа, щоб «командування» виявилося хоч трохи розумнішим за цього недоростка з капітанськими погонами.

— Оце я мушу розпинатися і пояснювати такі очевидні речі… — бурчав у відповідь бравий вояка.

Тьомик тим часом перелякано зиркав навкруги, майже не слухаючи теревені приставленого до нас капітана. Мій напарник, здається, зрештою розкумекав, у що ми вляпалися: з кожною хвилиною йому все менше й менше подобалось те, що відбувалося навколо. На довершення у нього почались якісь проблеми зі шлунком.

— Максе, у мене живіт болить, — тихо простогнав він.

— Відчепись! Не до того зараз…

Я сильно пітнів і важко дихав. Клімат сельви разюче відрізняється від сухого пустельного клімату західного узбережжя Перу. Тяжка задушлива спека, стовідсоткова вологість, ядучі випари невідомого походження роблять тіло схожим на розм’яклий на сонці пластилін. Височенні дерева, щільно обвиті ліанами й обліплені грибками всіх форм та розмірів, непроглядним частоколом затуляють горизонт; змагаючись одне з одним, вони тягнуться вгору, заступаючи небо. Після привілля великої перуанської пустелі, де погляд мчить десятки кілометрів, не наштовхуючись на жодні перешкоди, а між головою і погожим куполом неба не провисають густі клуби дрімучої зелені, непрохідні амазонські ліси на сході Перу розплющували мене, підминали під себе, гнобили й втискували в землю, наче черв’яка.

— Чувак, здається, я зжер щось вельми хімічно активне, — тихо мовив Тьомик, промацуючи рукою дуже здутий живіт.

— Скільки можна скиглити, чувак? Ти поводиш себе так, наче твій живіт — це найбільша наша проблема на даний момент.

Я ще не знав тоді, що саме цій скромній і малозначущій, як мені тоді здавалося, проблемі вже зовсім скоро судилося відіграти вирішальну роль у каральній операції. Мені навіть на думку не спадало, що здуття живота в умовах перуанських тропічних лісів, які аж кишать кровожерливими головорізами, може призвести до жахливих і катастрофічних наслідків. Тож я лиш сидів, сердився на Тьомика і сумовито обдумував неприємність, в яку ми вляпались.

Офіцер врешті-решт помітив, що його слова нас ніскілечки не заспокоїли, а тому спробував підбадьорливо всміхнутися:

— Та ну ж бо, хлопці! Відкиньте оці кислі міни! Присягаюся, все мине швидко, без диму і пострілів, ви навіть оком не встигнете змигнути.

Капітан мав рацію. Усе минуло практично без диму і пострілів… Зі сторони урядових військ.

3

Спека. Мозок уже, певно, скидається на пересмажену яєчню…

Ми з Тьомиком вже другу годину сидимо на струхлявілому стовбурі поваленого дерева посеред галявини в джунглях. Шия, литки, передпліччя, словом, усі відкриті частини тіла рясно обліплені буйною амазонською комарнею.

Страшенно хочеться пити.

Височенна стіна віковічних нетрищ оточує нас звідусіль. Крізь неї проникає невпинне стрекотання цикад, кректання велетенських папуг, ухкання мавп і таємничий шелест. Одначе жоден звук, окрім бурчання Тьомикового живота, не видає присутності людини.

— Запара, — насилу вичавлюю з себе. — На хріна ми на це погодилися, Тьомо?

Артем напівлежить на стовбурі, обіпершись спиною на гілляку, відбиваючи від ніг третю поспіль масовану атаку гігантських червоних мурах. З його надутого черева коли-не-коли вириваються страхітливі звуки, схожі на мініатюрні виляски грому.

— У нас не було іншого вибору, — важко хекаючи, каже товариш.

— Я нутром відчуваю, що ця антитерористична операція добром нізащо не скінчиться! Нас або покусає якась амазонська тварюка, від чого ми розпухнемо і здохнемо, корчачись у тяжких муках, або ж сюди припруться повстанці значно більшою оравою, ніж очікувалося, і нам буде капець.

— Не кажи дурниць! — відрубав мій товариш. — Ти ж чув, що казав сеньйор капітан: армія нас захистить.

— Ти справді в це віриш, чувак? Тобі не здається, що замість того, аби брати в полон невелику терористичну групу і намагатися вибити зізнання хоча б з одного її члена, перуанцям легше дозволити бандитам захопити нас, а потім тишком-нишком вистежити їх на шляху до бази? Адже якщо хоча б один бойовик із цього передового загону вислизне з пастки, він встигне попередити своїх товаришів, і весь конгеніальний план башковитого перуанського командування накриється мідним тазом.

Артем стурбовано засопів. Було помітно, що він про це раніше не думав.

— Ти волів би за краще сидіти зараз у тюрмі в Лімі? — промимрив він.

— Дозволь тобі нагадати, мій любий друже, що то була не моя ідея — красти слона.

Тьомик якось так дуже вже важко зітхнув і притишено пікнув, скоцюрбившись від болю в животі:

— І не моя теж…

Я втримався від коментарів. Цим усе було сказано.

— Що у тебе з нею? — запитую після кількахвилинної паузи.

Артем скосив підозрілий погляд на мене.

— Нічого… Нічого, Максе.

Я недовірливо хмикнув.

— Нічого з того, про що ти подумав, — повторив напарник. — Ми просто дружимо. Ми з Марусею — друзі.

— Тобто оця… оця… вона тобі друг? — скривився я.

— Ага.

— А я тоді хто?

— Ну-у… ти теж друг, тільки трохи інший.

— А як це так, що у тебе двоє друзів?

— Максе, це все дуже складно, — відмахуючись від комарів, взявся пояснювати Артем. — Колись Маруся мені дуже подобалася, але потім обставини склалися таким чином, що нам довелося розійтися. Не буду кривити душею — як жінка, вона мені й зараз подобається, одначе, окрім зовнішності, є ще дуже багато інших факторів, без яких еволюція стосунків у щось більше, ніж просто дружба, є абсолютно неможливою. Крім того, ще цей її татко… Коротше, я говорив з Марусею на цю тему через тиждень після того, як ми здибалися на півночі Перу, і вона відразу розставила всі крапки над «і», сказавши, що мені не варто розраховувати на щось більше, ніж просто дружбу.

— Ти дарма так кажеш, — заперечив я. — Затям, дружби між чоловіком і жінкою не може бути за визначенням. По-моєму, вона просто намагається приспати твою пильність, щоби потім одного ясного погожого дня, коли ти не очікуватимеш ніяких підступів…

— Чувак, не вигадуй!

— Ти мені тут головою не кивай і руками не розмахуй. Я про життя більше, ніж ти, знаю. Вони так завжди роблять, коли розуміють, що з першого разу, наскоком нічого не вийшло: мовляв, Тьомику, мій хороший, мій любий, ми з тобою просто друзі, добрі приятелі, те-се, а потім — бац! — і тут я вже стою, розмазуючи сльози відчаю по обличчі, на хрестинах вашого первістка-спиногриза. Отак воно все буває, напарнику. Я тебе, звісно, вчити не збираюсь, просто… будь пильним.

— Що ти сказав?

— Будь пильним, — повторюю.

Тьомик затих, приклавши вказівного пальця до губів.

— Ти чуєш, Максе? — прошепотів напарник, різко змінившись на обличчі.

Я затамував подих і прислухався. Щось змінилося довкола нас, за якусь долю секунди щось поінакшало в лісі довкола галявини, проте я ніяк не міг уловити, що саме.

— Що таке, Тьомо? — мені передалося раптове Артемове напруження, через що я мимоволі теж перейшов на шепіт.

— Невже ти не чуєш… не відчуваєш… цієї убивчої тиші?

І тоді я втямив, що саме змінилося. На галявині встановилася сперта й липка, абсолютно ненормальна тиша. З джунглів більше не долинав електричний скрип цикад, з-поміж цупких крон не вилітало мавпячого ухкання. Хащі завмерли, стислись, причаїлись, і то була не солодка дрімота, а очікування чогось великого, грізного й смертоносного.

— Що за чортівня? — пролепетав я.

Проте не встиг я договорити, як сталеву тишу над нашими головами розітнув пронизливий шиплячий свист. Ми з Тьомиком синхронно задерли голови. Свист стрімко наближався, блискавично промайнув над нашими задертими писками і залетів за спини. Ми з напарником перелякано переглянулися, адже одного разу вже чули подібний шиплячий звук у Мексиці під час погрому гватемальської прикордонної застави[27]. У ту ж мить свист обірвався, і аномальну тишу над нетрями розірвав на шматки оглушливий вибух. З переляку я зірвався на рівні ноги, а мій напарник гепнувся у траву і спробував залізти під повалений стовбур.

За першим мінометним залпом — а то був саме мінометний постріл — відразу розпочалася ціла канонада. Зі сходу з найбільш густих і заплутаних хащ безперервним потоком линуло бахкання, скрекотання, тріск і гуркіт усіх видів стрілецької зброї від гвинтівок та автоматів до протитанкових гармат та мінометів. У повітрі літали кулі, осколки фугасних зарядів, куски гарячої землі, деревні тріски й пошматоване листя. На заході, в лісах, де закріпилися урядові війська, безперервною хвилею гуркотіли вибухи, крізь густу й вологу зелень час від часу прорізувалися спалахи чорно-червоного полум’я і випорскували клубні густого смолистого диму.

Перших секунд десять-двадцять воєнні дії велися, так би мовити, в одні ворота — жоден звук не видавав присутність у кущах за нашими з Тьомиком спинами регулярних перуанських військ. Лиш після того, як ці десять-двадцять секунд минули, з нетрищ на заході почали доноситися перші звуки. На жаль, ними виявилися зовсім не дружній мінометний залп у відповідь, не злагоджений автоматний вогонь у бік неприятеля, і навіть не розкотисті, тверді й рішучі голоси командирів, які закликають доблесних спецназівців дати гідну відсіч нахабним терористам. З кущів регулярної армії долинав переляканий лемент, вереск і прокльони, на тлі яких зародився і поволі затихав, щосекунди віддаляючись на захід, безладний хрускіт гілляччя — перуанці безладно відступали.

Побачивши, що після першого несподіваного удару регулярна армія драпає на всіх парах, терористи з радісним улюлюканням кинулися в наступ.

Увесь цей час Тьомик з надією витріщався на стіну джунглів на західному краї галявини, очікуючи, що крізь неї от-от прорвуться передові загони перуанських військ, відкинуть повстанців геть і візьмуть їх в оточення. Я, проте, вже не мав жодних ілюзій стосовно того, чим закінчиться черговий раунд протистояння перуанського уряду й наркоторговців. Схопивши товариша за комір сорочки, я скрикнув:

— На дерева! — і потяг напарника в довколишні нетрища.

Повстанці шастали десь зовсім близько — автоматні черги підганяли нас, шваркочучи прямо за спинами. Буквально за кілька секунд, немов дві мавпи, ми видряпалися на вершечки двох сусідніх гевей, заховавшись серед листя на висоті десяти метрів над землею. З такої висоти мені було чудово видно, як ушивається з поля бою добірний перуанський спецназ. Раптом до мене дійшло, що грізний вигляд перуанської регулярної армії насправді є фікцією. На ділі вояки виявилися зовсім не готовими до бойових дій у справжніх джунглях.

Бойовики тим часом наближались. Ми з Артемом завмерли, притисшись до стовбурів. Пропхавши голову під рукою, я спостерігав за повстанцями, що метушилися внизу, прочісуючи джунглі. Спершу вони кинулися до поваленого дерева, на якому ми з напарником прочекали кілька годин, потому, розтягнувшись широким півколом, з автоматами напоготові посунули в глушину, ретельно обдивляючись кожен кущик та приямок, проштрикуючи палками пучки високої трави. Шукали нас.

Невдовзі кілька бандитів підібралися до місця нашої схованки, потопталися довкола дерев і… неспішно посунули далі. Я з полегшенням випустив повітря із легень, стараючись погамувати оскаженіле серце, яке аж захлиналося у грудях. Потому підвів голову і підбадьорливо підморгнув товаришеві, мовляв, будемо жити, чувак, — пекельні башибузуки подалися геть. Втім, я забув, що мій Тьомик, мій бісовий друзяка Тьомик, за доброю давньою звичкою стягує до себе неприємності у найбільш непідходящий момент, неначе металевий стовп посеред відкритого поля, що завжди притягує блискавку.

Тож поки пошуковий загін терористів помалу проходив повз, гроза, що бушувала в надрах Артемового черева, досягла апогею. У відповідь на моє підморгування Тьомик жалібно кліпнув, затим самими губами прошепотів «Максе, пробач…» і славненько перднув, струсонувши повітря на кільканадцять метрів круг себе.

Звук вийшов такий, що я з переполоху прикусив язика і ледь не шугонув з дерева вниз головою, а кілька повстанців — ар’єргард пошукового загону — перелякано звалилися в траву і, певно, подумавши, що нарвалися на засідку, почали оскаженіло відстрілюватися. Скосивши кільканадцятьма чергами всі найближчі кущі, терористи зрештою зрозуміли, що лиш марно тратять набої. Вони підвелися, обтрусились і почали боязко роззиратися навкруги, шукаючи джерело підозрілого звуку.

Я подумки перебирав усіх представників фауни тропічного лісу, на яких можна було б списати Тьомиків громоподібний вихлоп. Я не знав, чи водяться в джунглях великі ведмеді, а жоден інший з відомих мені хижаків не міг витворити щось подібне. Хоча навіть після такого «проколу» я все ще мав надію, що нас пронесе і терористи не викриють нашої схованки.

Так і вийшло. Не виявивши нічого підозрілого, бойовики повернулись назад і зібралися якраз під тим деревом, на якому сидів Тьомик. Влаштували коротку нараду.

— То була мавпа, — впевнено заявив один із них.

— Точно мавпа! — закивали головами інші, розгублено почісуючи кудлаті макітри.

В цей час «мавпа» сиділа акурат над їхніми головами і обливалася холодним потом, вчепившись у кору гевеї, наче дитинча кенгуру в шерсть матері. На руках та плечах мого напарника проступило опукле мереживо жил, від перенапруження страшенно тремтіли ноги. Ризикуючи бути викритим, я простягнув крізь листя руку і показав йому кулак, мовляв, ні звуку, бо приб’ю. Артем спочатку зажмурився, а потім різко захитав головою з боку в бік, і тоді я втямив, що удача сьогодні не на нашому боці. Мій товариш старався з останніх сил, він навіть спробував прикритися знизу долонькою (що, однак, не дало ніякого ефекту — це все одно що пробувати затулити гарматне жерло листком картону), а тоді схлипнув і голосно пукнув удруге.

Повстанці замовкли і позадирали голови.

— Ґрінгос! — зраділо заволали вони, роздивившись мене й напарника. — Ми знайшли вас, факін’ ґрінгос! Ану злазьте вниз!..

У цей час журналісти французького телеканалу, які зголосилися супроводжувати перуанську армію і висвітлювати каральну операцію, змогли проштовхатися до головного начальника урядових військ.

— Месьє генерал, а як же туристи? Ви подумали про заручників? Невже ви залишите двох іноземних громадян на розтерзання бандитам?

Пузатий штабний генерал довго і пристрасно лаявся, рвав на собі волосся і грюкав кулаками об усе, що траплялося на шляху, а потім віддав наказ припинити відступ і повертатись на вихідні позиції — відбивати «приманку» назад. Щоправда, йому так і не вдалось зібрати всіх своїх вояків, оскільки чимала їх частина «відступила» надто далеко і на даний момент продовжувала відступати форсованими темпами, збриваючи на ходу верхній шар гумусу. А проте якась частина перуанського війська все ж повернула назад і атакувала передові загони повстанців.

Зав’язався незначний бій.

Тим часом ледь помітними стежками мене і Тьомика під конвоєм тягли на схід. Сталось так, що під час однієї з найбільш гарячих перестрілок, коли перуанська армія практично впритул підступила до повстанців, Тьомика контузило. Десь зовсім поряд бабахнула граната, нас разом з конвоїрами відкинуло до джунглів, я швидко прийшов до тями, спробував підвестись і втекти, проте мене наздогнали і збили з ніг, а Тьомик так і лишився на землі. Кілька хвилин він лежав, немов мертвий. Потім мій товариш усе ж розплющив очі, але все одно продовжував валятися, наче бездушний трупак, бездумно втупившись у небо.

Відчуваючи, що сили нерівні, генерал викликав на підмогу авіацію, проте надісланий військовий вертоліт збили майже відразу після того, як він наблизився до непроникної перини віковічного лісу[28]. Словом, все йшло до того, що антитерористична операція закінчиться так, як і завше, — регулярну перуанську армію вимажуть дьогтем, виваляють у пір’ї й змусять забратися геть. Незважаючи на повну перевагу в тактиці та вогневій потузі, повстанці не бажали продовжувати кровопролиття, а тому, скрутивши мене й контуженого Тьомика, почали злагоджено відходити у джунглі.

Французький телеоператор тим часом продовжував вести зйомку на місці подій. В результаті увесь світ обійшли страхітливі кадри, де показувалось, як терористи тягнуть мене й Тьомика в бездонні нетрища непрохідних лісів десь під кордоном з Бразилією, перуанські військові відчайдушно кидаються туди-сюди, але не можуть нічого вдіяти, а мій контужений товариш, не розуміючи, де він знаходиться і що взагалі коїться, несамовито горлає:

— Свободу папуасам!!!

4

Ось так ми з Тьомиком стали національними героями Перу…

Що ж тут такого геройського, спитаєте ви? Не поспішайте з висновками, панове, і дочекайтеся закінчення цієї історії.

Ар’єргардні загони повстанців якийсь час лишались на лінії вогню, відволікаючи увагу урядових військ від відступу основних сил, котрі, забравши міномети, важку артилерію і нас із Тьомиком, безшумно, наче демони, заглиблювались у непрохідні хащі. Наносячи короткі й неочікувані удари, ар’єргард тягнув час, після чого повстанці просто розчинились у джунглях. Хвилин двадцять перуанський спецназ розстрілював порожні хащі, поки зрештою не зрозумів, що веде бойові дії проти мух, комарів та жучків.

…Пройшовши кілометрів п’ять, основний загін, який складався з тридцяти-сорока бойовиків, спинився перепочити. Незабаром до них приєдналися загони прикриття. Я чув, як вони радилися, що робити зі мною та Тьомиком. Одні казали про те, що ми були лиш приманкою, а тому краще всього нас просто пристрелити: викупу все одно не дадуть, зате можуть прислати військо, причому чималеньке військо, позаяк після такого публічного фіаско перуанський уряд просто не може лишатись бездіяльним. Інші заперечували, твердячи, що європеєць — він і в Перу європеєць, і поки є надія добути хоч якийсь викуп, нас потрібно лишити живими, а перуанські війська як прийдуть, так і підуть — ні з чим. На щастя, прихильників другої пропозиції виявилось дещо більше, ніж першої. Відтак мене і Тьомика посадили на коней, попередньо скрутивши за спиною руки, потім надягли нам на голови чорні мішки і під конвоєм з десяти озброєних до зубів вершників повели на південь (напрямок я визначив по тому, що сонце постійно світило мені в спину). Головний загін повстанців зник у невідомому напрямку.

Надвечір кавалькада спішилася біля невеликої дерев’яної хатинки на березі неглибокого потічка. Нам дозволили зняти мішки і непогано нагодували. Наступного ранку ми залишили коней і продовжили йти далі пішки. Мішків на голови цього разу не одягали, певно, вважаючи, що нам нізащо не відшукати ці місця без сторонньої допомоги.

Обливаючись потом, знемагаючи від задухи, ми трюхикали цілий день. Зрештою дісталися штучно розчищеної прогалини в джунглях, більшу частину якої займало старанно оброблене поле марихуани та коки. В одному з кутків прогалини виднілися дерев’яна одноповерхова житлова будівля і невеликий склад зі зброєю та боєприпасами. На галявині поралося троє бородатих бойовиків, ще один сидів на ґанку ангара, жував листя коки і безперестану спльовував собі під ноги.

Особняк складався з двох сполучених між собою прямокутних кімнат і невеликої прибудови при вході. Менша кімната правила за спальню ватажку повстанської застави, більша слугувала відпочивальнею усім іншим розбишакам. Трохи послабивши пута, мене й Тьомика кинули на гнилуваті матраци в кімнаті відпочинку особового складу. Якийсь час ми тихенько лежали серед бойовиків, і я мовчки спостерігав за нашими мучителями. Хтось з терористів куняв, хтось жував вчорашні смажені сосиски, четверо чоловіків з насупленими пиками зосереджено грали в покер. На нас із Тьомиком практично не звертали уваги.

Аж раптом я з жахом усвідомив, що в мого товариша знову почались проблеми з животом — Тьомик почав добросовісно псувати повітря. Це тривало добрих чверть години. Перуанці спочатку тільки посміювались, одначе дуже скоро в кімнаті стало неможливо дихати. Бандити попервах чортихались упівголоса, згодом лаялись уже вголос, одначе Тьомик, як не старався, ніяк не міг вгомонитися. Зрештою якийсь головоріз не витримав, зірвався на ноги і заліпив нещасному Артемові кілька копняків. Та навіть це не допомогло — попри такі рішучі заходи хлопець не перестав виявляти непокору.

Харцизяки психували і шарпались. Це все було б дуже смішно, якби не усвідомлення того, що нас із Тьомиком можуть розстріляти через звичайнісіньке здуття живота. Втім, порадившись між собою, перуанці вирішили інакше. Кебетливі терористи зазирнули в кімнату до ватажка і переконались, що їхній бос спокійнісінько хропе, втомлений після довгого переходу. Потому, тихенько гикаючи, вони перетягли нас до спальні отамана і кинули на матраци в правому куті за дверима, таким чином вирішивши проблему з чистотою повітря у власній кімнаті і заодно насоливши своєму не дуже популярному отаманові…

У приватному кабінеті ватажка царювала півтемрява. Коли мої очі призвичаїлися до мороку, я розгледів, що, окрім всюдисущих потертих матраців, у кімнаті стояло ліжко, на якому, розвалившись хрестом, гучно схропував дебелий повстанський командир, а ще дерев’яний стіл, кілька кострубатих тумбочок та сім чи вісім табуреток. Повсюди валялися частини стрілецької зброї — ріжки від автоматів, приклади гвинтівок, пістолетні обойми, спускові механізми, начищені до блиску стволи, у протилежному куті стояв дерев’яний ящик з новенькими темно-зеленими «лимонками», на тумбочках лежали пакети з вибухівкою, детонатори, таймери. Наскільки я зрозумів, кілька бомб уже були повністю готовими.

Тьомик отетеріло водив вилупленими баньками по стінах горниці.

Охлявши після тривалого переходу, я відчув, що можу скинути мотузки, які стягували зап’ястки. Стараючись не дуже шуміти, я почав звиватись і викручуватись, поволі звільняючись від пут. Зрештою мені це вдалося.

— Тьомо, треба тікати, — шепочу на вухо напарнику, — я щойно скинув мотузки із зап’ястків.

— Це божевілля, Максе, — прохрипів Артем, — навіть коли ми втечемо, нам нізащо не вибратися з цього зеленого пекла. Ми навіть не знаємо, де знаходимось.

— Я волію за краще діяти, аніж безвольно чекати розправи!

Я хотів ще щось сказати, одначе на встиг.

Всі наступні події утиснулися в якихось нещасних кілька секунд.

Несподівано на тумбочці в узголів’ї командирового ліжка задзвонив мобільний телефон. За дивним збігом обставин поряд з мобілкою покоївся невеликий фугас з прикріпленим до нього сіреньким пластмасовим таймером. Спросоння повстанський ватажок вхопив до рук не телефон, а бомбу і, не розплющуючи очей, натиснув кнопочку запуску таймера. Годинник ожив, спалахнув червоненькими цифрами, почавши зворотний відлік: 10… 9… 8… 7…

Останні десять секунд свого життя грізний перуанський терорист старанно волав «Альо! Альо! Cual es?[29]» в шматок тротилу. А потім його голову разом з настільною лампою, тумбочкою та куском ліжка винесло у вікно…

План подальших дій вималювався у моєму мозку практично миттєво. Я прожогом схопився і кинувся в протилежний куток кімнати до коробки з гранатами. Вхопив до рук одну з «лимонок», зірвав чеку і запхав гранату назад у ящик, стараючись занурити руку якнайглибше. Потому хватонув коробку і підступив до вхідних дверей опочивальні ватажка. Двері в ту ж мить розчинилися.

Перед моїм носом опинилося одинадцять допитливих мордочок, які з цікавістю зазирали мені в обличчя, сповнені похвального бажання дізнатися, що ж оце щойно так бабахнуло. Щоправда, терористи зовсім не очікували нарватись на мене за дверима та ще й із ящиком гранат у руках, а тому секунду — рівно одну секунду — ми стояли і сторопіло витріщались один на одного. За цей час перуанці встигли оглянути мене, побачити дірку в стіні за моєю спиною (якраз навпроти дверей) і обезглавлене тіло свого командира, з шиї якого досі курів сизуватий димок. Затим я всміхнувся, наступив ногою на поріг поміж кімнатами (прикмета, знаєте, така — щоб потім бува не посваритись), ввіпхнув найближчому хлопу коробку з «лимонками» і захряснув двері… Мені знадобилось ще три з половиною секунди, щоб схопити Тьомика за барки і виволокти його надвір крізь отвір у стіні будинку.

Відбігши кілька метрів від пробоїни, я повалив Тьомика навзнак, і тут-таки сам розтягнувся поряд, накривши голову руками.

…Ніхто з тих одинадцяти, що лишились за дверима у великій кімнаті, натужно розмірковуючи над тим, чого це я всучив їм цілий ящик з гранатами, навіть не нявкнув. Один за одним хатинку струсонуло кільканадцять вибухів, перетворивши стіни та дах на сито. Повітря згустилось, а небо потемніло від дрібних скалок, осколків та крихітних шматків штукатурки, які розлітались навсібіч. Запахло смаженими перуанцями.

Коли гул від вибухів стишився, ми з Тьомиком підвели голови і роззирнулися. У ту ж мить з гучним тріском дах бандитської халабуди завалився, потягнувши за собою стіни. На місці халупи лишився тільки фундамент і погризена основа задньої стіни, де-не-де охоплена млявим полум’ям.

Нараз я помітив, що з воріт ангару, який не постраждав після гранатної канонади, випурхнув останній, тринадцятий терорист. Схопившись за голову, він сновигав навколо згарища, очманіло повторюючи:

— Qué es esto? Qué es esto?..[30]

Через сизуватий туман, що заслав галявину в результаті серії вибухів, перуанець не помічав ні мене, ні мого напарника. Нещодавній успіх у боротьбі з основними силами бандитів додав мені сил, відтак я рішуче схопив до рук добряче обгорілу половину тумбочки, на якій лежав фугас, що зніс голову ватажку повстанців, і почав тихенько підкрадатися до вцілілого терориста…

…Як незабаром виявилось, перуанська армія насправді не залишила мене й Тьомика напризволяще. Завчасно, ще перед початком операції, у видані нам туристські шорти вшили невеликі передавачі, які дозволяли запеленгувати наше місцезнаходження (якщо бути точним, то місцезнаходження шортів), незалежно від того, наскільки далеко в нетрища затягли б нас терористи. Після першої невдалої сутички з повстанцями командуючий операцією генерал перегрупував сили, ще раз викликав підмогу (в тому числі два нові гелікоптери, за яких, як йому сказали, він відповідає погонами), і відрядив загін найкращих солдат нам на порятунок. Саме в той момент, коли повстанському ватажку хтось подзвонив на мобільний, висланий на допомогу загін займав позиції в лісі довкола бандитської криївки. Мимоволі спецназівці стали свідками подій, що розігралися на переліссі після того, як я урочисто вручив одному з телепнів-інсургентів коробку з «лимонками».

Коли солдати регулярної армії увірвалися на галяву, я добивав останнього бунтаря, з усієї сили колошматячи його залишками командирської тумбочки…

Ось так ми з Тьомиком і стали героями. Річ у тім, що ніхто з перуанців не знав до пуття, що там у нас трапилося. Ззовні все виглядало наступним чином. Я та Тьомик були єдиними заручниками в кімнаті з ватажком. Несподівано пролунав вибух, за ним ще один, потім — ще, і ще, і ще, після чого на галявину увірвався спецназ і застукав мене за тим, як я якимось підозрілим обвугленим предметом вкорочую віку останньому живому терористу. Мене відразу обізвали Рембо і потягли до журналістів фотографуватись.

5

Через два дні сеньйор Алан Гарсія Перес, високоповажний президент Перу, на спеціально влаштованому прийомі особисто вручив мені та напарнику медалі «За відвагу», привселюдно назвавши нас героями Перуанської республіки…

21 березня, 28 травня, 5—15 червня 2010 // Київ

Деліріон Місто, якого не було

1

Ніколи не намагайтеся водити бізнес із державою. Я не кажу про якусь конкретну державу, наприклад, Україну, Перу чи Мексику. Я говорю в загальному: якщо у вашій макітрі несподівано постане який-небудь конгеніальний задум стосовно того, як можна «розвести» чиновників на «бабки», мерщій женіть крамольну думку з голови! Останні кілька років я крутив афери нечуваної зухвалості, я вертів круг пальця досвідчених підприємців, я обманював цілі корпорації, але ще жодного разу мені не вдалося «надути» представників державного апарату. Повірте, будь-яке шахрайство, так чи інакше пов’язане з державними мужами, від самого початку приречене на провал. Вас обдеруть, як липку, залишать ні з чим, ще й зроблять винним, погрожуючи посадити в тюрягу.

2

Звання героїв Перу та симпатія самого Президента розкрили перед нами двері найкращих родин республіки. Мене і Тьомика запрошували до себе у гості міністри перуанського уряду, верховний суддя, конгресмени з правлячої партії, за ними вже стояли в черзі начальник поліції, директор Національного банку, кілька адміралів флоту та сухопутних генералів. Нас буквально благали бути присутніми на різних публічних заходах, запрошували на телебачення, брали інтерв’ю. Дуже скоро мене, мого друзяку і його запаморочливу подругу-білявку почали впізнавати на вулицях столиці.

…Взагалі, шановні, слід розуміти, що, займаючись усілякими шахрайствами, завжди краще лишатися у тіні. І це не рекомендація чи яка-небудь нудотна порада. Це — непорушний закон. Аксіома! У випадку вдало провернутої афери такий підхід убереже вас від заздрісників і надто допитливих нишпорок, у випадку фіаско — анонімність може врятувати вам свободу і навіть життя. На жаль, так сталося, що після того клятого трапунку з терористами у джунглях Мадре де Діос про нас із напарником говорило все Перу.

Тож попервах я вирішив почекати з «бізнесом», закономірно вирішивши, що наша надмірна популярність тільки нашкодить розкручуванню якого-небудь темного дільця. Однак незабаром я передумав. Добряче все обмізкувавши, я вимислив, що стосовно нашої з Тьомиком ситуації можна застосувати дещо іншу аксіому, запозичену із шоу-бізнесу. А звучить вона так: чим більше людей тебе знає, тим більше на них можна заробити.

Відтак я накидав у голові генеральний план дій і вирішив грати по-крупному.

3

Для того, щоб заробити великі гроші, існує всього два можливих шляхи: або ви виготовляєте щось зовсім маленьке, якусь майже непотрібну і дуже дешеву дрібничку, зате продаєте її в астрономічних кількостях, або ж ви володієте дрібкою чогось, що раптово, в одну мить стає потрібним усім. Перший спосіб вимагає чималих затрат часу, великих капіталовкладень, продуманого маркетингу тощо. Для другого способу необхідні лиш інтуїція та вивертливий і авантюрний мозок.

Ми з Тьомиком сиділи на відкритій терасі простенького прибережного кафе в одному із кварталів Мірафлоресу[31], потягуючи недороге перуанське пиво. Маруся після кількагодинного купання в океані відпочивала у хостелі, де ми спинилися. Відразу за площадкою пролягала асфальтово-чорна смуга автотраси, за якою починався сірий кам’яний пляж. Тихий океан звично пінився і шумів; на відстані сотні метрів від бурхливого прибою на гостроносих дошках розляглося кілька серфінгістів у смолянистих водонепроникних костюмах; вони терпляче чекали на велику хвилю, готові при першій нагоді зіп’ятись на ноги і зі швидкістю вітру помчати до берега.

Я виклав перед Тьомиком кілька аркушів А4, густо списаних різноманітними блок-схемами і дрібними рядками обрахунків. Для того, щоб їх не здуло вітром, з обох боків притиснув листки пляшками з-під пива.

— У мене є ідея, яка може принести нам сотні мільйонів доларів, — нахилившись, повідомив напарнику.

— Та ну… — недовірливо звів очі Тьомик. Одначе, впершись поглядом у моє серйозне обличчя, затнувся і наготувався слухати.

— Знаєш, чувак, ми були б останніми телепнями, якби не скористались тим становищем, яке займаємо нині в перуанському суспільстві, особливо враховуючи наші теперішні зв’язки у верхніх ешелонах влади. Я довго міркував над тим, як перетворити славу та знайомства на гроші, і зрештою виметикував дещо цікавеньке.

— Розказуй, — Артем нетерпляче завовтузився і підсунувся ближче до мене.

— Ти знаєш, що це? — я витягнув один із аркушів і показав його товаришеві. На листку був роздрукований знімок пустельного плато. Фото, судячи з усього, робили з літака. На фотографії по поверхні пустелі тягнулись врізнобіч загадкові лінії, поміж якими то тут, то там проступали гігантські зображення тварин та дерев, немов вишкрябані якимось гігантом на землі.

— Ні.

— Це лінії Наски — таємничі геогліфи[32] у пустелі на півдні Перу. Якась цивілізація дуже давно розмалювала все плато лініями, геометричними фігурами та зображеннями тварин, які видно тільки з висоти пташиного польоту. Місцина доволі популярна. Поряд є містечко з однойменною назвою Наска, де перуанці влаштували невеликий аеродром. На ньому базуються п’ятимісні «Cessn’и», на яких катають туристів, показуючи їм лінії з висоти пташиного польоту. Кількість туристів могла б бути набагато більшою, однак на сьогоднішній день до Наски можна потрапити тільки автобусом. Це довго і не зовсім комфортабельно. Будувати новий аеропорт з посадковими смугами, які зможуть приймати літаки класу «Boeing-737» та «Airbus A320» у свою чергу економічно невигідно. І тоді я подумав, що швидкісна залізниця від Ліми до Наски — ось ідеальне вирішення проблеми!

Тьомик розреготався.

— Максе, тільки не кажи, що ти збираєшся будувати залізницю.

— Звісно, що ні! — запально випалив я. — Я лиш хочу проштовхнути цей проект через перуанський Конгрес[33], аби вони почали прокладати швидкісну лінію.

— А на чому тоді ми збираємось заробляти мільйони?

— На ось цьому, — я поклав листок з ретельно розкресленим планом забудови кварталу невідомого міста, довкола якого тулились приплюснуті рядочки обчислень. — Між Лімою та Наскою майже чотири сотні кілометрів по прямій. Якщо переконати уряд республіки в тому, що залізницю найбільш доцільно прокласти східніше від Панамерикани, то колійка пройде повз міста і поселення, що розташовані ближче до узбережжя Тихого океану. Відтак виникне нагальна необхідність у проміжній станції. Я вже навіть підібрав місце, — я підсунув напарнику ще один листок, з роздрукованим фрагментом карти з сайту «Google Maps», де жирним фломастером було позначено точку в пустелі приблизно посередині між Лімою та Наскою. — Оскільки пасажиропотік буде чималим, станція розростатиметься, а це в свою чергу вимагатиме розширення інфраструктури. Хтозна, може, за кілька років на її місці виросте повнокровне місто. Я цілу ніч мізкував над назвою і вирішив наректи його Деліріоном[34]… Ось на цьому ми й заробимо, друже, — підсумував я, після чого нахилився і прошепотів на вухо товаришу кілька фраз.

Тьомик аж язика висолопив — так мене слухав. Одначе лиш останні слова, проказані шепотом йому на вухо, врешті-решт прояснили ситуацію.

— Уть! Круто… — прицмокнув він. — А якщо потік туристів не більшатиме?

Я завзято сплюнув під ноги, показуючи, що все вже обмізкував і передбачив.

— Чувак, на ділі ніхто не будуватиме залізниці. Головне — це розпочати проект і надати йому необхідного розголосу. Вчора ввечері я обговорив цей задум по телефону з сеньйором Ансельмо Оделісом, конгресменом, у якого ми обідали минулого тижня. Він загорівся ідеєю і готовий у найкоротший термін підготувати законопроект. Депутат, певно, спокусився можливістю заграбастати державні бабки, цебто він стовідсотково на нашому боці. Одначе нас із тобою, Тьомо, це не стосується. Нам треба лиш одне — затвердження плану будівництва і виділення хоч якого-небудь, навіть наймізернішого асигнування. А далі — гори воно все синім полум’ям! Якщо хочуть, нехай самі добудовують і місто, і залізницю. Ми ж скористаємось здійнятим ажіотажем і заробимо гроші на своєму…

Артем шкрябав потилицю. Хлопець, схоже, геть заплутався.

— То що, Деліріона насправді теж не буде?

Я зосереджено почухав підборіддя.

— Важко сказати. Гадаю, що ні. Все залежить від того, наскільки «розкрутиться» будівництво. Певна річ, для того, щоб ми могли крутнути свою аферу, будівничим доведеться закласти кілька фундаментів, можливо, навіть звести одну-дві будівлі. Треба, щоб громадськість переконалась: попри всю нереальність, складність та фантастичність проект почав рухатись. До того часу, поки вони зрозуміють, що затіяли, поки осягнуть реальний обсяг необхідних капіталовкладень, ми, не виходячи за рамки закону, знімемо, так би мовити, вершки і вшиємося геть, чувак!

Мій компаньйон довго мовчав, все ще сумніваючись. Небавом він знову причепився до мене з розпитуванням:

— А як ми зможемо вийти на конгресменів? Яким чином переконаємо їх, щоб вони проголосували за проект і виділили на нього фінансування?

— Частково самотужки — скористаємося нашою скороминущою славою, — а частково… кгм… за допомогою твоєї синьоокої подружки.

— Що ти маєш на увазі? — набундючився Артем.

— Ти добре знаєш, що я маю на увазі! З тієї сотні перуанських чоловіків, які трапились нам на шляху за останні кілька місяців, на Марусю не пускало слинки тільки троє: один був сліпим жебраком і зі зрозумілих причин не міг бачити всієї її кучерявої краси, другого збила вантажівка якраз тоді, коли він задивився на нашу красуню, тому він просто не встиг пустити слину, а третій був педиком і, по-моєму, кинув оком на тебе, Тьомо. Вона може вити з цих перуанців мотузки, як тільки їй заманеться, — Тьомик, погоджуючись, замислено кивнув, а я подумав, що не тільки з перуанців, — крім того, вона непогано знає іспанську, тому зможе уговкати чимало депутатів.

— Тільки не здумай сказати, що примушуватимеш її спати з ними! — позеленів від ревнощів мій компаньйон.

Я зітхнув і скорчив страждальницьку міну, неначе вчителька перед учнем, який уп’яте не може розказати завчений напам’ять алфавіт, щоразу збиваючись на літері «Д».

— Тьомо, ти вже мені пробач, але у тебе в голові, наче у Буратіно, — одна дубова стружка. Як ти міг про таке подумати? Ніхто не силуватиме Марусю до всяких аморальних актів. Невже ти не кумекаєш? Прихильність творців перуанських законів забезпечить не дівчина в їхньому ліжку, а лиш сподівання її в тому ліжку побачити! Вона мусить фліртувати з ними, обіцяючи туманну винагороду у випадку підтримки нашого законопроекту, і в жодному разі не йти на зближення. Зрозумів?

— Зрозумів… Проте ти ж сам колись казав, що, займаючись бізнесом, з державою краще не зв’язуватись.

На хвильку я зам’явся. Бісів Тьомик, вічно пхається, куди його не просять.

— Е-е-е… Я й нині не відхрещуюся від своїх слів. Але у цьому ділі ми співпрацюватимемо з перуанськими гілками влади лиш побіжно. У дійсності наш «вихлоп» напряму залежатиме тільки від нас, і справжнє діло розпочнеться тільки після прийняття законопроекту! Ми нічим не ризикуємо.

— Це займе чимало часу… — не переставав сумніватися Тьомик.

— Законопроект — так. Однак нам слід постаратись і чимшвидше вичавити перший транш асигнування, а далі — шуруватимемо самі.

Мій товариш закусив верхню губу і хвилину чи дві зосереджено її пережовував. Час від часу він підозріло глипав на мене, але так більше нічого й не сказав — схоже, всі аргументи «проти» вичерпалися.

— А тепер пішли, — рішуче підвівся я.

— Куди? — звів брови Тьомик, однак, не пручаючись, підхопився за мною.

— Не відкладатимемо діло до завтра й замовимо собі хороші ділові костюми. А ввечері не забудь розказати про все кучерявці. Тільки… тойво… не патякай лишнього.

Тьомик слухняно човгав за мною. За кілька хвилин ми взяли таксі і помчали в центр столиці, аби підібрати нормальний магазин чи салон пошиття ділового одягу.

— Слухай, Максе, я не певен, що Маруся погодиться, — заявив по дорозі Артем. — Ти ж знаєш, вона особлива…

— Особлива — це Анджеліна Джолі, а вона — така ж, як усі, — сухо обірвав його я. — Тьомо, це твої проблеми. Переконай її. Скажи: якщо вона хоче стати повноправною учасницею команди, то повинна без нарікань і зайвих запитань діяти в наших інтересах. Не хоче грати за правилами — нехай забирається під три чорти!

Я знав, що ризикую, адже, почувши ультиматум, Маруся почне упиратися. Ба більше, вона може спробувати контратакувати і налаштувати Тьомика проти мене. У той же час я розумів, що за останні кілька тижнів дещо змінилось у дівчині — вона прив’язалась до нашої компанії. Тому десь у глибині душі я був певен, що дівуля погодиться. Хоча б задля того, аби бути поряд з Тьомиком.

4

…Маруся посміхалась скептично, уперши кулачки в боки і переводячи погляд з Артема на мене і назад.

— Тільки навіжений і повністю пришелепуватий чувак ризикуватиме такою блискучою репутацією й чудовим іміджем, насмілившись привласнити державне асигнування, — розважливо проказала вона.

Я презирливо (хоча, мабуть, надто театрально) пирхнув.

Тьомик стояв трохи віддалік, наче боксерський рефері, не втручаючись у перебіг подій, однак готовий будь-якої миті вклинитись між мною та дівчиною.

— Поцупити казенні кошти — це надто примітивно, плоско й нехитро, — менторським тоном провадив я, — таке навіть найтупіший український депутат здужає. Крім того, як ти щойно правильно зауважила, красуне, провернувши цей фортель, ми з напарником навряд чи зможемо уникнути розслідування з боку перуанських фінансових та правоохоронних інституцій. Після такої, я не побоюсь цього слова, глупуватої афери, нам можна буде навіки забути про будь-який бізнес у Перу і лишиться тільки чимдуж ушиватися геть, стараючись не муляти нікому очі.

— Тоді для чого це все? Я сумніваюсь, що будівництво залізниці коли-небудь буде завершено, — логічно (аж надто, чорт забирай, логічно, як на кучеряву білявку) розвивала думку Маруся. — Перуанські міністри навіть приблизно не уявляють, в яку суму виллється даний проект і наскільки безглуздим він є в економічному плані…

— Попри це, — перериваю дівчину, — я навіть не думав торкатись до державних коштів!

Запала мовчанка.

— Ви щось приховуєте, — з притиском проказала вона. — Що саме?

Тьомик взяв мене під лікоть і, акуратно відвівши трохи вбік, прошепотів на вухо:

— Максе, давай їй все розкажемо, га? Все повністю. Бо вона мене задовбає!

— Чувак, це моя ідея, і я не збираюсь вводити в долю якесь кучеряве дівчисько тільки через те, що ти за нею сохнеш! — приглушено прошипів я.

— Я не сохну!

— Сохнеш! Крім того, чим менше вона знає, тим спокійніший я за результат. А раптом вона накоїть дурниць і напартачить? І взагалі, це погана прикмета…

Артем жалібно глипнув на мене і простогнав:

— Максе, вона мене з’їсть…

— Якщо ви не викладете все начистоту, я відмовляюсь вам допомагати, — звіддалік заявила Маруся, — я хочу бачити, скільки і на чому ми заробляємо.

Я насупився.

— Чувак, я добре її знаю, — белькотів Тьомик, схилившись наді мною, — повір, тобі краще усе розказати, не пручаючись. Інакше вона нізащо не згодиться підсобити…

— Ну добре, — зрештою здався я, скривившись від безвиході.

Потому ми випростались і повернулися назад до дівчини. Якийсь час я сердито сопів, але зрештою зібрався з силами і виклав усе начистоту.

— Все просто, — говорив я таким голосом, наче зачитував прощальне слово на похороні, — незадовго до початку лобіювання проекту швидкісної залізниці нам слід взяти якомога більший кредит у шведському банку «Nordea», після чого… скупити практично за безцінь всю землю довкола того місця, де згідно з проектом мають звести проміжну станцію. Щойно генеральний план Деліріона затвердять у перуанському Конгресі, ціни на землю виростуть і… — я затнувся, скосивши погляд на Тьомикову подругу.

— Я все зрозуміла, — підморгнувши, сказала вона, а потім додала, імітуючи Тьомика: — Класна ідея, чувак! Ха-ха!.. Коли мені починати?

Її надмірні веселощі чомусь страх як мене дратували. Разом з тим я розумів, що без дівулі мій план має значно слабші шанси на успіх.

— Завтра, — сухо відрубав я, — ти починаєш завтра. Спробуєш перечепитися з одним конгресменом у кав’ярні. Я знаю місце, куди він кожного полудня вибирається подудлити кави. Представишся секретарем Артема, пофліртуєш із ним і ніби між іншим розбовкаєш йому про проект. А далі дій по ситуації. Він мусить тобі повірити! Затямила?

Очі дівчини заіскрились азартом.

— Ага! — і вона знову нестримно розсміялась: — Це так захоплююче! Хі-хі!

5

Потяглись довгі тижні підготовки та лобіювання законопроекту.

У кулуарах перуанського парламенту точились затяті бої. Ансельмо Оделіс, наш найпалкіший прибічник, ревно відстоював проект, ведучи тяжкі переговори з різними фракціями й поступово схиляючи супротивників на свій бік. У той же час Маруся заходила з тилу і причаровувала своєю красою найбільш упертих та чесних депутатів.

Тим часом преса не дрімала. Перуанське суспільство сколихнулось, немов спляче містечко після потужного підземного поштовху. Всі тільки й балакали про фантастичний задум кебетливих заморських інженерів прокласти швидкісну залізницю між Лімою та Наскою, спорудивши десь у пустелі надсучасну проміжну станцію. Одні лаяли й на всі заставки критикували проект, інші захоплювались і підтримували його, називаючи мою навіжену ідею «перуанською новобудовою століття». У цілій країні не було жодного, хто б лишився байдужим.

Конгрес до внесеного на розгляд Ансельмо Оделісом проекту попервах поставився вельми недовірливо і підозріло. Втім, доблесний депутат не опускав рук, постійно вишукуючи все нові й нові докази здійсненності задуманого. З часом прихильників ідеї спорудити швидкісну колію і закласти в пустелі нове модерне містечко побільшало. Дехто спокусився можливістю урвати собі шматок майбутнього асигнування, когось обплутали чари Марусі, а проте були й такі, хто щиро вболівав за проект, твердо вірячи в те, що прокладення залізниці сприятиме припливу туристів і підніме міжнародний імідж країни.

Безперечно, була й опозиція. Найстаріші та найбільш досвідчені депутати відразу розкумекали, що з проектом щось нечисто. На всіх кутках вони горлали про те, що двійко європейських авантюристів збираються безсоромно пограбувати державу, що сам проект є химерним, темним і незрозумілим, що навіть у разі успішного завершення будівництва Деліріона та швидкісної залізниці Перуанська республіка ніколи не відіб’є вкладені у будівництво кошти. На шпальтах столичних газет зав’язалась несамовита дискусія поміж прибічниками та противниками проекту. Конгресмени поливали один одного лайном, витирали ноги об поплічників ворогуючої партії, згадували один одному давні кривди, від чого ще завзятіше лаяли опонентів. Певна річ, дійшло навіть до бійки в парламенті.

Поступово партія прихильників Деліріона почала брати гору. Ансельмо Оделіс аргументовано довів, що жоден іноземець ні за яких умов не зможе посягнути на державні кошти. Перуанський можновладець сипав витягами із законів, наводив у приклад силу-силенну комітетів та інституцій, котрі контролюватимуть використання коштів, називав абсурдом саму ідею розкрадання державного фінансування кимось із-за кордону.

— Врешті-решт, — докоряв опозиціонерам наш головний лобіст, — як можна зводити наклеп на таких високоморальних, культурних та інтелігентних сеньйорів, які самовіддано піклуються про благо нашої батьківщини і яких відзначив сам Президент республіки?!

Більшість опозиціонерів після таких разючих аргументів втрачала ґрунт під ногами, тушувалась і незабаром переходила на бік тих, хто підтримував проект.

Як тільки шалька терезів почала схилятись у наш бік, Тьомик вибив у своєму банку чималенький короткотерміновий кредит, після чого я миттю скупив усю землю на тому місці, де мав вирости діловий центр Деліріона (до цього моменту ми завбачливо не розголошували проектне розташування міста). Відтоді лишалося тільки чекати…

Два місяці запеклих обговорень тягнулися, наче роки. Та ось настав той знаменний день, коли мала вирішитись доля нашої авантюри, — день голосування. То був четвер, 13 серпня, самий розпал перуанської зими. Високо над головою нерухомо застиг попелясто-сірий непрозорий туман, який завше зависає над пустелею довкола Ліми протягом зимових місяців. У столиці стояла прохолодна погода, температура повітря (+14 °C) практично не мінялась протягом доби.

Поміркувавши, я вирішив не йти у день голосування до Конгресу. Напруження останніх місяців давалося взнаки. Пекельне хвилювання точило мене зсередини, неначе червяк, що виїдає серцевину яблука. Я боявся, що в залі засідань у мене просто поїде дах. Тож Артем, Маруся та сеньйор Ансельмо з самого ранку поїхали в парламент без мене.

До обіду я мучився на самоті в номері готелю, то нервово гортаючи ранкові газети, то бездумно витріщаючись у телевізор. Кілька разів я спробував заснути, однак бентежна дрож і блювотні приступи паніки примушували мене щоразу зриватись на ноги. Все пообіддя згаяв на безглузді перебіжки між вікном, звідкіля розкривався чарівливий вид на океан, та ванною кімнатою. Однак сувора краса холодних кам’яних пляжів зовсім не проймала мене. Я лиш кидався від кутка до кутка, то заклавши руки за спину, то стискаючи долонями скроні, що пульсували вогнем.

Увечері нервове напруження стало просто нестерпним. Я мусив постійно триматись за що-небудь, аби не дриґотіти. Мене нелюдськи нудило, зліва у грудях загусала кулька колючого болю, через що я почувався, немов поранений звір, якому між ребра встромили мисливського списа. Час від часу я падав навколішки і починав благати Всевишнього, щоб усе скінчилось швидше, нехай навіть поразкою, тільки б припинились ці немилосердні муки очікування!

О пів на першу ночі, коли я вже нависав над прірвою тотального безумства, немов справжнісінький псих лопочучи вголос всіляку маячню і мнучи у безпам’ятстві свій одяг, під подушкою пілікнув мобільний. Я стрепенувся. Дзвінок повторився. З моєї горлянки випорснув незрозумілий звук, схожий на притлумлене виття, а тоді, немов тигр, я стрибнув на ліжко. Долоні трусилися так, що попервах я не міг втрапити пальцем на потрібну кнопку. Зрештою я все ж спромігся прийняти виклик і притулив мобілку до вуха.

Кілька секунд я розрізняв лиш скрегіт та незрозуміле шерхотіння. Затим до мене донісся заливистий сміх Марусі, безладне, але розкотисте плескання рук і численні вітальні вигуки. На фоні цього віддаленого гамору несподівано виокремився голос мого напарника, який несамовито горлав невідь-кому українською:

— Шампанського! Дайте мені шампанського! Йолки- палки, я вас люблю, мої славні перуанські бурундучки! Я знав, що ви зробите мене мультимільйонером! — а тоді після секундної паузи: — Подзвоніть Максу! Наберіть хто-небудь цього паразита і скажіть йому, що він — геній!

Потому всі звуки перекрив плаский і холодний голос, що зазвучав прямо у трубці. То був Ансельмо Оделіс. Чоловік, певно, теж добряче перенервував, через що спершу прокашлявся і лиш потім стримано проказав:

— Прийміть мої вітання, сеньйоре. Ми перемогли: 64 голоси, при необхідних 61…

Хвиля лоскітливого тепла прокотилась усім моїм тілом. Так, наче в одну мить мене занурили в теплу ароматичну ванну з чебрецем. Я нічого не відповів, відключив телефон, тремтячими руками вкинув до рота п’ять таблеток валер’янки і впав на ліжко, відчуваючи, як шалено стукочеться серце об груднину.

6

Наступного ранку проголосований законопроект підписав Президент республіки, таким чином надавши йому сили закону. Документ обумовлював початок проектних робіт по будівництву швидкісної залізниці між Лімою та Наскою і розробку генплану Деліріона. Конгресмени також затвердили перший транш асигнування у розмірі 200 000 USD. Обсяг подальших інвестицій, зазначалось у документі, буде визначено після завершення ескізного проектування.

Звістка про виділення фінансування миттю облетіла Перу. Орда столичних ділків кинулася шукати власників земельних наділів, де планувалось збудувати Деліріон. Коли інформація про господарів землі набула розголосу, всі відразу зрозуміли мою з Тьомиком зацікавленість у проекті. А проте ніхто нас уже не критикував. Нам вдалося проштовхнути через Конгрес проект, який, поза всяким сумнівом, дозволить цілому ряду компаній «доїти» республіканську казну протягом років, а тому ніхто особливо не переймався тим, скільки ми самі заробимо, перепродуючи землю.

Через двадцять чотири години після опублікування прийнятої постанови мій телефон аж плавився від дзвінків. Один за одним переді мною вирисовувалися проекти елітних готелів, дорогих ресторанів, новітніх висотних будинків, торговельних центрів та офісів. Ціни на земельні наділи зірвались з цепу і помчали угору, наче ракети після вдалого старту, однак… землю не поспішали купувати. Справа в тому, що двісті тисяч американських доларів — насправді не така вже й велика сума для такого масштабного будівництва, а тому, поки не почнуться реальні роботи, ніхто не мав ані найменшого бажання ризикувати, вкладаючи значні кошти у такий фантастичний і химерний проект…

7

За кілька днів я, Тьомик та Маруся зібрались у номері готелю на нараду. Окрім нас, у кімнаті сиділо двоє запрацьованих і тупуватих на вигляд перуанських чоловіків. Звали їх Дженаро Модесто та Мауріціо Хернен, і це я привів їх з собою.

— Радіти нам рано, — стримано почав я. — Ми виграли бій, однак війна все ще триває. Як ви розумієте, нам потрібно щонайшвидше відбити свої бабки, аби повернути кредит.

— Хіба землю не розкуповують? — поцікавилась білявка, тримаючи в руці яблуко і наче роздумуючи, їсти його чи ні.

— За вчорашній день я відповів на півсотні дзвінків. Усі телефонують, цікавляться, однак ніхто поки ще не попросив підготувати йому договір купівлі-продажу.

Артем безтурботно хмикнув, сліпо вірячи у мою щасливу зірку:

— Розказуй, що ти надумав, Максе.

— Ми можемо посивіти, дожидаючись початку прокладання залізниці, — розважливо мовив я, як завше сповнений відчуття власної вищості. — А тому нам слід самим почати будівництво Деліріона, тим самим подавши приклад іншим.

— Почати будувати місто?! — в один голос вигукнули мій напарник і його подруга.

— Так, — підтвердив я, — для початку наймемо кілька бригад копачів і почнемо рити ями під фундаменти головного кварталу. Насправді ми лиш імітуватимемо спорудження міста. Все, що від нас вимагається, — це здійняти типовий для всіх будівельних майданчиків рейвах та шарварок, створюючи видимість запеклих робіт, — я замовк на мить і продовжив уже іспанською, сівши впівоберта до перуанців: — Я взяв на роботу ось цих двох досвідчених і висококваліфікованих бригадирів. Познайомтесь: їх звуть Дженаро Модесто та Мауріціо Хернен, і вони допомагатимуть нам на будівництві.

Опецькуваті мужички ніяково підвелись і вклонилися.

— Слухай, чувак, — стурбовано перебив мене Тьомик українською, — а за чиї гроші ми наймемо бригади? Ми ж усе до копійки вгатили в землю під Деліріоном.

— За державні! — задоволений власною винахідливістю, випалив я. — Ми виплачуватимемо зарплатню робітникам з державного асигнування. Хіба це не справедливо? Потому, щойно столичні будівельні корпорації пересвідчаться, що будівництво почалось, ми «сплавляємо» всі наділи по найвищій ціні і мерщій драпаємо куди-небудь у гори до Чилі чи в Аргентину.

— Бачиш? — мій товариш штрикнув білявку під бік і з гордістю показав на мене. — Він просто гуру в великому бізнесі.

— Отож ми з тобою, Тьомо, вирушаємо в пустелю і починаємо роботи, — підводжу підсумок, — а ти, Марусько, лишаєшся в Лімі і сповіщатимеш мене про всі перипетії під час виділення коштів, підозрюю, це може зайняти трохи часу. Питання є?

— Питань нема! — хвацько рубонув мій напарник.

— Тоді до праці! Наші мільйони чекають на нас!

Я по-діловому потиснув дівчині руку, Тьомик пристрасно її обійняв і чмокнув, і ми розійшлись, аби довести до логічного кінця мою конгеніальну аферу.

8

Рано вранці наступного дня Дженаро, Мауріціо, Артем та я на старенькому джипі «Suzuki» об’їжджали хутори довкола Деліріона, наймаючи копачів. Як це не прикро, але грошей у нас не було ні копійки — заледве вистачило на бензин. Відповідно — завдатків ми не давали. Втім, чутки про «новобудову століття» напрочуд швидко докотились навіть у таку глушину, як пустеля Наска: довколишні селяни пронюхали, що фінансування уже схвалено Конгресом, а тому з легкістю вірили нам на слово, погоджуючись почати працювати без авансу. Свою роль відіграв також той факт, що можливість заробити добрі гроші у цих місцях трапляється ой як не часто, тож мені практично не доводилось користуватися власним красномовством, аби рекрутувати найбільш витривалих перуанців.

Через два дні ми набрали достатньо людей і сформували шість бригад, кожна з яких налічувала по 16–20 робітників. Опісля Тьомика офіційно представили всім у якості головного архітектора Деліріона, а Дженаро Модесто та Мауріціо Хернена привселюдно назначили його заступниками. Наші польові бригадири, як і решта перуанців, поки що служили за «спасибі». Щоправда, поділивши між собою робітників, вони з гордістю усвідомили, що у підпорядкуванні кожного з них знаходиться аж по півсотні людей, а тому на перших порах навіть не заїкалися про платню.

Вже наступного ранку наша хвацька будівельна ватага взялася до праці. На ділянці, котру відвели під діловий центр Деліріона, я власноруч розмітив кілька головних будівель згідно із затвердженим конгресменами генпланом. Затим ми притарабанили з найближчого села пузатого католицького священика і здійснили коротеньку церемонію «відкриття і заснування міста», під час якої я, як неофіційний представник влади, виголосив шпарку промову. І тоді — робота закипіла!

Того ж дня від Марусі надійшло перше смс- повідомлення:

«Асигнування виділили. Конгрес формує комісію, яка контролюватиме розподіл коштів».

Я, не зволікаючи, відгукнувся:

«Чудово! Тримай нас у курсі подій. Дай знати, як тільки можна буде отримати гроші на фундаменти Деліріона. Ми почали роботи. Селюки поки що копають за „спасибі“:)».

У договорах, які ми пропонували всім найманим робітникам, значилося, що оплата праці проводитиметься щотижня відповідно до об’єму закінчених робіт. Крім того, ми зобов’язувались забезпечувати перуанців триразовим харчуванням та дахом над головою. Облаштувати поганенький табір для копачів ми з напарником ще подужали, вибехкавши його власноруч зі старих залізничних вагонів та різних підручних матеріалів, а от із харчуванням вийшло складніше. Грошей на закупівлю продуктів просто не було. Якщо не рахувати знаменитої повісті про ватагу голодних євреїв, котрі сорок років без діла вешталися Аравійською пустелею, світова історія не знає випадків, коли хто-небудь зміг би з нічого наситити ораву чисельністю у двісті чоловік посеред справдешньої пустелі.

Хай там як, на перших порах навіть це питання вдалося з легкістю вирішити. Я виступив перед селянами з доповіддю, ще раз роз’яснивши, що асигнування поки що не надійшло зі столиці, проте гроші мають нагрянути з дня на день. Я попрохав їх на даному етапі робіт брати харчування із власних домівок або ж скинутись гуртом, закупити достатньо продуктів і вибрати з-поміж себе постійних кухарів. Я пишномовно пообіцяв компенсувати ці малоприємні і незаплановані витрати хорошою надбавкою до зарплатні. Копачі порадились поміж собою і, певна річ, відповіли згодою. Робота тривала!

Незабаром від Марусі прийшло нове, щоправда, цього разу не вельми втішне повідомлення, в якому йшлося про затримку з виплатами.

«Максе, привіт! Конгрес надумав заснувати державне акціонерне товариство — „Ferrocarril Delirion Pacifico Inc.“[35], яке опікуватиметься будівництвом Всі питання, що стосуються Деліріона чи залізниці, віднині вирішуватимуться не напряму з підрядчиками, а тільки через цю організацію».

«Коли будуть гроші?» — нетерпляче відстукав я по клавішах.

Через кілька хвилин телефон пікнув, оповістивши мене, що надійшла відповідь.

«Я говорила з новопризначеними директорами. Просять почекати. Кажуть, що зараз облаштовують офіс. Коли заведуть бухгалтерію, обіцяють відразу заплатити».

Цілих три дні наша білявка не відправляла жодної звісточки…

Добігав до кінця другий тиждень відтоді, як почалось риття ровів під фундаменти. Перуанці ремствували, але поки що терпляче копалися в землі. Кілька разів робітники посилали до мене делегатів, котрі понуро скаржилися на безгрошів’я і випрохували заплатити їм хоч що-небудь, однак я щоразу уламував їх ще трохи почекати, пред’являючи для певності цілу купу завірених державними печатями паперів.

— Для хвилювань немає абсолютно ніяких підстав, — запевняв я, — гроші от-от надійдуть.

Врешті-решт я не втерпів і черкнув кучерявці першим:

«Марусько, чому мовчиш?! Які новини?»

Дівчина відписала не відразу.

«Поки що ніяких. Триває звичайна канцелярська тяганина. Обіцяють, що гроші надійдуть з дня на день».

«До біса цих бюрократів. Спробуй напряму через банк. Ми ж не вимагаємо нічого незаконного!»

«Як ти це уявляєш: напряму через банк?!!»

Я розсердився:

«Не знаю! Вигадай що-небудь! Спробуй нарити компромат на якогось клерка із банку й „розкрути“ його».

В напруженому очікуванні минув ще один тиждень. Я силкувався не виходити з бригадирського вагончика без нагальної на те потреби, оскільки повсюди наражався на голодні й розлючені погляди копачів, котрі не віщували нічого хорошого. Перуанці щодень більше знесилювались, виснажувались, усихали, а разом з утомою розпалювалися їхня злоба та роздратованість. У таборі почастішали бійки та дрібні крадіжки. Їжа гіршала — селяни просто шкодували гроші на закупівлю нормальних харчів.

На двадцять другий день перуанці не витерпіли і оголосили страйк, відмовляючись копати далі, якщо їм негайно не сплатять усе до копійки. На той час ми з Тьомиком заборгували їм трохи більше дванадцяти тисяч доларів (враховуючи обіцяну компенсацію за триразове харчування). Я не на жарт розтривожився, побоюючись, що інформація про заколот може просочитись у столицю, а це, по суті, означало б крах нашого плану по продажу землі. Довелось добрих дві години розпинатись перед селюками, закликавши на допомогу все своє красномовство, і переконувати їх вийти на роботу. Лиш обіцянка надалі платити вдвічі більше за кожен викопаний куб землі дозволила зам’яти інцидент і примусити перуанців поновити земляні роботи.

…Цілу годину після своєї блискучої промови я очунював у затінку за задньою стіною бригадирського вагончика, потягуючи віскі з фляжки на поясі. І саме в той момент, коли я майже прийшов до тями, зі столиці привалила звістка, котра остаточно доконала мене:

«Гроші зникли!!! — писала Маруся. — Максе, приїжджай негайно!»

І це було саме те, чого я найбільше боявся, — те, про що я потай роздумував уже не перший день, однак не наважувався собі в цьому відверто признатись.

— Завтра я відбуваю до столиці, — похмуро повідомив товаришеві, показавши йому Марусине смс.

Мій напарник зблід.

— Чувак, а що мені робити?

Я здригнувся, безрадісно пробігши поглядом по вервечці похнюплених копачів, які трохи віддалік за спиною мого напарника вельми неохоче тюпали до ям.

— Не припиняй роботи. Що б не трапилось, селюки повинні копати. Якщо який-небудь агент зі столиці пронюхає, що на будівельному майданчику почалися проблеми і спорудження Деліріона припинилось, по суті, так і не розпочавшись, це розжене всіх інвесторів. Жодна будівельна компанія не ризикне вкладати гроші в цей проект, і ми… ми тоді вилетимо в трубу, чувак…

При цих словах мій компаньйон побілів ще дужче…

На світанні наступного дня, стараючись не привертати нічиєї уваги, я вислизнув із табору і чимдуж помчав до траси — ловити попутку до найближчого села, в якому зможу пересісти на рейсовий автобус до Ліми.

У цей час шість бригад робітників, поки що не отримавши від нас ні сентимо, тихо скімлячи й нарікаючи, докопували яму під двадцять шостий фундамент…

9

— Ти порадив мені витиснути зарплатню для ваших копачів напряму через банк, і я вирішила спробувати, — пояснювала Маруся, поквапливо тупцяючи слідом за мною по людному проспекті в центрі Ліми.

Я уважно слухав її, похмуро встромивши руки в кишені, від нетерплячки постійно вириваючись на крок уперед. Від незвички елегантні лаковані туфлі видавалися мені витонченими апаратами для тортур (останні кілька тижнів я ходив у звичайнісіньких шльопках). Цокання підборів на колоніальній бруківці також дратувало. Мені повсякчас здавалося, що на мене витріщаються всі пішоходи на вулиці.

— Я вишукала одного слинявого клерка і без особливих проблем заморочила йому голову, розказуючи про те, як втомилась від перуанської бюрократії, натякала, що він може ощасливити мене, хоч якось підсобивши з виділенням коштів на фундаменти. Ну він і ощасливив… — захекавшись, лопотіла дівчина. — Найперше, що мені вдалося дізнатись: асигнування у повному обсязі практично відразу після резолюції Конгресу надійшло на рахунок у банку. Гроші, певна річ, належали державі й мали конкретне цільове призначення, а тому банк міг видавати їх винятково на покриття витрат, пов’язаних з проектом залізниці чи Деліріона. Керівництво банку навіть призначило спеціального комісара, котрий мав незалежно від можновладців слідкувати за використанням коштів. А проте за кілька днів надійшов урядовий указ про заснування акціонерного товариства «Ferrocarril Delirion Pacifico», і гроші на деякий час заморозили. Після того, як усі формальності владнали, раді директорів банку звеліли негайно перевести всю виділену казначейством суму на рахунок новоствореної корпорації, що й було беззаперечно виконано. Після цього… кошти просто щезли!

Я скреготнув зубами, однак продовжував протовплюватися вперед, розсуваючи ліктями численних туристів та столичних перуанців, котрі прогулювались на сонечку. Маруся зарум’янилася від швидкої ходьби та нервової напруги й виглядала розгубленою. Вона гадала, що вчинила щось не так, і через те, либонь, дуже боялася моєї реакції. Я проте чудово розумів, що цього разу кучерява красуня абсолютно ні в чому не винна.

— Клерк запевняв, що асигнування, щойно потрапивши на розрахунковий рахунок «Ferrocarril Delirion Pacifico», миттєво кудись випарувалось, — винувато лопотіла дівчина, — у той же час чоловік ручався, що його банк до цього не причетний.

— Професіонали… — журно видихнув я, змішавши у голосі безмежне розчарування з глибоко прихованим захопленням і тихою заздрістю.

— Хто професіонали?

Я зморщив носа, грубувато штовхнувши плечем чергового роззяву:

— Не зважай… У тебе все?

Ми швидкими темпами проминули Палац архієпископа, президентську резиденцію, що підпирала головну площу столиці, затим собор Сан-Франциско і вступили в ділову частину міста.

— Ні, не все, — неохоче мовила Маруся. — Я попхалась з претензіями до директорів «Ferrocarril Delirion Pacifico»…

— Не треба було, — коротко й жорстко обірвав її я.

Дівчина виклично тріпнула кучериками, певно, наміряючись задерикувато спитати «чому?», однак тут-таки знітилась і опустила голову. Неприємні спогади й пекуча образа, що важкою грудкою зачаїлися під її серцем після останніх відвідин офісу «Ferrocarril Inc.», краще за будь-які слова посвідчували мою правоту. Бідна Маруся зашарілася так, що червоні плями з щічок поповзли аж на шию.

— Зі мною повелися дуже грубо, — зціпивши зуби, просичала кучерявка.

Я індиферентно знизав плечима. Я знав уже достатньо, аби уявити собі, хто займає посади директорів у «Ferrocarril Delirion Pacifico». То був точно не її рівень. Я мав підозру, що навіть я — бувалий і стріляний авантюрист — до того рівня не дотягую.

Зрештою ми зупинилися.

— Це тут? — пробасив я. Щоправда, питання було зайвим, оскільки прямо над моєю головою ряхтіла золотом широченна вивіска, на якій великими рельєфними літерами проступало: «FERROCARRIL DELIRION PACIFICO Inc.».

Білявка мотнула голівкою.

— Що ти збираєшся робити? — схвильовано запитала вона.

— Піду туди, — я обвів пересохлі губи язиком і додав: — Сам.

— Я можу тобі допомогти?

— У тебе є пістолет?

— Е-е-е… Ні.

— Тоді, на жаль, не можеш…

Абияк наладивши краватку, я вступив усередину офісу. Сексапільна дівчина-секретарка вмить опинилася поруч і поцікавилась, чим може мені допомогти. Я подав їй свою візитку і терпким голосом сказав, що мені конче необхідно зустрітися з директором.

Очікувати довелося не довго. За кілька хвилин та ж сама апетитна брюнетка відвела мене в дорого обставлений кабінет, посеред якого на височенному, наче царський трон, кріслі сидів лукавий і шельмуватий на вид перуанець років сорока. Як і більшість південноамериканців, він був невисоким на зріст, а через чудну неохайну зачіску чимось скидався на виваляного в пилюці горобця.

— Я — Емеріко Освальдес, директор, — пишно представився він.

— А я той, хто дав вам можливість стати директором, — задиристо парирував я.

— Пф-ф… Я знаю, хто ви. Не треба патетики і кучерявих слів.

— Я прийшов за грішми, — відразу переходжу до справи, — мені потрібно, щоб ваша компанія видала кошти на зарплатню моїм робітниками, які вже кілька тижнів працюють на спорудженні фундаментів Деліріона.

— Ем-м… А про які гроші ви говорите? На даний момент у «Ferrocarril Delirion Pacifico» немає вільних коштів на будівництво.

— А як же півмільйона нуебо солів, виділені вам Конгресом?!

Емеріко Освальдес чуйно посміхнувся і м’яко прохурчав:

— Вони пішли на покриття поточних витрат, мій любий сеньйоре. Я орендував цей вишуканий офіс, винайняв штат висококваліфікованих менеджерів, закупив двійко службових седанів… Крім того, слід було віддячити деяким нашим друзям у парламенті, які щиро й палко підтримували проект…

— Не кажіть дурниць! Я сам зробив усе, аби проштовхнути законопроект, а тому чудово знаю, кому й за що слід дякувати!

— Шановний, не корчте із себе наївного дурника! — підвищив голос перуанець. — Ви що, сподівались побудувати чотирьохсоткілометрову hitech-залізницю за двісті тисяч доларів?

— Ні, — я намагався зберігати спокій. — Однак за цих двісті тисяч її можна було хоча б почати будувати!

Ділок роздратовано прицмокнув язиком.

— Друже мій, давайте говорити відверто. Я чудово тямлю, хто ви такий; у свою чергу ви чудово розумієте, що я за птаха. Я також добре проінформований про те, кому належить земля під Деліріоном, але — зауважте! — не пхаю в це свого носа! А тому, будьте ласкаві, не пхайте й ви свого куди не треба.

Я помаленьку починав заводитись, однак з останніх сил вдавав із себе клаповуху овечку, воліючи раніше часу не сполохати опецькуватого директора.

— Сеньйоре Освальдес, смію нагадати вам, що гроші, які ви загарбали до рук, саме я і ніхто інший вибив у Конгресу. Вам не здається, що я маю право голосу? Я маю право розпоряджатися хоч якою-небудь часткою асигнування! Тим більше, що я збирався пустити ці кошти на реальні роботи, які б імітували початок будівництва…

Раптом я заткнувся, второпавши, що брякнув лишнього. Одначе слово — не горобець… Однієї фрази було предосить, щоб Емеріко Освальдес мене розкусив. Миттєво до шахрая дійшло: по-перше, не почавши будівництва, я не зможу спродати земельні паї, а по-друге… якщо я приперся до нього виканючувати такий мізер, як зарплатня копачам, значить, грошей у мене немає, я на нулі, і відповідно, вся моя афера опинилась під загрозою зриву. Обличчя Емеріко покраяла безжальна усмішка, і він, знущаючись, проказав солодкавим голосочком:

— Якщо ви хочете мати право голосу, мій любий сеньйоре, треба всього лиш стати пайовиком компанії! Вносьте свій капітал — ми будемо цьому тільки раді! Частина вкладених вами коштів відразу піде на оплату праці ва…

— Перестаньте! — гаркнув я.

— Ні, це ви перестаньте! — імітуючи мій акцент, верескнув перуанський аферист. — Кретин! Грошей, виділених на проект, тобі нізащо не отримати. Їх просто нема! Ха-ха-ха! Їх давно уже розтягли і поділили!

Я скипів і засичав:

— Ах ти ж гнидо! Страус ти, бляха, доморощений! Повтори, як ти мене назвав, і я тобі зараз все пір’ячко із задниці повискубую! Я натовчу твій дзьобик так, що з нього ще довго не вилітатиме отаке паскудство!

— Ти — кретин! Ти тупоголовий європейський слинтяй, який навіть…

Зненацька перуанець замовк, підмітивши переможний вогник у моїх очах. До цього моменту директор почував себе в абсолютній безпеці. Він знав: навіть довідавшись про те, що гроші розікрали, я нізащо не звернусь по допомогу до поліції, оскільки сам по вуха вплутаний в цю аферу. (Щоправда, він не здогадувався, що задовго до того, як переступив поріг «Ferrocarril Delirion Pacifico», я розумів: урядових коштів мені не бачити як власних вух.) У той момент, коли Емеріко Освальдес обірвав свою останню фразу на півслові, аферист неждано-негадано збагнув, що і він зі свого боку теж ніколи не ризикне заявити на мене копам, хай що я учиню із ним самим чи з його компанією.

— Сеньйоре, я мав на увазі зовсім не те… — пробелькотів він, нібито збираючись просити вибачення, проте було вже пізно.

Я схопив до рук мармурову підставку для чорнильних ручок, скочив через стіл і з льоту зацідив сеньйору директору прямо в писок. Емеріко заверещав і випав з крісла на підлогу. Я завалився на нього згори і почав гамселити бідолашного гендляра кулаками, час від часу для посилення виховного ефекту хапаючи до рук усілякі підручні засоби. Тримаючи бусурмана за волосся, я гепав його шухлядами, молотив печатками і лупцював різним канцелярським начинням. Затим я розламав об його спину всі крісла, що стояли в кімнаті, а на завершення — позривав штори з усіх вікон і помочився в один із вазонів на підвіконні. Потому, задоволений собою, поправив краватку і з переможним виглядом залишив офіс.

Маруся чекала на вулиці коло дверей. Підскочила до мене і зазирнула в очі.

— Проблема вирішена, — коротко відповів я на її німе запитання, викидаючи в смітник ріденький пучок директорського волосся, що пристав до моїх рук.

— А гроші? — перепитала дівчина, не зрозумівши загадкових деркотливих ноток у моєму голосі і гарячкового глянцю в очах.

Я недбало від неї відмахнувся:

— Асигнування уже давним-давно «проїли», подруго…

Кучерявка похнюпилась. Помітивши кров на кісточках моїх пальців, вона все розкумекала. Я тим часом підбіг до бровки тротуару і намагався піймати таксі.

— Що далі? — кволим голосом промурмотала білявка з-за моєї спини.

Я поспішав, міркуючи про те, що наш колосальний борг перед шведським банком, наша нерозпродана земля в пустелі Наска, яка має всі шанси лишитися нашою довіку, — на даний момент лиш не варті уваги дрібниці. Головне нині — це…

— Треба попередити Тьомика, — насупившись, відказав я.

— Про що попередити? — пополотніла дівчина.

Я знову лиш невиразно змахнув рукою, мовляв, відчепись.

— Я з тобою! — крикнула вона.

— Ні! Тобі краще лишитися тут!

Відтак я заскочив у таксі, хряснув дверцятами і чимдуж полетів на автостанцію.

10

Прямуючи до Cruz del Sur, столичного вокзалу, звідки відправлялись регулярні автобусні рейси у напрямку містечка Наски, я кілька разів телефонував Артемові по мобільному, однак мій напарник не брав трубку. Через це всю дорогу, трясучись на останньому сидінні більш-менш комфортного автобусика компанії «Cetur», я задихався від чорної й неспокійної каламуті, яка розпирала легені і неприємно булькала в животі.

Через три з половиною години, прибувши в напівпорожній виселок, найближчий до будівельного майданчика, я найняв місцевого аборигена з мотоциклом і помчав на всіх парах у напрямку Деліріона.

Близився вечір. Невдовзі я наказав імпровізованому таксисту загальмувати в тому місці на ґрунтовці, звідки до площадки, де проходили земельні роботи, лишалося три з половиною кілометри. Дороги тут ще не проклали, і відстань треба було подолати пішки.

Несамовито хакаючи, хлипаючи і притримуючись рукою за серце, я гнав пустелею. Зненацька щось вельми незвичне у повітрі над плато привернуло мою увагу і примусило різко вповільнитись. Удалині, приблизно на півдорозі між майбутнім центром Деліріона та крутобоким плато на сході, застиг вертикальний стовп — чи то димок, чи то порохнява, здійнята невідомим транспортним засобом. Чисте, мов щойно помите лобове скло автомобіля, блідо-блакитне небо перекреслювала тонка цівка, котра, неначе хвіст комети, ширшала і роздавалась догори, поволі розчиняючись у височині.

Ще з тих часів, коли ми з напарником швендяли пустелею, піддивляючись краще місце для перших фундаментів, я постійно тягав із собою добротний морський бінокль. Відтак я приклав апарат до очей і обстежив загадкову хмару, що, наче смерч, спиналась над пустинею. Навівши різкість, я переконався, що то був не дим, а звичайнісінька пилюка: якийсь дивакуватий суб’єкт із шаленою швидкістю мчав пустелею, віддаляючись від Деліріона і наближаючись до гір.

В пустелі ніщо не випадково… У місці, де не буває опадів, де практично немає вітру та хмар, протягом століть нічого не відбувається й нічого не змінюється. Абсолютно нічого. Ви можете надряпати хрестик де-небудь на бурій поверхні бездушного плато, і будьте певні, ваша відмітка лишатиметься незмінною протягом століть. Пустеля Наска — це не те місце, де стовп куряви може виникнути сам по собі, без серйозної на те причини. Тож я насторожився і стишив ходу. Несподівано до моїх вух долинув нелюдський вереск. Крик доносився звідкись від табору: хтось горлав так, наче його розпеченим залізом по одному місцю гладили. Кілька разів відчайдушний репет раптово переривався і зачинався знову, поки зрештою не затих остаточно.

Ретельно обміркувавши ситуацію, я вирішив вжити додаткових заходів безпеки і підійти до Деліріона не з півдня, по головному тракту, а із заходу, скрадаючись поміж вапнякових пагорбів, що підступали до табірних бараків. Загадковий стовп куряви, а тепер ще ось цей моторошний крик — це вже занадто. Кажу ж, у пустелі ніщо не трапляється просто так — і надмірна осторога ніколи не буває зайвою.

Через п’ятнадцять хвилин я заліг поміж ріденьких кущиків на одному з пагорбків за будівельним майданчиком. Бівуак простягався переді мною, мов на долоні. Сонце світило в спину, а тому весь табір чудово проглядався. Прямо біля підніжжя пагорба стояли житлові бараки та вагончики бригадирів, далі височів склад з інструментами та обладнанням, а за складом починалась ґрунтова дорога, що вела до двадцяти шести глибоченних ям, котрі, немов великі замурзані роти, чорніли вдалині, позначаючи центр «міста майбутнього». Навіть з такої відстані було помітно, що ями пустували — на площадці ніхто не працював. «Схоже, почався новий страйк», — зміркував я.

Небавом я знову прикипів до бінокля. Перше, що впало в очі: в усіх без винятку автомобілів у таборі хтось попроколював шини. Більше того, на землі біля кожної машини розпливались темні вологі кола, і я здогадався, що цей хтось не полінувався і злив з бензобаків пальне… У пустелі ніщо не буває просто так…

А тоді я помітив, що на стіні недбало сколоченого бараку, в якому ночували копачі, висить Дженаро Модесто, перший помічник головного інженера. Бідолашка теліпається, підвішений за руки на одній з балок перекриття, та ще й зі спущеними штанами. З боків коло нього стоять двоє кремезних копачів з вигинистими лозиняками в руках і по черзі шмагають бідолашного бригадира по попі. Наче першокласника, чесне слово. Знеможений ганебним лупцюванням, перший помічник головного інженера навіть не кричав. Лиш зрідка, коли його обличчя ненароком розверталося в мій бік, я бачив, що по очах бідолашки котяться великі сльози. На той час, коли я зайняв свій спостережний пункт, багатостраждальна попа Дженаро Модесто набула непристойно бордового кольору.

Я відвів бінокль трохи вбік. Другий Тьомиків заступник, Мауріціо Хернен, стояв посеред майданчика, важко схиливши голову над сталевою діжкою з водою. Він був увесь мокрий. Хлопець щось говорив, ображено кривлячи губи (певно, лаявся), важко дихав і подеколи відпльовувався. Очевидно, то саме він так страшно верещав, висловлюючи рішучу незгоду з діями розлючених пролетарів, які (як я здогадався) пхали в діжку його стражденну бригадирську голівоньку.

Поки я оце розмірковував, до Мауріціо надбігли кілька робітників з підозрілими відрами та драними віниками в руках. Намочивши деркачі в цеберках, трударі взялися старанно шмарувати молодого бригадира якоюсь чорною клейкуватою субстанцією. У мене аж щелепа відвисла від здивування, адже такого я ще ніколи до цього не бачив. Мауріціо тим часом кволо відбивався. У той же час від бараків уже поспішали інші копачі, на ходу патраючи принесені з дому подушки і вигрібаючи з них білосніжне пір’я. Аж тоді я втямив, що відбувається… Через кілька хвилин Мауріціо Хернена за всіма канонами класичної американської літератури нещадно вимазали дьогтем і виваляли в пір’ї. Затим, під переможне улюлюкання юрби, сіромаху всадовили на стільчик, здійняли над головами і тричі переможно пронесли круг табору. Красиве було видовище, що там казати…

Намагаючись вгамувати тремтіння долонь, я продовжив обстежувати табір. Якоїсь миті мою увагу привернув якийсь рух у невисокій, але густій траві на одному з пагорбів, що обступали дорогу, котра сполучала будівельну площадку і бараки. Саме цим шляхом я мусив би повертатись з поїздки до столиці, якби не помітив загадковий димок і не почув, як кричить Мауріціо. Навівши різкість, я спрямував скельця на пригірок. Тут-таки колючий клубок жаху перечавив мені горлянку: на обох пагорбах причаїлася ціла дюжина робітників, озброєних битками, ломами та ножами, причому один з них тримав напоготові великого сірого мішка з грубої тканини. Всі вони затаїлися, спрямувавши погляди на заїжджену ґрунтовку, що тяглася повз розкопані ями для фундаментів, терпляче чекаючи на появу… на появу мене… Ураз я зрозумів, кого бачив далеко на горизонті при наближенні до ровів Деліріона. Не відриваючи бінокля від очей, я різко повернув обличчя праворуч, — загадковий спринтер уже майже добіг до перших скелястих відрогів на сході, — а тоді щосили загорлав:

— Тьомо, трясця твоїй матері, почекай мене-е-е!!!

І помчав слідом за напарником.

11

Мораль цієї історії проста: заклинаю вас, панове, ніколи не починайте махлювань і крутеликів з державою! Не слід переоцінювати свої сили і починати «мутити» щось проти урядовців та чиновників. Яким би розумником ви не були, владні акули зжеруть вас разом із тельбухами й навіть не подавляться. Якщо ви спритний, меткий і вигадливий аферист, краще найміться на держслужбу — з часом наберетесь досвіду, станете лепським службовцем і заживете пристойним життям…

10 липня, 1—16, 25–30 серпня 2010 // Київ, Рівне

Як грохнули Скаженого Білла

1

В житті кожного нормального мужчини настає певний період, коли йому страх як хочеться піти куди-небудь і покопатися в землі, аби знайти захований скарб.

2

Розвиток переважної більшості людських немовлят характеризують дві визначні події. Перша знакова подія — це момент, коли малюк твердо спинається на ноги і починає самостійно ходити. Тепер він більше не залежить від батька чи матері і може пересуватися без допомоги дорослих. Завдяки цьому світ, що оточує карапуза, суттєво розширюється, віднині він може дістатися до речей, про існування яких раніше навіть не здогадувався, оглянути, дослідити і спробувати збагнути їх призначення.

Друга вагома подія у житті малюка — це день, коли голопуцьок починає говорити. Я маю на увазі не якесь безбарвне бекання на кшталт «та-то», «ма-ма», «ба-ба» чи «пі-пі». Говорячи про другий важливий етап розвитку дитини, я маю на увазі той момент, коли маля починає говорити осмислено, а не галайкати, як шимпанзе. Відтепер про призначення всіх тих речей, до яких малюк самотужки дотягнувся і які спізнав (поламав цебто), він може спитати у батьків, друзів чи вихователів. Це дуже важливий етап, що знаменує початок повноцінного пізнання Всесвіту.

Тьомик від народження був особливою дитиною, а тому просунувся значно далі у процесі еволюції у порівнянні зі своїми ровесниками: його розвиток характеризувався не двома, як в усіх, а трьома визначальними етапами.

Насамперед у віці рівно 366 днів він почав ходити. Без усілякої попередньої підготовки хлоп’я зіп’ялось на ноги і почало ганяти по квартирі. Часом Тьомика заносило, внаслідок чого він з вереском влітав під стіл, зчісуючи шкіру на лобі, або ж пацан боляче лупився макітрою об дубову шафу, не втримуючи рівновагу на особливо крутих поворотах. Однак саме після того пам’ятного 366-го дня хлопчина більше ніколи не пересувався на чотирьох кінцівках.

На двадцятому місяці Артемчик заговорив. Відтоді він діставав усіх дорослих запитаннями «чому небо синє?», «скільки зубів у крокодила?», «чому у котів хвіст тільки один, а лап аж чотири?», «що буде, якщо тарганів запихати в розетку?» тощо.

А проте на цьому Артем не спинився і пройшов ще одну відмітку в своєму розвитку, котра чи не найбільше вплинула на формування його багатогранної особистості: коли йому виповнилось три з половиною рочки, Тьомик навчився свистіти.

Усе трапилось наступного дня після того, як по телевізору показали хвацький американський вестерн з Клінтом Іствудом у головній ролі. В одному з епізодів фільму головний герой (бідний, але чесний ковбой, який знав, як зробити тридцять два постріли поспіль із шестизарядного кольта) грізно свистів услід бандитам, що спалили ранчо його немічної матері. Очевидно, праведний скотар намагався таким чином надоумити тих нехристів і скерувати їх на шлях порядності та послуху. Невідомо, що саме справило таке глибоке враження на Тьомика, — сюжет стрічки, герой Клінта Іствуда чи, власне, його свист, — однак наступного ранку за сніданком хлопчик зосередився, видовжив губи трубочкою і спробував тихенько свиснути. Не повірите, але в нього вийшло з першого разу! Та ще й як вийшло! Так красиво і голосно в усій їхній багатоповерхівці ще ніхто не свистів!

Тато недооцінив загрози, що нависла над усім сімейством, а тому спершу похвалив синочка. Мовляв, молодець, сину, будуть з тебе люди! Підбадьорений похвальбою, Артемчик тут-таки втягнув щоки і засвистав так, що аж шиби затрусилися. Батько відразу розкаявся, проте було вже пізно — Тьомик присвиснув утретє, цього разу ще більш пронизливо — і його предок із жахом збагнув: життя уже ніколи не буде таким, як раніше.

Протягом наступних днів Тьомик сягнув нового рівня сприйняття реальності. Він свистів за столом у кухні, відмовляючись їсти, вищебечував у ванній, коли його купали, свистав на прийомі у логопеда, тим самим доводячи лікаря до сказу, пересвистував регулювальника на перехресті, і навіть коли тато, в якого врешті-решт не витримали нерви, взявся шмагати малого Артема широким армійським паском, вимагаючи, аби той припинив свистюче неподобство, маленький Тьомик висловлював своє обурення й образу через несправедливе покарання тихеньким сюрчанням.

3

Я сидів на потріпаній картонці, сплівши ноги лотосом і присунувшись упритул до вогню. Був початок листопада, самісінький розпал весни у південній півкулі. Попри це ніч видалась зимною, і тілом час від часу прокочувались неприємні дрижаки. Склавши руки на грудях, я схилився над багаттям, вдихаючи запашне тепло, яке, зблискуючи жаринками, піднімалось угору до мерехтливих зір.

Після повного фіаско моєї афери із землею довкола Деліріона я і Тьомик вирішили якийсь час не потикатися в людні місця. Ми не місцевих боялися — з точки зору перуанців нічого страшного ми не накоїли. Просто Тьомик здогадувався, що його, безсумнівно, шукатимуть представники банку «Nordea», в котрому він випросив чималенький кредит на нашу останню махінацію, і покрити який поки що було нічим. Відтак ми всі втрьох, я, Артем та Маруся, подались у мандри, маючи намір кілька тижнів поблукати по перуанському безлюдді. Цього дня ми спинились прямо посеред пустелі Наска, десь на південному сході від Іки, неподалік від перших відрогів могутніх Андійських хребтів.

Тож я сидів на самоті, мерз, підкидав сухе гілляччя у вогонь, хукав на руки і коли-не-коли сумно зітхав. У наметі за моєю спиною Маруся дуже голосно подобалася Тьомику. А оскільки палатка у нас одна, от мені й довелось казна-скільки часу стриміти на холоді під зорями, сумовито втелющившись у вогнище.

Зрештою бурхливе безчинство за моєю спиною скінчилося і над пустельним плато встановилася божественна тиша. Я зітхнув з полегшенням…

Незабаром з-під тенту донеслось шарудіння й пухкання, а вже через кілька секунд, сяючи, немов вимитий до блиску бегемот, мій товариш підступив до багаття.

— Славна нічка! — прощебетав він, шумними ковтками вдихаючи прохолодне повітря.

— Ага… — не підіймаючи голови, прогугнів я у відповідь.

Я недарма на початку цієї історії вам про свист розказував. Позаяк саме після «цього діла» Тьомика конкретно пробиває: вийде він на свіже повітря, груди розправить і свистить, аж вуха завертаються. І нічого ти йому не зробиш, паразиту. Поки досита не насвиститься — нізащо не заспокоїться.

Ось так і цього вечора. Ще не встигло це білобрисе чудо морду з намету виткнути, а вже насвистувало якийсь хвацький марш. Потому Тьомик почав на все горло пересвистувати репертуар «Scorpions» та «Deep Purple», причому не тільки мотиви пісень, але й усі сольні гітарні партії. І, повірте, це було просто нестерпно. Краще б він займався коханням до самого ранку, аби тільки не вищебечував, наче очманілий соловей.

— Ти знов за старе… — сердито буркнув я, інстинктивно втискаючи голову в плечі.

Несподівано поскрипування рішучих кроків, що прилинуло звідкись із пустелі, а затим різкий і розлючений голос перервали Тьомикове художнє висвистування:

— Cojonudo![36] Хто це тут свистить — ніяк насвистітись не може?! Тобі що, hijo de puta[37], губи зсудомило чи, може, у дзьобик замість язика паровозний гудок вставили?!

Я здригнувся, зрозумівши, що ми тут не самі, й інстинктивно потягнувся рукою за головешкою. Незнайомець горлав до нас англійською із жахливим акцентом, час від часу вставляючи в говірку добірну іспанську лайку.

Після секундної паузи розгніваний голос знову загримів із темряви, що обступала багаття:

— Ви що, геть чисто подуріли?! Розпалили вогнище посеред пустелі і свищуть, наче їм всі мізки суховієм видуло!

Я щосили глядів у пітьму, ковтаючи серцебиття, що підпирало зсередини горлянку, поки зрештою не розрізнив силует таємничого крикуна, що слабо виділявся на фоні чорного неба. Чоловік застиг на віддалі чотирьох-п’яти метрів від вогню і на перший погляд видався мені кострубатим та неоковирним: невисокий на зріст, вузькоплечий та короткошиїй, з товстими й незграбними, схожими на слонячі, ногами.

— Ви… ви хто? — боязко поцікавився я, все ще тримаючи руку на дровиняці, котра одним кінцем лежала у вогнищі.

— Я — Чіро Еспірідайон! — донеслось із темряви.

Чверть хвилини ми мовчали. Зрештою не вигадавши нічого кращого, я дурнувато бовкнув:

— А мене звати Макс. І я сильно змерз.

Після цих слів Чіро неначе трохи попустився і зробив кілька кроків уперед, вступивши у коло миготливих вогняних відблисків. Він все ще тримався осторонь, однак тепер я зміг його краще роздивитися. Непроханий візитер виявився літнім перуанцем з рідким посивілим волоссям, абияк зачесаним назад. Округле черевце надавало його статурі ще більшої недоладності, ніж мені здалося на перший погляд, а кумедне набрякле обличчя з приплюснутим носом і обвислими щоками чимось нагадувало морду добродушного французького бульдога. Підстаркуватий горлопан, либонь, і сам це розумів, а тому, щоби надати собі грізного вигляду, страшно хмурив брови.

— Хто свистів, я питаю?! — ще раз гаркнув незваний гість із пустельної чорноти.

— Це… це я свистів… — несміливо проказав Тьомик.

Чіро Еспірідайон несподівано пом’якшав і підступив упритул до багаття, відкрившись нам у повній красі. Ніякої зброї, важких чи гострих предметів він при собі не мав, а тому я зрештою відклав поліняку.

— Я б радив вам бути обережнішим і не свистіти багато, сеньйоре, — примирливо пробурчав потішний перуанець. — Це може погано закінчитись.

— Чому? — здивувався я.

— Та жив тут у нас кілька років тому один придуркуватий, — відмахнувся Чіро, ніби показуючи, що то довжелезна історія, однак не спинився і продовжив оповідь: — Страшенно неврівноважений чоловік був: геть звихнутий на скарбах. Вічно діймав усіх, розпитуючи про золото та діаманти, які нібито закопані десь у пустелі. Бувало, заведеться так, що аж слина з рота тече, мов у собаки, хворого на сказ, а очі вилазять з орбіт й крутяться в різні сторони, як у гекона. Страшно навіть згадувати! І не приведи, Господи, сеньйори, йому щось перечити чи заважати — міг і з кулаками на тебе напуститися. Словом, дурний був хлопець. У нього й прізвисько було відповідне — Скажений Білл.

— Скажений Білл? — перепитав я. — То він був американцем?

— Зовсім ні, синку, — відказав наш гість, зручніше вмощуючись прямо на піску по той бік вогнища. Було видно, що старий любить ляси точити. — Білл такий же американець, як я ефіоп. Його справжнього імені ніхто не знав, але за походженням він був перуанцем, щоправда, з домішками індіанської крові: подейкують, що Біллова бабця причвалала в ці краї з якогось далекого амазонського племені. А Скаженим Біллом його охрестив компаньйон, разом з яким вони шукали золото. Отой уже був стопроцентним америкосом: лисий, худий і нахабний. Величали його Джек Бобсон… чи якось так. Хоча поза спиною у нас усі називали його Пацюком через неймовірну кістлявість та довжелезний ніс.

Позаду мене прозвучало тихе «вж-ж-жик» від наметової блискавки: розбуркана розмовою Маруся вийшла до багаття. Кілька секунд дівчина ніяково переминалась з ноги на ногу, наче роздумуючи, чи їй приєднуватись до нас, а потім, сором’язливо поправивши розкошлані після любощів кучері, опустилась навприсядки коло вогню. Тьомик присунувся ближче й обійняв її.

— По правді сказати, — продовжив Чіро, скоса зиркнувши на білявку, — в тому, що трапилося згодом зі Скаженим Біллом, винуватий саме Пацюк. Білла навряд чи можна було назвати нормальним хлопцем — вічно він якісь коники викидав, однак до серйозних конфліктів ні разу не доходило. До появи американця у наших землях напівкровка навіть і думати не думав про скарби. Хлопець з химерами, казали про нього, але не буйний. А потім якогось дня чорти занесли до нас довгодзьобого Боба Джексона… чи як там його? Словом, Пацюка. Він приїхав останнім вечірнім автобусом з Іки, виліз звідтіль увесь у пилюці, пом’ятий і голодний, завалився у найближчу пивничку і з порогу заявив, що шукатиме золото. Народ спочатку вельми ним зацікавився: думали, геолог-розвідник, який рознюхав якісь дотепер нерозвідані поклади дорогоцінного металу в пустелі. Однак скоро виявилось, що Джек Бобсон ніякий не геолог, а звичайнісінький аферист, оскільки говорив він не про природні родовища золота, а про скарби, які нібито закопані десь посеред пустелі. Така в того америкоса манія була — вишукувати місця, де можуть ховатися стародавні багатства. Ходили чутки, що в нього колись була дружина-еквадорка, і це певною мірою все пояснювало, адже то загальновідомий факт, що всі еквадорці просто звихнуті на скарбах. Мабуть, вона й наплела йому історій про незчисленні багатства, котрі протягом багатьох століть ховали в нашій місцевості інки, конкістадори та пірати. За місяць чи півтора Пацюк якимось чином зблизився з Біллом (той дурнуватий став єдиним, хто повірив у теревені зальотного американського довгоносика), і вже вдвох вони взялись нишпорити околицею в пошуках скарбів. Відтоді бідолашка Скажений Білл почав помалу змінюватись. В поганий бік.

— А все ж таки, чому Пацюк прозвав напівкровку Скаженим Біллом? — перебив Тьомик розповідь старого.

— Чому Білл, точно не знаю, — чесно признався Чіро, — а Скажений — це через неприродний хист до земляних робіт. Сіромаха, розійшовшись, копав і рив краще, ніж екскаватор: за день перелопачував по десять кубів землі і ламав по три-чотири лопати. Йому бульдозери заздрили. А все через оті Пацючі байки про незліченні багатства.

Я хмикнув і покрутив пальцем коло скроні. Тьомик чомусь важко зітхнув. А перуанець тим часом вів далі:

— Хоча, як розібратись, Скажений Білл не завжди був таким кретином. Приступи й затьмарення розуму в нього почалися тільки після того, як той клятий америкос, Боб Джексон цебто, сказав, що у Пепіто Нейтанаеля на городі закопане піратське золото.

— А яким чином він довідувався, де лежить золото? Користувався «вертушками» чи, може, якісь карти мав? — поневолі зірвалось у мене з язика (ну не можу я стриматися, коли при мені розказують про можливість легко збагатитися!), але тут-таки я прикусив язика і блискавично виправдався: — То мені просто так цікаво… для загального розвитку.

Перуанець на мить затих і прискіпливо озирнув мене. Якийсь час він зосереджено сопів, певно, роздумуючи, чи ми ненароком не з тієї ж пісочниці, що й сумнозвісний Пацюк, проте зрештою вирішив не заморочуватися і поновив розповідь:

— Джек Бобсон не дуже багато з цього приводу патякав. Наскільки мені відомо, американець щоразу застосовував різні методи: були й «вертушки», а бувало, зберуться з Біллом, встромлять якій-небудь дворнязі петарду в задницю, підпалять і дивляться, куди побіжить. Де бабахне, там і золото зарито. Отак і дізнавались.

— Слухайте, Чіро, а це… ну… воно направду діє? — не маючи сил стримувати цікавість, стиха спитав я.

— Не знаю, чи діє, але завдяки цьому ритуалу ті ушльопки за рік перекопали кілька гектарів землі в окрузі. І ніхто б їх не чіпав — клянусь своєю мамою! — якби копались вони тільки у пустелі. Однак їх вічно тягнуло то на фермерське поле, то в садок біля чиєїсь садиби. У нас і так у пустелі дерев негусто, а тут ще ці два ішаки з мізками, як у лугової собачки, рвуть, рубають та вищипують усе, до чого можуть дістатися. Словом, не любили їх у нас, особливо Пацюка Боба Джексона… Так ось, усе почалось з того, що котрогось дня наприкінці весни Пацюк влітає в халупу до Скаженого Білла, горлаючи, мов божевільний, про те, що цього разу достеменно натрапив на скарби. Ворожба на «собачих нутрощах» показала, що багатства ховаються під землею на полях кирпатого Найтанаеля. Для Білла більших доказів не треба було, а тому тієї ж ночі разом із Джеком Бобсоном вони посунули на город до Пепіто.

Багаття поволі догорало, темрява огортала нас, однак ніхто й не подумав підкинути дров у вогнище — так нас захопила розповідь нічного гостя. Чіро перевів подих і знову обізвався:

— Скажу вам чесно: з Пепіто фермер нікудишній. Не тямить він, ні коли треба сіяти, ні коли врожаї збирати, вже не кажу про те, як доглядати за посіяним. Одначе минулої весни щось йому в голову гепнуло, і надумав чоловік город свій засіяти. День зі свого лану не вилазив, прополов усі бур’яни, а потім засадив усе поле картоплею. Дуже тим пишався — цілий тиждень по селу ходив розказував. Він ще не знав тоді, що на його город забіжить собака Бобсона. Якби знав, то, може, й почекав би день-два з посівною, а так…

— Може, гостю хоч чаю запропонувати, — прошепотіла Маруся українською.

— Перетопчеться, — сухо відрізав я, згадавши, як безцеремонно увірвався Чіро Еспірідайон у наш табір. — Його сюди ніхто не кликав.

— Ану вгомоніться! — прикрикнув Артем. — Нехай розказує далі.

Збитий з пантелику нашими перемовинами, перуанець хвилину чи дві мовчав. Бажання виговоритись врешті взяло верх, і старий, прокашлявшись, заговорив знову:

— Коротше, Пацюк зі Скаженим Біллом скарбів так і не знайшли, зате ще до півночі викопали всю Найтанаелеву картоплю назад. Та ще й поскидали її в одну купу коло будинку, щоб не заважала. Все, може, і обійшлося б, якби за кілька хвилин до півночі Пепіто не вийшов надвір попісяти. Чоловік щойно штани розстібнув, аж тут бачить, що прямо перед ним височить піраміда з картопельки, яку він протягом трьох днів старанно засовував в землю. Пепіто, хоч і бовдур, але зразу розкумекав, що бульба сама по собі із землі не вилазить, а тому схопив до рук ліхтаря і почав водити ним по ниві. А там — наче після нальоту американських бомберів: яма на ямі, а поміж ними всюди накидані кучугури свіжої землі та піску. Попервах чоловік аж пришизів від такого, як він тоді думав, дивовижного природного феномена, а потім запримітив, що в самому центрі городу в одній із вибоїн виблискують дві пари переляканих очей. Безстрашний фермер підійшов до ями і чемно поцікавився, засліплюючи Пацюка і Білла прожектором: «Це що за гівно таке, га?! Козли ви недоєні! З якої це радості ви мені таке паскудство на городі розвели?!»

Тут Чіро зітхнув, а потім продовжив:

— Пепіто — він, взагалі, не балакучий. Зазвичай з нього й слова не витягнеш. Колись він, щоправда, у церковному хорі співав, поки одного дня не побився у пивничці з попом із сусіднього села; з того часу Пепіто спілкується з Богом без посередників. Тож як правило, хлопець мовчить, зате якщо вже заговорить, тоді точно жди біди — буде бити сильно і прямо в гарбуз… Боб Джексон — той кмітливіший був — це зразу зрозумів; побачив, що діло обертається кепсько, вискочив з ями і гайнув у кущі. Зате Скажений Білл залишився і, певно, вирішив, що він на сповіді, бо так прямо і заявив: «Ми в тебе на городі, Пепіто, скарби шукаємо». Ну, Пепіто, ясне діло, трохи образився через те, що його в долю не взяли, забрав у Білла лопату і кілька разів врізав нею хлопцеві по голові. Пепіто — він у нас, знаєте, віртуоз у цьому ділі: в мистецтві настукати чимось важкеньким кому-небудь по черепу хлопу немає рівних на всьому узбережжі… Так ось, саме після цього випадку у Скаженого Білла остаточно поїхав дах. Геть чоловік звихнувся на скарбах…

Ось так Чіро закінчив оповідь. Щоправда, у повітрі завис неприємний присмак недомовленого. Я слабо пригадував початок бесіди, однак точно пам’ятав, що розмова починалась точно не для того, аби повідати нам про те, як Скажений Білл цілковито з’їхав з глузду.

Я думав про це увесь час, поки роздував багаття, а потім зрештою спитав:

— А ви знаєте, де нині вештається Скажений Білл?

— Віднедавна у кращих світах. Але то вже інша історія, синку… — розпливчасто відказав перуанець.

— Розказуйте, Чіро! — попросив я. — Ніч довга, і поспішати нам нема куди.

— Закурити є? — трохи безцеремонно звернувся чоловік до мене.

Я мовчки кивнув і простягнув йому відкриту пачку «Marlboro».

— Беріть.

Чіро витягнув одну цигарку, затим вихопив напівзотлілу дровиняку з вогнища і припалив. Якийсь час він просто попахкував сигаретою і споглядав зорі, ніби збираючись з думками перед тим, як почати розповідь. А потім якось цілком несподівано, так і не відірвавши погляду від сяйливих сузір’їв, він заговорив, недбало затиснувши огарок у куті рота:

— Історія, яку я зараз збираюсь вам повідати, почалася приблизно через півроку після того, як Джек Бобсон завіявся з вітром. Пацюк просто щез — наче в повітрі розчинився. Брехень та пліток по селах ходило міріад, однак ніхто не так і не дізнався направду, куди америкос подався і чому так раптово покинув шукати скарби. Скажений Білл нюні не розпускав, але було видно, що бідолашка сильно сумував та страждав. Нелегко йому було, особливо в перші дні після загадкового зникнення свого колеги та учителя. Отак спливло кілька місяців, ми всі вже й думати забули про Пацюка, Білла та їхню «золоту лихоманку», коли це одного дня Скажений Білл завалюється до мене додому і починає буянити та колотитися. Дружину налякав, онуків переполошив, а потім каже мені: показуй, де закопав скарби. Я розводжу руками і, стараючись не видати хвилювання, пояснюю, що зроду-віку не чув ні про які скарби. Ясна річ, Скажений Білл мені не повірив. Він ще більше розлютився й розшаленів, а тоді взявся трусити мене, погрожуючи, що засмажить живцем, якщо я не поведу його до потайного місця, де заховав своє незліченне багатство. А сили дурної у нього вистачало. Притис мене до стіни і кричить прямо в обличчя, що вже давно за мною стежить і знає напевне: я щось приховую.

Ми втрьох, наче зачаровані, слухали старого. Маруся через надмірну емоційність час від часу зойкала і затуляла обличчя долонями.

— І що ви зробили? — тремтячим голосом спитала дівчина.

Чіро загасив огарок і пожбурив його у вогонь. Потім смачно сплюнув у темряву праворуч від себе.

— Якби була можливість витягти дробовика, захованого під ліжком у сусідній кімнаті, я б йому показав скарби! Проте Скажений Білл не спускав з мене ока, стежачи за кожним рухом… Я також був би радий віддати йому все золото, якби воно у мене було. Розумієте, моя сім’я ніколи не бідувала, а проте великих грошей у нас від віку не водилося. Тож я міркую, що діла не буде: дружина й так уже напівжива від страху, а діти забилися під ліжко і цокочуть зубами, наче під час холодів 2006-го. Думаю, треба щось вигадувати. А тоді й кажу: «Слухай, друже мій Білле, а ти маєш рацію. Пригадую, мій дід колись розказував, що давним-давно розкопав у пустелі дивовижний скарб, залишений там конкістадорами, які тікали від індіанців. Нікому не показавши знахідку, мій предок переховав її в новому місці, відомому тільки йому. Щоправда, перед самісінькою смертю він потурбувався, аби таємниця не зійшла разом із ним у могилу, і передав своєму синові (моєму батькові цебто) детальні інструкції, як знайти скарб, котрі трохи згодом мій, покійний нині, тато переповів мені». Скажений Білл аж слину пустив, а його очі спалахнули судомним вогнем. Я продовжив: «Раніше я про це якось не думав, а ось тепер завдяки тобі, Білле, потроху все пригадую. Для того, щоб встановити місце, де закопані скарби, казав мені батько, треба дочекатись повного місяця і вибратись на пагорб, що здіймається зразу за фазендою Тібурціо Карлоса. Потому над самою кручею коло великого круглого валуна встромити в землю триметрову жердину і подивитися, куди від неї тінь падає. Звісно, це можливо тільки в тому випадку, якщо ніч видасться ясною і місячного світла буде достатньо». Білл збуджено кивав головою, гарячково вбираючи кожне моє слово. «Після того, — кажу йому далі, — від визначеної точки необхідно відміряти певну кількість кроків у напрямку, про який знаю тільки я, і там уже копати, поки не натрапиш на стару дубову скриню… — я стишив голос: — Домовляємось так, брате Білле: через три дні опівночі ти вибираєшся до Тібурцієвого пагорба і вкопуєш на його вершині триметрову палицю. Я в цей час уже чекатиму внизу, щоб засікти місце, куди вказує тінь від жердини. Перед тим, звісно, нам слід домовитись про таємні сигнали, якими повідомлятимемо один одного про те, що успішно дістались на позиції й готові до пошуку скарбів. Давай, коли буду під пагорбом, я один раз прокричу по- совиному, ну, якось отак — „пугу-пугу!“, а ти, якщо будеш готовий, тричі просвистиш мені у відповідь. Тоді я знатиму, що все в порядку і можна заміряти кроки до того місця, де закопаний скарб! Золото поділимо навпіл. Згода?» Той придуркуватий щось микитив у голові хвилину чи півтори, а потім на знак порозуміння плюнув собі на долоню і міцно потиснув мені руку (це його так Пацюк навчив — по-американськи). «Гаразд! — каже він, трясучи моєю правицею. — Нехай буде по-твоєму, Чіро Еспірідайоне! Так буде по-чесному. За три дні я чекатиму сигналу на домовленому місці».

Поривчастий пустельний вітер хрустів навколо нас піщинками, тим самим створюючи незабутнє тло низькому старечому голосу оповідача.

— Дай ще папіроску… — ледь чутно попросив перуанець.

Я вдруге простягнув йому пачку «Marlboro», витрусивши з неї кілька сигарет.

— Через три дні, як ви розумієте, був повний місяць, і нічка, на щастя, видалась безхмарною, — провадив далі наш незваний гість, запаливши сигарету. — Яскраве місячне світло заливало плато. Тіні були чіткими й довгими — саме те, що треба. Я прибув на місце зустрічі якраз вчасно, щоб просигналізувати Скаженому Біллові про початок розшуків скарбів мого діда. Я знав, що він там, нагорі… Чекає на мене… А тоді… я… кгм… — Чіро чомусь зам’явся; його погляд почав кидатись з боку на бік, а пальці збентежено розминали сигарету, — …як і домовлялись, я подав знак… А Білл… ну цеє… він тоді…

Перуанець заглух, наче магнітофон, у якому сіли батарейки.

— Що?! — згораючи від нетерплячки, випалив я.

— Коротше, Білл свиснув… І файно так свиснув, хлоп’ята… — дивним голосом протягнув Чіро й сильно затягнувся цигаркою, замислено втупившись кудись у далечінь. Вогник на кінчику папіроски на мить розгорівся, окресливши глибокі зморшки довкола сухих та порепаних губів перуанця.

— І що потім? — пошепки спитав я, відчуваючи, що це ще не кінець історії.

— Досвистівся. Судмедексперт зі столиці сказав, що після того, як з тіла витягли всі кулі, від Скаженого Білла залишилась одна шкурка…

— Як це так?!!

— Напередодні я обійшов усі найближчі села і розказав усім чоловікам, що бачив, як уночі Скажений Білл виманює їхніх кізочок свистом, а потім хапає їх і кидає у мішок… У нас тоді в окрузі завівся козокрад — ніяк впіймати не могли — от народ і переполошився.

— Вперше чую, що кози реагують на свист, як на приманку, — вставила свою репліку Маруся.

Чіро скрадливо усміхнувся:

— Односельці теж мені спочатку не повірили, однак все ж таки вирішили піти й перевірити. Озброїлись старими пістолями і ґнотовими рушницями, у половини з яких калібр такий, що можна слона з першого пострілу завалити, і рушили. Спершу з мене кепкували, дивились, як на йолопа. Але ви й самі чудово знаєте: ми, перуанці, народ своєрідний — постійно кидаємось з однієї крайності в іншу. По дорозі хуторяни безперестанку підсміювались наді мною, аж тут зирк — на пагорбі над фермою Тібурціо Карлоса і справді причаївся Скажений Білл. Усі зразу принишкли, а я їм кажу: «Почекайте трохи, зараз він свистіти почне». А потім непомітно для інших відступив у темряву і один раз пугукнув совою. Білл почув мене, зрадів, мабуть, сильно і взявся свистіти у відповідь. От тоді фермери неначе показилися і, не довго думаючи, почали палити в Білла з усіх стволів. Нафарширували бідолаху свинцем по саме горло.

— Але ж то не він крав кіз! — обурено заперечив мій напарник.

— Я не знаю, хто у нас крав кіз, але відтоді, синку, свистіти в цих краях не рекомендується…

17–25 серпня 2010 // Київ, Одеса

Чому ми не купили фабрику по заготівлі хом’яків

Батьківщиною морських свинок є Південна Америка, а саме Еквадор та Перу. В жодній іншій частині світу в природних умовах ці гризуни не водяться.

Перша морська свинка була одомашнена ще за 5000 років до н. е. Під час розкопок у Перу археологи досить часто натрапляли на статуетки, що зображають цих гризунів. Такі фігурки створювались андійськими племенами у період з 500 року до н. е. по 500 рік н. е. Представники культури Моче взагалі поклонялися крихітному гризунові, наче богові. На момент завоювання іспанцями Перу морські свинки використовувалися народами Анд у господарстві (як джерело м’яса) та в ритуальних цілях (жертвування крові, ворожіння на нутрощах тощо).

Вперше в європейській історії морська свинка згадується у Педро Сьєси де Леона, іспанського історика, в його книзі «Хроніка Перу». У XVI столітті іспанські, голландські та англійські торговці починають завозити їх до Європи. Гризун швидко стає популярним в якості екзотичної домашньої тваринки серед представників вищого класу і навіть серед членів королівських родин (зокрема, цих тваринок дуже полюбляла королева Єлизавета І). На сьогоднішній день у деяких країнах Південної Америки (наприклад, в Еквадорі, Перу та Болівії) м’ясо морської свинки вважається найбільшим делікатесом.

Мовою кечуа морська свинка називається «cuy».

1

УВАГА! Дана розповідь містить криваві сцени насильницької смерті та масових убивств, а тому я настійливо не рекомендую її для читання на сон, особливо людям зі слабкою психікою. Категорично забороняється читати цю історію дітям до 18 років, вагітним жінкам, особам, що страждають на гострі захворювання серцево-судинної системи, гіпертонікам, косооким і кульгавим, а також хворим на плоскостопість у винятково важких формах. Не послухаєтесь — за наслідки я не відповідаю…

2

Все почалося багато років тому з Тьомикових хом’яків.

Узагалі дитинство в мого напарника було непростим і важким. Одного дня, коли мій товариш був ще зовсім маленьким курдупелем, уся його група в київському дитсадку № 83 раптово, без будь-яких видимих причин почала лаятися страшними матюками. Підкреслюю — не якимись там міцними словечками на кшталт «чорт забирай», «трясця твоїй матері» чи «дідько тебе вхопить», а повноцінним — міцним, несамовитим й грубим — лихослів’ям.

Зачалось усе з того, що ініціативна купка найбільш кмітливих та безстрашних дітлахів під час ранкової зарядки замість привітання по повній програмі обклала лайкою фізрука. Фізрук був чоловіком бувалим, багато чого бачив і спізнав у житті, а проте, за його ж словами, геть не сподівався почути таку соковиту і колоритну промову, тим паче від чотирирічних шмаркачів.

На тому малеча не вгомонилася. Малолітні хулігани прудко перегрупувалися і посунули в клас, де від щирого серця, не соромлячись, виматюкали виховательку. Старенька жіночка, яка все життя пропрацювала у дитсадку, на жаль, не вирізнялася гранітною стійкістю характеру, якою міг похвастати фізрук, а тому, почувши таке промовисте звернення до себе, беркицьнулась на підлогу і заледве не склеїла ласти. За кілька хвилин її забрала швидка і відвезла до лікарні у передінфарктному стані.

Відтак у дитячому садку № 83 оголосили надзвичайний стан. Завідуюча того ж дня порушила розслідування.

Виявилось, що за день перед тим через раптовий перепад напруги у приміщенні Тьомикової групи згоріла електропроводка. З тутешнього ЖЕКу на місце аварії було негайно вислано загін швидкого реагування чисельністю у дві бойові одиниці, цебто двох монтажників, які відразу ж приступили до ремонтних робіт. Скрупульозне слідство показало, що на ранок електропостачання було відновлено, а діти чомусь почали обзиватися негарними словами й оскаженіло паплюжити всіх наліво і направо.

Завідуюча так і не змогла встановити зв’язок між двома вищезгаданими подіями, а тому вирішила звернутись за допомогою до начальника ЖЕКу. Старанна жіночка подзвонила у контору і попрохала начальника переговорити з майстрами, які здійснювали ремонт, — може, вони помітили щось незвичайне, перебуваючи у кімнаті з дітьми, щось таке, що дозволить пролити світло на загадковий феномен спалаху лихослів’я у дитячому дошкільному закладі, який до сьогодні лишався невідомим науці.

Начальник ЖЕКу все зрозумів і викликав бойові одиниці, цебто загін швидкого реагування, до себе в кабінет. Він сильно грюкнув кулаком по столу і сказав, щоб вони викладали все начистоту. Бідолашні монтажники розвели руками і повідомили, що нічого підозрілого не бачили і навіть гадки не мають, що такого могло трапитися з дітлахами. Начальник, утім, їм не повірив і наказав настрочити доповідну, що й було виконано без зволікань прямо у нього в кабінеті.

Через кілька днів написану трудягами цидулку офіційним листом (з обов’язковим повідомленням про доставку) відіслали завідуючій у дитячий садок № 83. Ось що писалося в даному документі: «Ми ні в чому не винні. Ми просто виконували ремонт електричних мереж. Стьопа паяльником паяв дроти, а я тримав драбину. Аж раптом розплавлене олово почало капати зі Стьопиного паяльника прямо мені на голову. А я тоді й кажу: „Стьопо, будь ласка, не треба мені більше розпеченим оловом на голову капати“. От і все». Відтак слідство зайшло в глухий кут, і, як ви розумієте, істинний перебіг подій, що призвів до таких жахливих наслідків у дитсадку № 83, нам уже ніколи не встановити.

Групу невдовзі розформували, одначе травма у Тьомика лишилася назавжди.

3

Так отож, все почалося з хом’яків, оскільки саме після того пам’ятного інциденту в дитсадку № 83 Тьомику купили першого хом’яка. Його батьки готові були на що завгодно, аби дитя врешті-решт відновилося від того страхітливого морального потрясіння.

Хом’як був тлустим, кошлатим і неповоротким. Глибоко філософського складу характеру. Справжнісінький хом’ячище! Тьомик прозвав його Кузею.

На противагу всім іншим гризунам, котрі зазвичай ганяють кругом і сіпаються, мов психопати, Кузя дуже мало рухався. Зате він багато їв. Попоївши, хом’як всідався на підвіконня, спирався боком на горщик з кактусом і спрямовував вдумливий погляд у далечінь, час від часу по-філософськи пчихаючи і ворушачи вусиками. Артем у таких випадках завжди вмощувався поряд зі своїм маленьким другом, і вже разом вони довго-довго спостерігали за життям невгамовного міста з висоти сьомого поверху. Хлопчик по-справжньому полюбив свого хом’ячка.

І все було чудово, аж раптом одного дня батьки Тьомика подумали, що Кузі, певно, нуднувато самому, і вирішили влаштувати їхньому улюбленому гризунчику — як би то краще висловитися?.. — любовне рандеву. Спеціально для цього товстозадому філософу притягнули від сусідів з паралельного під’їзду молоденьку й вертку хом’ячиху. Ясне діло, предки розраховували, що звірятка не просто приємно поспілкуються, але й — на радість їм самим та сусідам — успішно спаруються…

Слід відзначити, попри загальну вайлуватість Кузя не спасував. Попервах кудлатий товстун навіть страшенно зрадів. Побачивши молоденьку самичку, він збуджено запищав і з небаченою спритністю кинувся на хом’ячиху. З розгону він збив її з ніг, повалив і підім’яв під себе. Потому зайняв зручну позу зверху, гордо задер маленького рожевого носика догори, зробив кілька характерних ритмічних рухів і… помер. Ось так от просто, ні сіло ні впало, скорчився, завалився на спину і, образно кажучи, відкинув копита.

Маленький Артем довго й тяжко сумував за загиблим приятелем. Він так сильно переживав, що батьки… надумали знову подарувати йому хом’яка! (Як у тому анекдоті: «В’єтнамці не здаються! Карпенко, снаряди!»)

Наступними маленькому Артему купили двох крихітних джунгариків[38]. Чому зразу двох? То все через ту дурепу в зоомагазині. Цілком логічно, що мама Тьомика спершу хотіла придбати тільки одного манюнього хом’ячка, однак дівчинка-продавець у магазині повідала, що джунгарику буде нудно самому і незабаром він зачахне від самотності. Мама, зі щемом у серці пригадавши останні синові істерики, сказала, що цього аж ніяк не можна допустити, і прихопила з собою ще одного короткохвостого гризуна тієї ж породи. Таким чином того вечора вона принесла додому дві в’юнких сріблясто-сіро-чорних грудочки. Тьомик перестав квилити і вперше за останні кілька тижнів посміхнувся.

Коли Артем вперше продемонстрував мені своїх нових улюбленців, він повідомив, що хомки, вочевидь, є братами-близнюками. Принаймні, хлоп’я абсолютно їх не відрізняло. Через тотальну зовнішню схожість давати кличку кожному хом’яку окремо просто не мало сенсу, і мій товариш вигадав для них комплексну назву. Він охрестив своїх джунгариків скромно й невигадливо — Бізони.

Спливло не так багато часу і несподівано виявилось, що нові Тьомикові приятелі точно не є братами, позаяк однієї темної зимової ночі у їхній клітці припожалувало на світ п’ятеро маленьких бізонів, чи то пак, перепрошую, хом’ячків. Дитинчата були сліпі, голі й кволі і чимось скидались на маленькі рожеві шматочки гуми. Двох із них, підкоряючись незрозумілим природним інстинктам, самиця загризла, однак інші троє росли здоровими та жвавими і за кілька тижнів уже ні в чому не поступались своїм предкам. Аби не розводити дома балаган, батьки спихнули всіх трьох малолітніх джунгариків найближчим родичам (звісно, попередньо спитавши у Артема дозволу) — передали, як кажуть, «у хороші руки».

Зауважимо, що молоденька продавщиця із зоомагазину казала правду: удвох Бізони аж ніяк не нудьгували. Після першого, так би мовити, акту злуки вони неначе показилися і почали розмножуватись квапливіше, ніж китайці, що готуються до ядерної війни, чи не кожен місяць приводячи новий виводок. Не пригадую точно, але десь на п’ятому чи шостому місяці у Тьомика закінчились родичі та друзі, в яких ще не було джунгарських хом’ячків. Я сам тримав у себе вдома в трилітровій банці двох крихітних «біженців».

Артемові предки не знали вже, що робити. Побоюючись травмувати ніжне хлопчаче серце, вони не ризикували позбуватись поповнення, внаслідок чого кількість джунгариків почала множитися у геометричній прогресії. Через два місяці Бізонів можна було цілком заслужено і справедливо називати стадом.

Взагалі особливістю джунгарської породи є неймовірна верткість та спритність. Хто хоч колись тримав у себе вдома мініатюрних джунгариків, знає, що вони шмигляють швидше, ніж думають. І саме в цьому криється їхня найбільша проблема. Випускати Бізонів на прогулянку квартирою батьки не зважувалися, розуміючи, що неконтрольоване стадо джунгариків за кілька хвилин перетворить помешкання на сміттєзвалище. Тож на перших порах проблема з надмірною активністю Бізонів вирішувалось за допомогою великого бігового колеса, приладнаного до однієї зі стінок клітки.

Між тим хом’яки не переставали плодитись. Незабаром Бізонів стало, як у слов’янських епосах, — видимо-невидимо. Інерційних характеристик бігового колеса вже просто не вистачало для того, щоб гасити всю ту масу кінетичної енергії, яку генерувало протягом дня стадо хом’яків. З тих пір Бізони по ночах несамовито буянили. Мацюпусінькі монстри гуртом розхитували клітку, шурхотіли підстилкою, безугавно пищали один на одного і страшно чубилися. Одного дня Тьомиків тато розширив клітку, зробивши її двоповерховою зі складними й закрученими переходами і встановивши на кожному ярусі своє бігове колесо. Втім, це не допомогло. Бізонів наплодилось аж надто багато, тож однієї ночі вони гуртом розламали клітку і щільним табунцем почали ганяти по квартирі.

Надворі стояв липень, найжаркіший місяць літа. А літо того року видалось вельми спекотним. Через це всі вікна та двері на балкон протягом ночі лишалися відчиненими…

Тьомик прокинувся через підозрілий тупіт, що долинав з вітальні.

— Хто тут? — вигукнув він.

У відповідь йому прозвучало лиш святкове попискування. Миттю зрозумівши, що й до чого, хлопчик з вереском вискочив з ліжка і помчав ловити своїх хом’яків. Що не кажіть, похвальне поривання… Як потім казав його татко, краще б Тьомик не прокидався того ранку взагалі і не бачив того, що йому довелося побачити.

Артемчик увірвався у вітальню якраз вчасно, аби узріти, як його милий табунчик, несучись слідом за спритним і непосидючим ватажком, перебирався через невисокий поріг балкону, тримаючи курс прямо на стійки кованих перил. А потім… Словом, підкоряючись своїй дурнуватій невгомонній натурі, Бізони продовжували бігти ще десь півметра після того, як зрозуміли, що балкон скінчився…

Артемів тато, не склепляючи очей, три ночі поспіль вартував біля Тьомикового ліжка, пильнуючи, щоби синочок з горя не вкоротив собі віку.

…Кузя ІІ увесь був білий і страшенно кудлатий. Його шерсті, здавалося, могло вистачити на цілу ватагу хом’яків. А ще у нього були червоні, немов у програміста, який не встигає вчасно закінчити проект, очі. Через оту його волохату чуприну та вирячені червонаві баньки Кузя ІІ вельми нагадував дивакуватого вченого, скажімо, якогось фізика-ядерника. Артем навіть подумував, чи не перейменувати його у Ейнштейна І. Але не встиг. Позаяк саме цей червоноокий кудлань-науковець встановив абсолютний анти-рекорд тривалості життя, не протримавшись у Тьомика навіть тиждень.

На п’ятий день після покупки нестримний потяг до ризикових дослідів занапастив бідолашну тваринку. Причиною такої наглої і скороспішної смерті став невдалий експеримент з електрикою. Кузя ІІ, очевидно, щось наплутав у методології, оскільки взявся гризти дріт живлення для телевізора. Про незаплановане закінчення експерименту сповістив легкий хлопок і миттєве зникнення світла в усій квартирі. Коли Артемів тато, вкрутивши пробки, відновив електропостачання, хлопчина легко з’ясував місце проведення злощасного досліду. Біля точки розриву дротів лежало кілька шматків розгризеної ізоляції, а у повітрі витали обвуглені попелясто-білі волосинки — усе, що лишилось від безстрашного експериментатора. Татко спробував делікатно збрехати про те, що Кузя, мабуть, заліз під шафу чи гасає зараз десь під ліжком, однак провести Тьомика йому не вдалося — гіркуватий запах горілого м’яса підступно видавав істинний перебіг подій під час досліджень.

Артем знову невтішно бідкався і падкував. Батьки тим часом не могли придумати нічого кращого і вперто продовжували купувати синові хом’яків. Наступним героєм нашого багатосерійного фільму жахів став короткошерстий сирійський хом’ячок рудуватої масті. На сімейній раді за встановленою традицією звірка нарекли Кузею ІІІ.

Як і його попередник, Кузя ІІІ також виявився затятим першовідкривачем, однак спеціалізувався він не на природничих науках чи техніці, а на географії. Його бажання забиратись на нові й незвідані простори було настільки великим, що мало не кожної ночі хом’ячок віднаходив спосіб дезертирувати з клітки. На волі він з неймовірною насолодою поринав у процес дослідження найпотаємніших закутків старої Артемової квартири.

За два тижні гризун обстежив усе помешкання за виключенням однієї єдиної кімнати. Цією кімнатою був туалет. Вбиральня постійно стояла зачиненою і через те принаджувала Кузю так само, як таємнича Terra Australis Incognita вабила мореплавців у XVII столітті. Він міг годинами швендяти коло клозету, тицятись рожевим носиком у щілину між дверима та невисоким порогом, вишукуючи будь-який спосіб пробратись усередину. А проте — все без толку.

Кузя ІІІ був достатньо кмітливим, щоб помітити, як вряди-годи в загадковій комірчині усамітнюються довгоногі істоти, що населяють його квартиру. При цьому від пильного ока тваринки не сховався незбагненний факт, що члени Артемового сімейства частенько навідуються в туалет з газеткою, зате виходять звідти вже без неї… А газетки Кузя — що там казати! — страшно, шалено і несамовито любив. Скрізь, де тільки бачив, він рвав їх на дрібні шматки, потім оскаженіло жмакав уривки і, недовірливо глипаючи по сторонах, похапливо запихав собі за щоки. Через якийсь час хомка випльовував усе назад, а потім гасав у пошуках іншого, ще не пожованого часопису. Зрештою хом’як знаходив нову газетку і знову затято рвав її і жмакав, рвав і жмакав.

Через фатальний збіг обставин саме того дня, коли Кузя ІІІ вперше пробрався в туалет, він знаходився у стані, який в авіації називають «overweight[39]».

Річ у тім, що за кілька годин до того моменту, коли Кузі представилась блаженна нагода проникнути на незвідану територію, до Тьомика завітали гості. Кожен з візитерів не міг намилуватися кумедним допитливим хом’ячком і мав за щастя згодувати йому яку-небудь смакоту. Протягом тридцяти хвилин Кузя примудрився напхати у свої защічні багажні відділення один листок капусти, кільканадцять паличок спагеті загальною довжиною 18,5 сантиметрів, три кружальця вареної моркви, двадцять три соняшникових насінини, штук десять кукурудзяних зернят, одну почищену абрикосову кісточку і дві дольки яблука (йому давали й третю, однак вона вже просто не влізла). В результаті Кузя зробився схожим на кобру. От тільки кобра має довжелезне тіло, яке компенсує вагу її роздутої довбешки, а в Кузі такого тіла, на жаль, не було.

Тож ви зрозуміли, що центр мас Тьомикового хом’ячка сильно змістився у бік туполобої макітри, і це немало перешкоджало його пересуванню по квартирі. На момент проникнення у туалет мозок гризуна ще не зовсім освоївся з новими масо-центричними характеристиками тіла, через що координація рухів була, м’яко кажучи, не на висоті.

Можливість прошмигнути у клозет відкрилася через те, що хтось із гостей забув защібнути двері на шпінгалет. Кузя ІІІ, що попри набитий животик і перевантажені лантухи під очима зберігав звичну пильність, миттю запримітив злочинне недбальство і кинувся до відчинених дверей. Крекчучи й сопучи, сутужно шкрябаючись задніми лапками, хом’ячок вибрався на поріг вбиральні. Ось тут звірятко несподівано для себе самого осягнуло, наскільки важко, незручно і незвично долати перешкоди з повним ротом різноманітних їстівних трофеїв. Голову невблаганно тягнуло вниз — вона заважала, лапки заплітались, а інтенсивне виляння хвостиком віднині жодним чином не сприяло виконанню складних маневрів на великій швидкості. Викинути з-за щік дорогоцінну поклажу хом’ячок не міг. Просто не міг! Гості, безсумнівно, відразу позабирають усе назад… Разом з тим, інша нагода дослідити незнані терени туалету може й не випасти!

Після цього хом’ячок більше не вагався. Стягнувши у своє крихітне сердечко всю свою мужність, він вирішив податися на зустріч з невідомим, не скидаючи защічний тягар. Кузя підбадьорливо пискнув, поправив передніми лапками роздуті щічки і, похитуючись, наче важконавантажений бомбардувальник на зльоті, зісковзнув з порога на холодну блискучу плитку, вперше в житті вступивши у священну невідомість туалету…

Призвичаївшись до півтемряви, Кузя ІІІ обдивився навкруги, однак не знайшов жодної газетки. Спочатку він трохи засмутився, як ось його увагу привернув високий кошик, звитий із синіх пластикових прутів, що стояв у кутку туалету. Не довго думаючи, гризун кинувся вперед і, спираючись спиною об стіну, почав видряпуватись на корзину. Діставшись кромки, Кузя зазирнув вниз і умлів — на дні кошика лежала ціла купа газеток! Проте за мить хом’ячок аж затрясся від люті і розпачу — сірі листки з літерками виявилися м’ятими. Він так і знав, що ці довгоногі монстри забираються сюди неспроста і потай від нього жмакають його газетки!

Утримуючись передніми лапками за край корзинки, Кузя ІІІ розгледівся і оцінив обстановку, прикидаючи план подальших дій. Через роздуті щоки, що заледве не закривали йому очі, хом’ячок дуже погано бачив, однак спромігся помітити неподалік ще один кошик: великий, білий і блискучий. Від нього тягнуло холодом, запахом шампуню і таємницею. Ось де вони ховають незаймані часописи, подумав він, придивляючись до колосальної білосніжної чаші!

Перелізши на протилежний край плетеної корзинки з попсованими газетками, Кузя опинився на відстані простягнутої лапки від загадкової блискучої штукенції. За нормальних умов хом’як міг з легкістю перемахнути на обідок унітаза, одначе зараз йому довелося цілу хвилину примірятися і напружувати всі сили, аби перестрибнути з одного краю на інший. Та ось йому це вдалося і він опинився на межі незвіданого.

Біла корзинка виявилась твердою на дотик і страшенно ковзкою. Якби Кузя ІІІ знав, що таке вулкани, він сказав би, що ця чаша схожа на кратер вулкана. Незабаром спливла одна невеличка проблема. Кратер виявився настільки глибоким, що бідолашне звірятко, сидячи на обідку, просто не могло бачити, що знаходиться всередині.

Рудий хом’як пробігся туди-сюди по кромці «вулкана», подумки досадуючи і нарікаючи через недосконалість власної тілобудови. Не раз хомка пожалкував через те, що він не акула-молот і що очі в нього розташовані над кирпою, а не на щоках. Яким би боком Кузя ІІІ не повертався, він ніяк не міг нагледіти, що знаходиться на дні загадкового холодного кратера, — кляті щоки затуляли все.

Зрештою Кузя ІІІ пересвідчився: єдиний спосіб спізнати, що там усередині, — це… нахилити голову вниз. Хом’як згрупувався, ще раз підбадьорливо пискнув сам собі, виображуючи, з якою насолодою невдовзі теребитиме свіженькі газетки, затим підійшов до краю білої чаші і опустив носика… Тут-таки його серце стало: газет там не було!

У той же час Кузя відчув, що їде. Щоб йому повік-віків чіпсів не бачити, він з’їжджає лапками вперед! Хомка не стерявся: мерщій розкарячив задні лапки в сторони, заледве не всівшись на шпагат, і щосили розчепірив кігтики. Втім, ефект від того вийшов мінімальний, якщо не сказати нульовий — звірок продовжував неухильно зісковзувати вниз. Секунду Кузя ІІІ вагався. Він міг роззяпити пельку і одним махом звергти весь баласт, таким чином втримавшись на обідку унітаза, однак чи то через жадібність, чи то через потрясіння, спричинене відсутністю часописів, захисні механізми не спрацювали. Жодна насінина так і не вилетіла з-за його щоки, натомість Кузя метельнув лапками і спікірував долі — бульк! — прямісінько в очко…

Горопаха Тьомик три тижні пив антидепресанти і добрих півтора року, поки його дупа все ще поміщалася у дитячий горщик, навіть не наближався до трагічного клозету.

Що не кажіть, а з домашніми гризунами Артему не щастило. То було якесь прокляття, котре темною хмарою зависло над усією його родиною. Через це навіть у мене у віці десяти років сформувалося тверде переконання, що хом’яки ніколи своєю смертю не помирають. То в окріп звалиться, то між книжками у шафі застрягне (і здавалося б, чого ти лізеш туди, телепню, все одно ж читати не вмієш?) і т. п. Останній Артемів гризун вліз у двадцятикілограмовий мішок з соняшниковим насінням і вдавився. Певно, від щастя.

Десь на Кузі VII чи Кузі VIII Артемові предки розкумекали, що з хом’яками у їхній сім’ї якось трохи не клеїться, а тому вирішили перемінити, так би мовити, об’єкт уваги і… почали купувати синочку папужок, сподіваючись на те, що у цих благородних і товариських птахів мізків хоч трохи більше, ніж у гризунів.

Ви будете сміятися, шановні читачі, але з папугами, як і з хом’яками, нічого путящого не вийшло…

Першим крилатим балакуном, якого предки презентували моєму нещасному товаришеві на день народження, став великий олександрійський папуга[40]. Тьомик не довго думав і назвав пернатого улюбленця Кешою.

Кеша дуже гарно говорив і дуже погано літав. За рік папуга непогано розрісся вшир, а у висоту вимахав на цілих п’ятдесят сантиметрів. Словом, здоровенний був, майже як страус. Щоправда, зростав птах у неволі, в тісноті скромної київської квартири, де при таких серйозних габаритах гордому азіатському літунові просто ніде було розвернутись. Саме через це м’язи на крилах папужки розвинулись поганенько, що не дозволяло Кеші літати по-справжньому. Щоразу перед тим, як шугонути увись, птах спинався на кігтиках і, витягнувши шию, довго махав крилами, уважно видивляючись місце майбутнього приземлення і прикидаючи можливі місця для аварійної посадки. Зрештою він підстрибував високо вгору, опускав голову вниз і, невпопад метеляючи крилами, пікірував до пункту призначення.

Посадка давалася Кеші ще важче. Як правило, приземлявся він не на лапи, а на дзьоб. Відповідно, дзьобом і гальмував, внаслідок чого постійно перекидався через голову, і, несамовито лаючись, збивав крильми всі предмети, що опинились у зоні авіаційного інциденту. Зупинившись, Кеша хутко схоплювався на ноги і намагався, не подаючи вигляду, що трапилась нештатна ситуація, привести в порядок розкучмане пір’я.

Нерідко, щоправда, обходилось взагалі без посадки: Кеша просто не дотягував до злітно-посадкової смуги (далі — ЗПС). У таких випадках безталанний птах боляче гепався на підлогу, після чого довго і тужливо галакав «а-а-арр! а-а-арр!», подеколи розбавляючи голосіння перченими слівцями, завченими з американських бойовиків.

Одного дня мамуня Артемчика поралась на кухні з консервацією — пхала в банки перець і закручувала його на зиму. Я не експерт у консервуванні городини, однак, наскільки мені відомо, перед тим, як бгати перець у банки, його слід варити чи щось таке. Спеціально для цього на плиті стояв величезний металевий тазик: метр двадцять у діаметрі і сімдесят сантиметрів у висоту.

Тихенько грало радіо, Тьомикова мама наспівувала Пугачову, Кеша сидів на холодильнику праворуч від плити і по-парубоцьки пританцьовував під час приспівів…

Все почалось через клятий полумисок з лусканими горіхами, забутий Артемом на шафці у дальньому куті кухні. Дебелий «олександер» ненароком угледів його і практично без вагань вирішив летіти. Свіжі почищені горіхи — це вам не абищо!

Переліт намічався важкий — аж через усю кухню, — тому папуга відповідально підійшов до підготовки. Він ретельно спланував маршрут: в якості ЗПС вибрав ідеально рівну поверхню кухонної тумбочки, яка підпирала газову плитку з лівого боку, запасним аеропортом обрав табуретку, залишену мамою посеред кімнати. Потому, розім’явши крила, Кеша дочекався того моменту, коли мама мого друзяки відвернулась від плити, і спурхнув з холодильника…

Чесно кажучи, висоти хатнього рефрижератора, з якого стартував папуга, було цілком достатньо, щоб долетіти до тумбочки з горіхами, навіть не дуже вихаючи крильми. Одначе обраний Кешою напрямок польоту мав деякі особливості, котрі змусили «олександера» маневрувати на межі своїх можливостей. Річ у тім, що прямо над плитою висіла шафка з кухонним начинням. Через це нашому доблесному літуну слід було пролетіти точно у проміжку між тазиком, де варився перець, і днищем підвісної шафи.

Перші дві секунди політ тривав нормально, а потім Кеша несподівано розкумекав, що надто швидко втрачає висоту. Незважаючи на погану видимість в районі приземлення, спричинену випарами з киплячого тазика, папужка усвідомив, що, намагаючись уникнути зіткнення з шафкою, він опустився надто низько і до ЗПС уже не долетить. На третій секунді, знаходячись акурат над газовою плитою, він зробив відчайдушний поворот, намагаючись зайти на посадку на запасний аеродром (на табурет цебто), але через надто різкий маневр ввійшов у штопор і… звалився в клекітливий окріп. Якби в той момент, коли Артемова мама повернулася до плити, щоб насипати в тазик покришену петрушку, Кеша виплив на поверхню, папужку ще можна було б порятувати. Одначе плавав Кеша ще гірше, ніж літав…

Потому був ще Сильвер, невеликий і дуже кмітливий червонохвостий жако[41]. Цей навпаки — літав аж надто вправно, чим, до речі, дуже пишався.

Сильвер страх як любив змагатися. Він постійно намагався довести членам Артемової родини, а також окремим гостям, що літає швидше, ніж вони причиняють двері. Щоразу, бачачи, як хтось із домашніх прямує в іншу кімнату, збираючись захряснути за собою двері, Сильвер на граничній швидкості летів слідом і в останню мить прослизав поміж дверима та одвірком, з переможним щебетом залітаючи в кімнату. Його рекорд — 243 рази. На двісті сорок четвертому тато Тьомика перервав вражаючу безпрограшну серію папужки, довівши, що зачиняє двері на одну десяту секунди швидше… Починалось усе як завжди: батько чимчикував у спальню, Сильвер тишком-нишком ув’язався слідом, готуючись виконати свою улюблену фігуру вищого пілотажу. Несподівано сердешна птаха потрапила у зону стійкої турбулентності, спричинену сильним коридорним протягом. Тож поки Артемів татко, не підозрюючи, що горопаха жако за його спиною з останніх сил протистоїть нельотній погоді, тягнув двері на себе, папуга не справився з керуванням і… не встиг залетіти в кімнату. Якщо бути точним, він не встиг залетіти туди повністю: у спальню впурхнула одна голівка, а ніжки бідаки Сильвера так і лишилися стирчати в коридорі…

Ну все, досить! Далі я не розповідатиму. По-перше, через те, що всі, кому я давав почитати цю історію перед друком, дійшовши до цього місця, починали поводитись дещо неадекватно. Когось забирали в лікарню з жахливими розладами психіки, хтось сповзав від стіл весь у сльозах на межі серцевого нападу, а дехто шукав щось важкеньке, аби віддубасити мене. А по-друге, взявшись розповідати смішні історії про папужок, я дещо захопився. Адже у дійсності ця оповідь зовсім не про папуг, а винятково про хом’яків і про мого друзяку Тьомика.

Отож після такого розлогого й пухкенького вступу, який, вже мені пробачте, вийшов більшим, ніж сама історія, гадаю, настав час перескочити до основних подій, про які я з самого початку збирався вам розповісти.

4

Не скажу, що ідея вкласти гроші в уже розкручений бізнес прилинула до мене несподівано.

Після багатьох місяців марних спроб заробити великі гроші різними шахрайствами, ми досягнули тільки того, що наші з Тьомиком сукупні борги незмірно виросли. Так ось, я так прикинув собі, що, мабуть, досить корчити з себе героїв, таких собі «bad guys», неначе щойно витягнутих з якогось тупенького американського серіалу, натомість краще вкласти гроші в уже розкручений і цілком певний бізнес. Такий, щоб давав невеликий, але стабільний дохід. А вже потім, упоравшись із боргами, можна думати про нові хитромудрі афери, котрі можуть за одну мить принести нам нечувані багатства.

Марина вперше за весь час наших спільних поневірянь Перуанською республікою беззаперечно підтримала мою ідею. Разом ми легко уговтали Тьомика.

Після того, як мій напарник погодився спрямувати свій капітал у неяскраве, але спокійне русло чесного і малорентабельного бізнесу, нам залишилося тільки визначитись, куди саме вкладати гроші. Важка індустрія у Перу розвинута кепсько, землею чи, скажімо, нафтою мені чомусь не дуже кортіло займатися (та й грошей, чесно кажучи, таких уже не було), а тому я вирішив вгатити наші скромні інвестиції в харчову промисловість. Кілька тижнів клопітливих пошуків — і об’єкт для вливання Артемового капіталу було знайдено. Цим об’єктом стала невеличка ферма по розведенню морських свинок, загублена в Андах неподалік від руїн Мачу Пікчу.

Річ у тім, що морська свинка у Перу — найбільший делікатес. Її м’ясо ніжне й соковите, щось середнє за смаком поміж грудинкою молоденького кролика та стегном перепілки, а тому гарантовано задовольнить навіть найсуворішого гурмана. Для багатьох індіанських племен (інків у тому числі) м’ясо морських свинок було невід’ємною частиною щоденного раціону. Нині гризунів розводять на спеціалізованих фермах у Андах чи прибережних пустелях. Після досягнення оптимального віку морських свинок забивають, оббіловують і відправляють у супермаркети чи ресторани.

Тож на початку грудня я повів Тьомика і Марусю в гори, аби показати облюбовану мною ферму по заготівлі морських свинок. Ми виїхали з Куско[42] потягом, через годину доїхали до Ойянтайтамбо[43], а звідтіля якийсь час пішки дерлися в гори.

— Що то за ферма? — спитався Артем по дорозі. — Що на ній розводять?

Присягаюся, я без усякого злого умислу не сказав йому про морських свинок.

— Скоро все побачиш, друже! Впевнений, господарство тобі сподобається.

Через кілька годин ми нарешті дісталися до місця.

Перед нами відкрився маєток, який лишень з великим натягом можна було назвати фермою. На пласкій терасі, яка одним боком впиралась у прямовисну скелю, а іншим нависала над стометровою прірвою, стояла акуратна дерев’яна хатинка. Дворище навколо примітивної оселі обгороджував мур з недбало накиданих один на одного необроблених сірих каменів. Посеред подвір’я стояло шість квадратних загонів 4 × 4 метри з дротяною загорожею, кожен з яких розділявся фанерними перегородками на шістнадцять однакових комірок. У кожній з комірок крутились, спали чи їли — словом, займались своїми справами — по три-чотири морські свинки. Трохи віддалік на двох пеньках стояв стіл, збитий із грубо обтесаних дощок, на якому… Хоча про це далі, панове.

Коло хвіртки нашу делегацію зустрічали два дебелі, але незмінно усміхнені й життєрадісні перуанці (я завчасно попередив про наш приїзд). Хлопці були вдягнені у в’язані різноколірні кофти і темно-сині фартухи, страшенно брудні та заляпані кров’ю. Міцніший і старший з двох тримав в одній руці пару грубих брезентових рукавиць, а в іншій — товсту і гладку палицю. І дрючок, і рукавиці також аж почорніли від засохлої крові.

Я представив своїх супутників перуанцям, і ми потисли один одному руки. А тоді кажу до товариша:

— Можеш прогулятись, подивитися ферму, яка невдовзі стане твоєю власністю.

Тьомик якось дивно на мене скосив око, дуже повільно підійшов до одного із загонів і зазирнув усередину. Раптово я помітив, що у мого напарника тіпається нижня губа.

— Максе, — прошепотів він, — тут хом’яки… Цілі полчища різномастих хом’ячків.

Признаюсь, я був не готовий до такого повороту подій. Нутром відчуваючи наближення катастрофи, я стримано заперечив:

— Це не хом’яки, чувак. Це морські свинки.

Тьомик спалахнув:

— Будеш тут мені розказувати! Ти що, думаєш, я свині від хом’яка не відрізню?! — а потім додав тремтячим голосом: — Максе, що це за місце? Для чого ці невмиванці утримують тут стільки хом’ячків?..

Я глитнув слину і нічого не відповів.

У цей час старший перуанець зметикнув, що, либонь, зараз найбільш підходящий момент, аби показати гостям, як працює його ферма. Мило посміхаючись, він натягнув на руки рукавиці, правою зручніше ухопив кийок, а лівою поліз у найближчу комірку, звідки витяг за шкірку пузатого самця морської свинки. Тьомик збілів, наче крейда.

— Ану відпусти нещасну тваринку, — зціпивши зуби, прошипів мій напарник.

На жаль, чорноокий м’ясник ні бельмеса не тямив українською.

— Cuy! — посміхаючись, сказав він, теліпаючи гризуном у повітрі.

— Я кажу: негайно звільни всіх хом’яків! — мій товариш стиснув кулаки так, що на передпліччях проступили жили. — Не виводь мене, мавпо!

— Cuy! Cuy! — радісно кивав головою смаглявий фермер, метеляючи нещасною свинкою, наче ганчіркою, і навіть не здогадуючись, на що наривається.

— Що ти сказав? — Тьомика аж перекосило.

— Cu-u-uy!

— Максе, ти це чув? Ти чув, як він мене назвав?!!

— Не треба… — пробелькотів я.

На той момент я вже передумав вкладати гроші у харчову промисловість.

— Що не треба? — перепитав Тьомик.

Тим часом перуанець підійшов до стола, недбало уклав на нього приречену тваринку, а тоді, притримуючи пухнасте тільце лівою рукою, підморгнув Тьомику, після чого одним майстерним ударом палиці розтрощив гризуну череп. Затим він підняв самця за хвостик над собою і широко всміхнувся, показуючи усім нам: готово!

Я думав, Тьомика вхопить параліч. Його очі налилися кров’ю і вилізли з орбіт, щелепа відвисла, а руки затряслися, наче від ураження струмом. Наступної миті мій товариш по-звірячому загарчав і кинувся на ні в чому не винного перуанського фермера.

— Тьомо, ти чого? — верескнула Маруся.

Але напарника було не спинити. Він наскочив на широкоплечого м’ясника і спробував зацідити кулаком йому в писок. Перуанець, певна річ, не розторопав, що, в біса, діється, однак, на щастя, встиг зреагувати. Він по-боксерськи вклав голову між пліч і ухилився корпусом праворуч. Тьомик промазав, вліпивши рукою в порожнечу, внаслідок чого не втримав рівновагу і простягнувся долілиць. Фермер, який хвилину тому замочив самця морської свинки, відступив крок назад і щось швидко проговорив своєму молодшому колезі. Той миттю шаснув у хижу. (Я нічого не розібрав, бо вони перемовлялися мовою кечуа.)

Тим часом Артем зірвався на ноги, озброївся дрючком, залишеним на забризканим кров’ю столі коло покійного гризунчика, і, немов зомбі, посунув на беззахисного м’ясника. У ту ж мить з халупи виборсався молодий фермер з кочергою та граблями під пахвою. Граблі він залишив собі, а кочергу вручив своєму кремезнішому товаришеві.

Конфлікт, спричинений стратою нещасної морської свинки, неухильно набирав обертів. Я відчув, що мушу мерщій втрутитися, аби хтось із цієї веселої компанії не вирядився найближчим часом навздогін за пристукнутим гризуном.

— Ані руш, бо зараз позабиваю всіх до смерті! — зарепетував Тьомик, коли перуанці, виставивши поперед себе кочергу і граблі, рушили в наступ.

Фермери, певна річ, нічого не второпали. Та навіть якби й зрозуміли, то навряд чи послухались би. Відтак мій товариш замахнувся дрюком і безстрашно кинувся уперед. Я чортихнувся і рвонув навперейми, вклинившись акурат поміж ворогуючими сторонами…

Наступної миті я отримав від напарника кийком по голові. Коліна мої підігнулися, і я присів на землю, так, ніби відпочити надумав… Щоправда, підвівся я нескоро. Перед очима потекли рожеві кола, простір змазався, і я, остаточно втрачаючи свідомість, бухнувся обличчям у ятку з пухнастими хом’яками. Чи то пак, із морськими свинками — чорт би їх забрав!

5

Важко сказати, скільки минуло часу, перш ніж я опритомнів.

Довбешка ззаду страшенно щеміла, наче хтось повільно розтинав і краяв її на шматки. Пронизливий аритмічний біль розганяв усі думки геть із макітри, неначе алігатор, що відганяє переполоханих антилоп гну від водопою. На тім’ячку в такт із ударами серця пульсувала велика і тепла гуля.

Я роззирнувся і відзначив, що знаходжусь у старому будинку з високими вікнами, певно, ще іспанської доби, який переобладнали на лікарню. За вікном здіймалися гори.

Тьомик лежав неподалік на сусідньому ліжку. Коло нього на табуретці сиділа Маруська. Напарник, схоже, вже давно був при свідомості.

— Ти чого так розпсихувався, чувак? — прохрипів я, стараючись не піднімати голову з подушки.

Артем та кучерявка повернулись у мій бік.

— О, прочуняв уже! — зраділа дівчина.

Зате Тьомик не зронив ні слова і тільки скрушно зітхнув.

Якщо не брати до уваги гулі на довбешці, в усіх іншим місцях я був практично неушкодженим. Значно гірше виглядав мій товариш: увесь у синцях, бинтах та медичному пластирі… Добрячої, мабуть, задали йому припарки після того, як я відключився. Дивлячись на нас обох, Маруся ледве стримувала посмішку.

— Де ми? — буркнув я.

— У лікарні в Куско, — поінформувала мене білявка.

Оскільки напарник мовчав і навіть не зиркав у мій бік, я відвернувся і теж на нього більше не дивився. Подумалось, що я мусив би почуватися винним через те, що сталося, натомість я відчував лиш злість на свого компаньйона. Я лежав і міркував про те, що відтоді, як Тьомик удостоївся розкішного спадку у Стокгольмі, він дуже змінився. Раніше хлопець потакав будь-якій моїй ідеї, тільки б вона давала можливість повеселитися і хапонути грошенят. А ось теперечки він став страх яким перебірливим — вічно йому щось не до вподоби! Останнім часом чувак взагалі розкис: якийсь він аж надто вразливий та жалісливий зробився.

Несподівано сусідня койка рипнула, й Тьомик повернувся до мене. Я скоса глипнув на нього і тільки зараз помітив, що на лівій щоці напарника червоніють чотири глибокі паралельні бганки — сліди від контакту з граблями.

— Про що думаєш, Максе? — наче нічого й не сталося, запитав він.

— Ти змінився, — відказую.

— Тобто? — не розторопав Тьомик.

Я так і не обернувся в його бік, втопивши печальний погляд у стелю. А тоді сказав:

— Гроші змінюють людей, чувак. І я ще жодного разу не бачив, щоб вони змінювали людей на краще…

7, 8, 13 серпня, 2–9 вересня 2010 // Київ, Бердянськ

Новий рік на берегах Тітікаки

1

Обставини склались таким чином, що наприкінці грудня 2009-го, за тиждень до католицького Різдва, ми з Тьомиком і Марусею причвалали до містечка Пуно, що на західному березі Тітікаки, найвищого судноплавного озера на планеті.

Чутки про наші подвиги (я маю на увазі подвиги в хорошому розумінні цього слова) з космічною швидкістю розліталися повсюди, сягаючи найвіддаленіших і найбільш неприступних районів Перу. Після того, як ми знешкодили бандитське кодло, яке ховалося в амазонських лісах на північному сході країні, повсюди нас зустрічали й звеличували відповідно до почесного звання заслужених героїв Перу.

Завдяки виразистій зовнішності ми виділялися з натовпу, і нас із напарником повсякчасно й кругом упізнавали. То на автобусній станції якась зморщена бабця-індіанка підійде й потисне нам руки, то якийсь статечний чолов’яга пригостить пивом у барі, то молоденька продавщиця в супермаркеті сором’язливо попросить автограф. Іноді симпатичні перуанки намагалися відзняти нас на мобільні телефони, а замурзані дворові хлопчаки всюди бігали за нами, невтомно повторюючи, що бачили нас по телевізору.

Ми стали популярними! Почувалися справжніми героями! Через кілька тижнів я сам почав вірити у те, що ми з напарником справді передушили терористів голими руками. Саме в такому звитяжницько-піднесеному настрої, гордо задерши обгорілі на пустельному сонці носи, ми прибули в Пуно, високогірне поселення на березі дзеркальної перлини, що затесалася посеред андійських круч…

2

Ця навіжена історія не позбавлена, втім, філософського підтексту і розповість вам про те, що ніщо в цьому світі не вічне. Навіть слава безстрашних борців з терористами, навіть репутація відважних рятівників, готових ризикувати життям заради справедливості, навіть почесне звання героїв Перуанської республіки, публічно присвоєне нам Президентом країни, можуть бути вмить перекреслені й легко забуті.

А все через що? Через отой клятий Тьомиків альтруїзм (таки так, ви оце щойно все правильно подумали — без Марусі, його подружки, яка пристала до нашої компанії у Трухільйо, тут, звісно, не обійшлося). Я не раз йому повторював: не слід нічого вигадувати, треба просто насолоджуватися лаврами, хай і не зовсім заслуженої, та все ж слави, замість того, щоб займатися нікому не потрібною благодійністю та всякою дурнуватою філантропією. Сиділи б зараз десь на узбережжі Тихого океану в оточенні пишногрудих красунь, цмулили б тропічні коктейлі через соломинки, ніжились би серед іскристих, молочно-теплих хвиль на сонечку. Та де там! Тільки не з Тьомиковим щастям! Цього разу мого друзяку потягнуло на суспільно-корисні вчинки — захотілося йому, бач, ще більшої слави, слави щедрого філантропа й добродійника.

3

Через два дні після нашого прибуття в Пуно не знайшлося жодного жителя, який не знав про наш візит. Абсолютно всі, починаючи з безпритульних собак та місцевих волоцюг і закінчуючи мером міста, тільки й говорили про те, яка честь випала на долю їхнього містечка. Куди б ми з Тьомиком не поткнулися, кожен стрічний чемно вітався з нами, захлинався в улесливих побажаннях вічного щастя, здоров’я та доброго гумору і настійливо запрошував у гості.

Найбільше наша поява схвилювала сеньйора Баутісту Рейеса, вельмишановного мера Пуно. Воно й не дивно, адже по всіх перуанських каналах показували, як сам Алан Гарсія Перес, президент республіки, вручав нам похвальні грамоти і ордени. Не виказати нам належної шани й почестей означало принародно образити особисто пана Президента.

Відтак, не встигли ми з Тьомиком освоїтися у високогірному містечку, стиснутому звідусіль незрушними андійськими хребтами, як до нас у готель надійшла яскрава листівка, підписана мером Пуно. Вельмишановний сеньйор Баутіста люб’язно запрошував «двох славетних українців та їхню променисту супутницю» (так і написав — «променисту»; нещасний, він ще не знав її вдачі) на святковий вечір у переддень Різдва, влаштований спеціально в честь нашого приїзду. Зрозуміло, ми й гадки не мали відмовлятись.

Зазначеного дня, а то був вівторок, 22 грудня, причепурені, причесані й вилизані, мов ховрахи на Пасху, вбрані у блискучі фраки чудового покрою (Маруся — у вечірній сукні з глибоким вирізом і на височенних шпильках), ми явилися в резиденцію градоначальника Пуно. Я бравурно марширував попереду, почуваючись дещо некомфортно через тугий, наче кокон, сюртук і вузькі штани-трубочки, взяті напередодні напрокат; Тьомик попідручки із запаморочливо гарною[44] Марусею повагом крокували слідом за мною.

При вході у шикарний особняк нас особисто зустрічав сеньйор Баутіста Рейес. Спочатку перуанець продемонстрував нам свій дім, під саму стелю завішаний дорогими постмодерністськими картинами з Європи і обставлений старовинними меблями ручної роботи, потім взявся знайомити з іншими гостями, запрошеними на бал, по черзі представляючи губернатора провінції, шефа місцевої поліції (я тоді ще не знав, що незабаром ми матимемо можливість познайомитися з ним ближче), голову місцевого суду, директора великої гірничодобувної компанії, котрій належать майже всі гори в околицях, кількох знаних банкірів, а ще юристів, торгашів різного штибу, власників туристичних фірм, які катають туристів по Тітікаці, та всяку іншу породисту наволоч.

Далі я хильнув кілька келихів коньячку, якого разом з іншими напоями розносили поміж гостями смагляві хлопці-офіціанти, і дозволив собі розслабитися. На якусь хвильку я забув, що, перебуваючи в іншій країні за тисячі кілометрів від рідної домівки, нізащо не можна розслаблятися і втрачати пильність. Фактично, ось ця моя хвилинна слабкість і стала першопричиною всіх подальших негараздів.

Наслідки не забарилися…

По-перше, я навіть не помітив, як нас із напарником розділили. Тьомик зі своєю напудреною дівулею влився в одну компанію, де по кілька разів переповідав історію про те, як він скупив усі килими ручної роботи в одному мексиканському хуторі, врятувавши тим самим населення хутора від неминучого голоду. Я ж приєднався до іншого гурту, де захоплено торочив про перспективи інвестицій в українську економіку.

По-друге, я проморгав той момент, коли Тьомик, як і я, трохи розслабився, після чого почав у три горла хлебтати піско[45]. Я й досі собі не можу цього пробачити, оскільки десь через три чверті години мій колега уже був повністю готовий, цебто п’яний, як чіпок, експресивно жестикулював, щипав Марусю за попку (чим доводив дівулю ледь не до сказу), ліз до неї цілуватися і з натхненням розповідав гостям світського рауту про те, як рік тому він пожертвував якимось безштанькам у горах Чіапасу[46] п’ятсот тисяч мексиканських песо і раритетний «Dodge Challenger» 1969 року випуску на додачу. Довірливі перуанці, вислухавши історію, ахали, охали і плескали в долоні. Як наслідок, затьмарені сяйвом Тьомикової «доброчинності», чільні мужі Пуно почали навперебій закидати його різними пропозиціями. Скажімо, містер Ґаркінс, директор елітної англомовної школи, запропонував Артемові прочитати для учнів курс лекцій про філантропію; його святість сеньйор Ауреліо, єпископ, попросив мого напарника виголосити кілька проповідей у церкві і відспівати двох покійників, яких ховатимуть у суботу; доктор Ернандес, власник найбільшої приватної клініки в Пуно, зажадав, щоб Тьомик навідався в його лікарню і спробував зцілювати хворих рукоприкладством; одначе найоригінальнішу пропозицію «відмочив» сам господар вечірки, сеньйор Рейес, падлюка, попросивши Артема приєднатися до публічного святкування Нового року в Пуно, включно з роздаванням подарунків малечі.

Наскільки я зрозумів, не дуже тямлячи в іспанській, Тьомик розчув і збагнув лише останню пропозицію, яка стосувалася діток і святкування Нового року. Він почав дурнувато посміхатися, а потім мого напарника поперло. Таке з ним, знаєте, буває. Рідко, але трапляється, і тоді… ой, тоді тільки держись! (На превеликий жаль, у цей момент я все ще знаходився в іншому куті зали, намагаючись відкараскатись від якоїсь набридливої перуанки, а тому не мав змоги підбігти і вчасно затулити товаришу рота.)

— Новий рік… дітки… хм… Цікаво, цікаво, — почухав потилицю Артем. — Он, бачте, мій напарник, — він непевним рухом підняв правицю і тицьнув у мій бік. — Це мій брат і духовний наставник. Золота людина! Так ось, знайте всі: він в Україні такі новорічні ранки влаштовував, що батьки ридали ридма від вдячності і надлишку благих почуттів, а дітлашня — так та взагалі по три дні до тями не приходила!

Звісно, в Україні я чимало такого виробляв, від чого дорослі ревли, вили і рвали на собі волосся, але це точно були не новорічні ранки. Тому, нахраписто й безцеремонно розштовхуючи ліктями гостей, я почав пробиватися через увесь зал до Тьомика, відчуваючи, що це підпите синьооке чудо природи зараз наплескає зайвини й наробить дурниць, а віддуватися потім самі знаєте, кому доведеться. Проте я спізнився.

— А тепер — увага! Everybody, please, listen to me! — неждано-негадано Артем проголосив на весь хол. Далі він нетвердою ходою піднявся по сходах, що вели на другий поверх, і кілька разів вдарив себе в груди, привертаючи увагу присутніх. — Ку-ку, люди! Тобто hóla! Здоровенькі були, аміґос! — мій товариш говорив неймовірною сумішшю англійської, іспанської та української. — Слухайте всі! Ваш файний імпозантний мер оце щойно люб’язно запросив мене і мого друзяку взяти участь у святкуванні Нового року разом з вами, пуняни! Це так круто, ку-ку… тобто ги-ги! — Тьомик добряче хитався на сходах; певно, якби не поручні, він уже давно витирав би писком паркетні дошки. — Але я скажу більше! Я скажу вам, що ми, цебто я і напарник, не просто підемо на ваше гуляння, ми самі готові влаштувати вам, дорогі, любі, рідні пуняни, свято! Онде пхається мій товариш… — Артем ще раз указав пальцем на мене й нахмурився. — Максе, а ти чого це там хвицаєшся, наче свиня в помідорах? Ти ж не в метро і не в черзі за ковбасою. Ану перестань брикатись і поводься нормально!.. Так ось, шановні пуняни, мій колега усе знає, все вміє і сам усе організує: і концерт, і роздачу подарунків, і шоу-програму! Ура!

Я нарешті проштовхався до сходів і грубо стягнув з них напарника. Одначе, повторюся, було вже запізно. Тьомик обняв мене, всміхнувся безневинною посмішкою піврічного немовляти і сказав: «Ку-ку! Я тут тобі роботки підкинув», а народ зімкнувся довкола нас, здійняв руки вгору, заплескав і засвистів. Перуанці кричали «Слава!», «Віват, Україно!», «Хай живуть українці!» і ще багато чого іншого, від чого мені чомусь ставало тоскно…

Сеньйор Рейес протовпився до мене і міцно стиснув мою руку.

— Я весь до ваших послуг, пане, — схвильовано промовив він. — Для нас це велика честь. Я негайно віддам розпорядження про присвоєння вам звання почесного громадянина Пуно. Присягаюся, ми вас ніколи не забудемо!

Як у воду дивився — пам’ятають і досі.

4

…Уже більше години ми втрьох, я, Артем та Маруся, сидячи у власному номері в готелі, ламаємо голову над тим, чим забавляти на Новий рік кляту пунівську малечу. Крізь вікно зазирають похмурі сплячі гори, над якими потроху розпливаються перші неясні плями світанку. У Тьомика починається похмілля, у мене уривається терпець.

— Просто накупимо гостинців, роздамо їх на площі та й по всьому! Ге? — висуваю пропозицію.

— Це виключено, — опустивши голову, бубнить Тьомик. — Вони чекають від нас феєричного шоу, якогось незабутнього видовища. Невже ти не розумієш, Максе, — ці люди мають нас за героїв! А де це бачено, щоб народні месники ось так банально розпихали подарунки діткам? Це скупо і безхитрісно, це зіпсує все свято, розтрощивши вщент нашу геройську репутацію… Це все одно, що Гагарін, уперше облетівши Землю і щойно вибравшись із капсули, замість махати рукою тицьнув би у камеру дулю.

— І хто тебе тільки за язика смикав, бусурмане? — сердито бурмочу до товариша, конвульсивно стискаючи кулаки.

Маруся сидить на табуретці поміж нами, тре заспані очі і слідкує за тим, аби ми не побилися. Точніше за тим, щоб я не втратив самоконтроль і не поколошматив її Тьомика. Втретє за весь час нашої дружби.

— Слухайте, може, просто влаштувати гарний феєрверк? — радить дівчина. — Закупити у столиці кільканадцять різновидів салюту і влаштувати таке шоу, щоб аж небо засвітилось.

Ми з Артемом одночасно зблідли і заперечно замахали головами.

— Ніяких феєрверків, — хапаючись за серце, видихаю я. — Ми вже одного разу засвітили небо…

— Однозначно! — підтакує мій товариш. — Про це не може бути мови! Щоб, не дай Боже, не вийшло, як тоді у восьмому класі.

— А що було у восьмому класі? — зацікавилась кучерявка.

— Новорічний ранок, — розтовкмачив я.

— Ага, — неохоче продовжив пояснювати Артем. — У восьмому класі з нагоди настання Нового року ми з Максом надумали влаштувати салют у школі… Власне, ідея була моя, — потупився напарник, — я власноручно ракетниці вибирав, але… але запускав він! — закінчив хлопець, тицьнувши пальцем на мене.

— І чим усе скінчилось? — не відставала Маруся.

Ми з друзякою злодійкувато перезирнулись, і я тихо проказав:

— Школу три дні загасити не могли…

— Ага… цілих дві бригади пожежників… — сумовито додав Тьомик, длубаючи пальцем у дірці на джинсах. — Славний такий вийшов новорічний вогник…

Відтак до ідеї фантастичного шоу з феєрверками ми більше не повертались…

Зненацька на обличчі мого напарника проступив рельєфний слід від натужної розумової діяльності (я розкумекав, що його куций мозочок щойно видушив із себе якусь першосортну ідею): губи витягнулися в трубочку, так, що було незрозуміло, чи то він свистіти зібрався, чи то тягнувся до когось цілуватися, ніздрі надулись, а очі лукаво звузилися (тільки прошу вас: ніколи не намагайтеся повторити всі вищезгадані мімічні порухи на власному обличчі, це тільки Тьомик уміє, коли напружено міркує; я колись спробував і жорстоко поплатився: мордяку зсудомило так, що думав, довіку перекривлений ходитиму). Трепетний холеричний блиск у очах мого напарника відразу примусив мене насторожитися: я, як ніхто, усвідомлював — добра від цього не жди.

— Я знаю, Максе, Марусько! Придумав! — Тьомик підстрибнув і на радощах почав витанцьовувати. — Я знаю, що можна влаштувати, щоби перетворити відзначення Нового року на незабутню, вікопомну подію!

Марусине личко засяяло гордістю. Вона переможно зиркнула на мене, мовляв, от бачиш, Артем все влаштує! Я лиш скептично хмикнув, одначе приготувався слухати.

— Друзі, у мене прямо перед очима стоїть видиво, — продовжив Артем, замріяно вдивляючись кудись у простір над нашими головами. — Уявіть: починається врочисте святкування настання Нового року, всі жителі містечка зібралися на центральній площі Пуно, чимало сімей приїхало з навколишніх селищ, поміж дорослими в передчутті довгоочікуваного свята гасають галасливі орди дітлахів, а в центрі майдану височіє розлога пухнаста ялинка, рясно обвішана яскравими новорічними іграшками. Аж ось… — мій товариш немов зачмелений водив руками у повітрі, — аж ось понад дахами ближніх будівель випливає… випливає дирижабль! — Тьомик кинув переможний погляд на мене, мовляв, оце-то я придумав, витримав багатозначну паузу і продовжив: — Потому аеростат повільно розвертається і робить коло над площею. Він весь обвішаний перуанськими та українськими прапорами, ліхтарями, гірляндами… В цей час ми з вами займаємо почесні місця на постаменті під ялинкою. Дирижабль помалу знижується і зависає над майданом, після чого з гондоли прямо на голови дітворі починають сипатися новорічні подарунки. Оце-то буде видовисько! На довершення звучить гімн: спочатку перуанський, потім — український. Усі кричать «ура!» і довго плещуть у долоні.

Тьомик спинився, щоб перевести подих. Мушу визнати, задумка мого напарника була непоганою. То була дійсно хороша ідея. Цікава, непересічна, оригінальна. Втім, вона мені геть не сподобалась. Я не провидець, але відразу здогадався, кому з нас трьох доведеться шукати дирижабль і домовлятись за його переліт до Пуно.

— Друзі, ви уявляєте, що це буде? — захопившись, Тьомик почав виображувати в повітрі дирижабль, який неквапом спускається з небес до центральної площі. — Ми увійдемо в історію! Дирижабль! Подарунки, що сиплються з неба! Такого перфоменсу тут не було з часів Адама! Ви тільки подумайте: про нас у Пуно складатимуть легенди! Насамкінець тих хлопчаків та дівчаток, які гарно вчилися у школі, можна буде покатати на дирижаблі… Що скажеш, Максе?

Я лиш похмуро чвакав жуйкою, видивляючись розквашені хмарки на вранішньому небі. Забігаючи наперед, скажу: багато чому з того, що задумав Тьомик, так і не судилось здійснитися. Лиш в одному мій товариш виявився правим: ми таки увійшли в історію…

5

Напарник не повірив мені і, мабуть, уже ніколи не повірить, що я робив усе з щонайліпшими намірами. Він так і не зміг осмислити того, що з мене нікудишній хімік, оскільки ще в школі я раз і назавжди визначився з власним (однозначно негативним) ставленням до хімії, а тому просто не міг знати властивостей водню чи гелію. Утім, найголовніше — і я готовий у цьому заприсягтися на Біблії — я зовсім не збирався ні на чому економити. Хоча давайте все по-порядку…

У неділю 27 грудня я вирушив до столиці Перу — домовлятися за дирижабль.

Слід зауважити, що дирижабль у наші дні — дуже велика рідкість. Після Другої світової війни на них ніхто більше не літає. Кілька сучасних європейських компаній, що спеціалізуються на проектуванні аеростатів, виготовляють цепеліни переважно для метеорологічних досліджень у верхніх шарах атмосфери, а також для реклами на різноманітних глобальних виставках, авіашоу, автосалонах тощо. Через це, чесно кажучи, я мав надію, що в Лімі просто не знайдеться дирижабля, і Тьомику доведеться відмовитись від конгеніальної затії з подарунками, що сиплються з небес прямо на голови оскаженілих від щастя перуанських діток.

На жаль, дирижабль у Лімі таки відшукався.

Без особливих труднощів я вийшов на солідну фірму, серед основних фондів якої значився напівжорсткий дирижабль «Goodyear» зі зменшеним лобовим опором та двома старенькими дизельними двигунами, модель ZC-102/M. Аеростат мав автоматизовану чотиримісну гондолу та здоровенний вантажний відсік з резервними балонетами, однак використовувався переважно не для транспортування вантажів, а для реклами — шугав цілими днями над Лімою, тягаючи за собою якийсь плакат на кшталт «Локшина від Вірджиліо — найкращий початок вашого дня!».

Сигароподібний апарат виявився чималеньким: сягав у довжину сімдесят чотири метри, у діаметрі мав двадцять з половиною метрів (в найширшому перетині) і вміщав у себе двадцять три тисячі кубометрів газу. А тепер, власне, про газ…

За рекламним дирижаблем був закріплений невисокий чубатий перуанець з живими чорними очима і розплюснутим, наче у бульдога, носом, якого звали Маргаріто, — пілот і механік в одній особі. Чемний менеджер представив мене бравому авіатору, після чого залишив нас наодинці, аби ми втрясли всі організаційні питання, що стосувалися оренди літального апарата. Тож без зайвих зволікань та розкачування я перейшов до суті справи і виклав Маргаріто все, що вимагалося від нього та від його повітроплавальної машинерії. Доблесний перуанський літун безперестану кивав і трусив щоками, показуючи, що розуміє мене, а наостанок уточнив:

— Значить, спочатку я запускаю музику, далі вмикаю прожектори, роблю коло над площею, спускаюсь вниз і швартуюся до причальної щогли, що буде замаскована в новорічній ялинці, потім чекаю, поки ви запалюєте гірлянди на дереві, а тоді починаю розкидати подарунки. Так?

— Не зовсім. Передусім вмикаєш прожектори, а тільки потім — музику. А далі — все правильно.

— О’кей! Roger that[47], — бравурно, по-авіаційному відказав хлопець. — Треба буде завчасно розмістити хлопа на верхівці ялинки, щоб ловив причальний гайдроп. Хоча я сам про це подбаю, сеньйоре… А де, до речі, проходитиме операція?

То було ключове запитання в усій цій історії.

— В Пуно, це на березі Тітікаки, — а так прозвучала ключова відповідь.

Маргаріто задумався, щось прикидаючи в голові, а тоді зморщив носа:

— То є Альтіплано[48], сеньйоре… Гм-м… Доведеться підніматися аж на чотири тисячі метрів. Розумієте, сеньйоре, це надто високо. Дирижабль, наповнений гелієм, навряд чи здужає перевалити через такі хребти.

Скажу прямо: я не дуже зажурився. Проте задля годиться запитав:

— І ви не можете ніяк цьому зарадити?

Опецькуватий Маргаріто ще більше зморщився, але небавом вигукнув, з розумним виглядом піднявши вказівного пальця догори:

— Я знаю, сеньйоре! Можна накачати його воднем.

— Кого?

— Дирижабль.

— І що тоді?

— Водень удвічі легший, ніж гелій, цебто він забезпечує майже вдвічі більшу підйомну силу. При такому ж самому об’ємі закачаного газу аеростат зможе злетіти значно вище, а значить — відпаде необхідність вмонтовувати додаткові балонети і полегшувати гондолу, викидаючи з неї все зайве. Крім того, — пілот порився у своїх паперах, — наповнення дирижабля воднем обійдеться вам усього лиш у десять доларових центів за кубічний метр, тоді як за оренду корабля, накачаного гелієм, доведеться платити цілих сорок центів за кожен закачаний кубометр газу.

— Я все правильно зрозумів? — перепитую, розуміючи, що мій комерсантський розум відмовляється вірити почутому. — Водень удвічі кращий за гелій, але при цьому коштує в чотири рази менше?

Перуанець почухав кудлатий черепок і нерішуче, наче школярик на першому екзамені, підтвердив:

— Виходить, що так.

— Чому ж тоді всі використовують гелій?..

Ось тут доля зіграла зі мною злий жарт. Маргаріто був класним авіатором, цебто професіоналом в усьому, що стосувалося пілотування літального апарата, його зльоту та посадки (а точніше, швартування), одначе хімію знав не краще за мене. Замурзаний молодик сором’язливо глипнув на мене і мовив:

— Я не знаю, пане…

А я подивився на Маргаріто і сказав:

— Накачуй воднем.

6

Після повернення з відрядження я представив напарнику скрупульозний звіт про поїздку, до якої доклав детальний кошторис, що містив закупівельні ціни на новорічні подарунки та витрати на оренду аеростата. Тьомика ледь параліч не хватонув, одначе відступати було нікуди. Всі пункти кошторису (цебто власне оренда аеростата, зарплатня Маргаріто та його помічника, що чатуватиме на верхівці ялинки, подарунки тощо) відповідали дійсним цінам за одним єдиним виключенням: у графі «Газ для заповнення дирижабля — 23 000 м3» я вказав суму, що відповідала… гелію. Будь ласка, не судіть мене строго й не лайтеся, шановні читачі. Присягаюся, у дійсності я не хотів нікого обманювати. То все Тьомик винен, адже саме він, зовсім не питаючи, втягнув мене в цю дурнувату історію з дирижаблем, а я, якщо пам’ятаєте, все ще був винен йому п’ять тисяч доларів. Я так собі прикинув у голові, що було б непогано виписати собі невеличку премію за труди і покрити частину боргу за рахунок різниці у вартості між воднем та гелієм. Звідки ж мені було знати, що всього через кілька днів я жорстоко, шалено, до безпам’ятства розкаюватимусь у вчиненому? Ви ще не дочитали цієї історії до кінця, панове, однак можете повірити на слово: доля нещадно покарала мене за такий необачний і недостойний вчинок. Якби я не влупив за водень учетверо більшу ціну, то ще, либонь, зміг би якось відбрехатися перед товаришем, а так… Проте я знову забігаю наперед.

У середу, 30 грудня, за два дні до часу «ікс», Тьомик ще більше порадував мене.

— Максе, знаєш що? — заявив мій напарник. — Я їй освідчусь…

— Кому? — машинально перепитав я, хоча чудово знав, якою буде відповідь.

— Марусі. Ти, певно, не помітив, друже, але я, схоже, по вуха закохався у неї. Ну, вона мені завжди подобалася, але зараз все… все якось інакше… і я… я хочу бути з нею.

«Ага. Треба бути сліпоглухонімим паралізованим кретином, щоб цього не помітити», — подумав я.

— Мені здається, що й вона теж. По-моєму, ми створені один для одного, — тремтячим голосом правив далі Артем. — Освідчусь прямо на Новий рік у Пуно, під ялинкою, коли на голови щасливим дітлахам падатимуть дарунки з неба, коли довкола царюватимуть радість, захоплення і неймовірне піднесення.

Я сплюнув собі під ноги, скреготнув зубами і більше ніяк не відреагував. А що? Ви, мабуть, чекали, що почну нарікати, лаятися і намагатимусь відмовити товариша. Аж ніяк. Насправді його контужена заява не стала для мене новиною. Я знав, я відчував, що раніше чи пізніше цим закінчиться. Незважаючи на те, що згадка про той день, коли родичі Альони, попередньої Тьомикової «нареченої», ледь не вбили мене під час весілля (якого, по суті, так і не було), ще й досі глибоким шрамом пульсувала в моєму мозку, нерідко спричиняючи приступи тяжкого безсоння, я вирішив нічого не робити і нічого не казати, аби якось порятувати товариша. Нехай освідчується. Як то кажуть, чим би дитя не бавилось, аби не плакало.

7

Тьомик так і не освідчився. І це, можна сказати, єдина хороша подія з усіх, що трапились у ніч з 31 грудня на 1 січня…

Попервах все відбувалося достеменно так, як і передбачав мій товариш…

Надвечір, спокушені чутками про небувалу новорічну виставу, а також палко бажаючи на власні очі побачити українського Рембо та його напарника, які вдвох змогли знешкодити цілу банду грізних амазонських терористів, строкатий перуанський люд почав збиратися на центральній площі Пуно. Народ приходив з найдальших околиць, спускався з довколишніх гір, великі групи старожилів припливли з островів Такіле, Амантані[49] та плавучих островів Урос[50]. Люди йшли цілими родинами, тягнучи за собою дітлахів, служників і навіть собак. В результаті вже о дев’ятій вечора на майдані, залитому тьмавим світлом вуличних ліхтарів, як кажуть, не було де яблуку впасти.

О 22:10 за нами зайшов мер, і всі разом ми пошурували до центру міста.

Сеньйор Баутіста Рейес тюпав першим, оточений свитою радників та заступників. За ними у легкому ситцевому платтячку та в’язаній білій накидці величаво дефілювала Маруся. На свято дівуля готувалася, наче пудель на виставку: причепурилася, зробила манікюр, нафарбувалася і т. д. (Мушу визнати, виглядала вона дійсно шикарно; все чоловіче населення Пуно подовгу не зводило з неї хтивих поглядів, що, зрозуміло, страшенно злило мого напарника.) Тьомик звивався слідом за Марусею, виявляючи їй різноманітні знаки уваги. Дівчина час від часу віддячувала йому грайливим поглядом і посмішкою, від чого Артем млів і мружився, наче щеня, якому почухали за вухом. Я, встромивши руки в кишені і втягнувши голову між пліч, замикав процесію. Час від часу крадькома діставав з кишені рацію і зв’язувався по черзі то з Маргаріто, який чекав у аеростаті на підльоті до містечка, то з його напарником, ще зовсім юним кирпатим хлопчиною, що вже півдня теліпався прив’язаний на вершечку новорічної ялинки.

Щойно побачивши нас, натовп завирував і зашумів, немов розбурхане море. Чим ближче ми підходили, тим гучніше звучали вітання, а коли, наблизившись, почали протискатися до трибуни під ялинкою, несамовите горлання юрми заглушило, неначе ударна хвиля від вибуху бомби, святковий оркестр.

— Такого я геть не очікував! — мовив мені на вухо Тьомик.

Я знизав плечима, мовляв, мені байдуже.

— Хвилюєшся? — непевним тоном поцікавився напарник.

Протягом кількох секунд, задерши голову догори, я мовчазливо вглядався у загуслу темряву небес. Застигла моторошна чорнота стікала духотою. З-над озера на місто наступали важкі темно-сірі хмари, вони повільно повзли, неначе танки, ледь-ледь проступаючи крізь пітьму. Чи непокоївся я? Та мене ледь не розривало на шматки від хвилювання, а з нервів, здавалося, скоро вилітатимуть блискавки! Я розумів, що через низький рівень хмар дирижаблю доведеться лавірувати близько до землі та ще й у суцільній темряві. Якщо він зачепить гору або, не приведи Господи, якусь будівлю в Пуно… У мене мурашки по спині бігали від однієї думки, що тоді буде. Проте я мовчав.

— А я хвилююся, — не дочекавшись моєї відповіді, продовжив Артем, — і за Марусю, і за дійство. Треба, щоб усе пройшло на найвищому рівні.

— Душно, — нарешті глухо промовив я, — здається, буде гроза…

По черзі ми піднялись на поміст і зайняли свої місця за трибунами. Я зауважив, що Тьомик, як завше, через надмірну увагу до своєї персони був вельми збуджений і з очманілим блиском у очах безперестанку махав рукою натовпу. Маруся стримано всміхалась, вдаючи, що не помічає сотень повітряних поцілунків, що неслись до неї звідусіль. Мені ніхто не махав. Засмаглий і барилкуватий, я скидався на звичайного перуанця. Крім того, я важко дихав, пітнів і нервував, підсвідомо вчуваючи наближення катастрофи.

Першим узяв слово Баутіста Рейес. Тлустий вельможа виповз на кафедру, поважно привітав усіх присутніх, потім представив юрмищу гостей-героїв з далекої України, які невдовзі продемонструють дорогій публіці першорядне новорічне видовище, а потім ще довго торочив усяку нісенітницю, яку зазвичай плетуть можновладці на публічних зібраннях: про те, як влада старається і дбає про добробут рідного міста, про те, скільки зробили у минулому році і скільки всього ще буде зроблено в наступному.

Далі за сценарієм я мусив сказати кілька теплих слів від усієї української делегації. Сеньйор Рейес дзвінко виголосив моє ім’я — я поволі підвівся зі свого місця, одначе перед тим, як підійти до мікрофона, востаннє зв’язався з Маргаріто по рації, цікавлячись, чи все у нас гаразд.

— Я на підльоті, сеньйоре, — пролунала заспокійлива лаконічна відповідь. — Все в нормі.

Затим я віддав йому команду висуватися до центру міста. З динаміка долинуло скрипуче «Roger you, señor!»[51], за яким слідувало клацання стартера авіаційних двигунів. Годинник показував 23:17. Вечір наближався до кульмінаційної точки.

Від імені всіх українців я привітав жителів Пуно, подякував за такий теплий прийом і увагу до наших скромних персон. Потому розповів трохи про Україну, про наші порядки, традиції та звичаї. На завершення сказав кілька слів про себе і свого напарника (Тьомик з готовністю зіскочив із лави і, уклонившись, став поряд мене), сором’язливо оминаючи найбільш пікантні моменти нашої спільної діяльності у Мексиці та Перу. А тоді — я замовк. За моїми прикидками часу, відведеного на мою промову, було достатньо для того, щоб пригнати дирижабль до майдану. На годиннику блимало 23:29, але… аеростата ніде не було.

Над центральним пунівським плацом зависла ніякова мовчанка. Вся площа нетерпляче чекала обіцяного перформансу. Я застиг за кафедрою, немов бронзовий пам’ятник, Тьомик нетерпляче переминався з ноги на ногу трохи поодаль, а поряд нього Маруся очікувально кліпала широко відкритими очиськами, підбадьорливо стискаючи лікоть мого напарника. «Щось сталося! Щось сталося!» — відбійним молотком гупало у мене в голові. Для того, аби трохи потягнути час, я вирішив екстрено змінити план новорічних заходів і запалити ялинку до прибуття дирижабля.

— Тьомо! Пс-с… пс-с… Чуєш мене? Вмикай гірлянди, — шепочу через плече напарнику.

— Що?

— Я кажу: вмикай ті довбануті гірлянди, треба потягти час до прибуття дирижабля, — а потім повертаюсь до натовпу і на весь голос, стараючись не видавати хвилювання, говорю іспанською: — А зараз, панове, мій товариш здійснить урочисте запалення ялинкових вогнів!

Стовписько незадоволено загуділо. Невже оце й усе свято: двоє білобрисих чудил запалять новорічне дерево на парадній площі? Безперечно — і я їх повністю розумію — перуанці почували себе ошуканими.

Одначе Тьомик наче й не помічав невдоволення юрми. Він вийшов наперед і застиг, наче месія, розпростерши руки над натовпом, тримаючи в одній долоні штепсель, в іншій — шестирозеткову «переноску». Яскравий прожектор виразно освітлював мого напарника, неначе викарбовуючи з темряви його статну фігуру. Було помітно, що Артем хвилюється, він важко дихав, його руки тремтіли, втім, незважаючи ні на що, повільно наближались одна до одної. І ось за якусь секунду до того, як мій напарник був готовий всадити штепсель у розетку, я кинувся навперейми і заволав:

— Сті-і-ій!!!

Тьомик завмер.

Натовп затих.

Десь на північному-заході зародилося й росло монотонне гудіння, після чого у небо над площею, практично черкаючи шпилі найвищих будинків, повільно впливла здоровенна матово-сіра сигара дирижабля.

Юрба ахнула.

На бортах цепеліна спалахнули потужні прожектори. Шість чітких яскравих променів пломенистими списами простромили темряву. Промені спочатку розлетілись врізнобіч, а згодом повільно опустилися донизу, впершись у невисокі старовинні будівлі по краях майдану. Через це дирижабль став схожим на велетенського павука, що повільно суне над Plaza de Armas. Потому з небес полилася музика — бравурний перуанський гімн, і юрба заспівала, всі як один — дружно, одностайно, злагоджено. Такого вони не очікували. Такого вони ще не бачили. Про таке ще довго переповідатимуть легенди біля камінів холодними липневими ночами…

Я стояв, заклавши руки за спину і гордо випнувши підборіддя вперед. Маргаріто щойно пришвартувався до причальної щогли і подав завчасно обумовлений знак про те, що він готовий до скидання подарунків.

І ось тут, якщо мені не зраджує пам’ять, Тьомик, як кажуть, увійшов у кураж. Ну а як інакше? То ж для дітей старається! Хлопець увесь укрився потом і прохрипів:

— Зараз… зараз будуть подарунки… І я… я їй освідчусь! — а потім скосився на мене і стиха запитав: — Ну шо, Максе, вмикать?

Щось десь клацнуло в мені, і з вуст ледь не зірвалося таке незрозуміле й зовсім недоречне «ні». Одначе я пересилив себе і ствердно кивнув напарникові, геть не усвідомлюючи, що від катастрофи нас відділяють лічені секунди.

Тьомик знову здійняв над своєю неспокійною макітрою штепсель і «переноску», обвів грізним поглядом перуанців і рявкнув на все горло, ніби якесь древнє язичницьке заклинання:

— Йолочка, зажгі-і-ісь!

Після чого афектованим сценічним жестом встромив штепсель у розетку…

Не пам’ятаю, що там, бляха муха, загорілось першим: «йолочка» чи той — щоб він, скотина, крізь землю провалився — дирижабль. Пригадую, як десь угорі поміж ялинкою та аеростатом проскочила ма-а-аленька така іскорка. Я певен, її ніхто, крім мене, навіть не помітив. Зате те, що сталося наступної миті, помітили всі. Причому не тільки в Пуно, але й на болівійському березі Тітікаки, в горах навколо Куско і навіть в Арекіпі[52]…

Спочатку дирижабль спалахнув зсередини холодним білим світінням, зробившись схожим на китайський ліхтарик. За якусь мить навколо стало ясно, наче вдень. З площі можна було напрочуд добре розгледіти тьмаву поверхню Тітікаки, гори на протилежному березі озера, хмари, що притискались ледь не до води. Незабаром світло набрало густого червонястого відтінку і стало настільки нестерпно яскравим, що земля, і озеро, і небо зникли за сліпучою пеленою ярого вогню. Затим пролунав ляскіт нечуваної сили, від якого у всіх присутніх на площі позакладало вуха й попідкошувало коліна, а загадкове світло потужним струменем прорвалось назовні у задній частині корабля…

Шиби вилетіли відразу в усьому Пуно…

Потому… Друзі, а ви коли-небудь бачили, як дітлахи, щосили напинаючись, роздувають гумову надувну кульку, а тоді відпускають її, і вона, оця відпущена на всі чотири сторони кулька, ошаліло бігає колами, пирхаючи й пухкаючи, наче бегемот, поки надуте повітря повністю не вийде з неї і вона бездиханною шкуркою шльопнеться на землю?.. Так ось, потому дирижабль задер носа вгору, а тоді з гучним «ф-ф-фіть!», виписуючи велетенські спіралі і забризкуючи хмари вогнем, — ну точно тобі дитяча надувна кулька! — полетів у напрямку болівійського кордону.

Признаюсь, я не зразу зрозумів, що трапилось. Перше, що я побачив, коли очі відійшли від сліпучо-білого сяйва, яке кілька секунд переповнювало простір, — це те, як сеньйор Баутіста з немислимо виряченими баньками промайнув повз мене кудись у напрямку дзвіниці. Чоловік горлав, мов божевільний. За ним, метеляючи маленькими ручками, неслись штук двадцять перуанських дітлахів — відмінники, яких ми збирались катати на дирижаблі. Їхні шевелюри палали гарним оранжево- синім полум’ям, неначе смолоскипи. Малята несамовито верещали, наганяючи нелюдського жаху на й без того переполоханий натовп, а з їхніх чорнявих кучериків вилися смужки чорного смердючого диму. Це все скидалось на якийсь дурнуватий фільм жахів. Я ще, пригадую, подумав тоді: Стівен Кінг відпочиває.

Після того, як дирижабль відлетів, а вибухова хвиля заглухла серед довколишніх хребтів, над Пуно запанувала похмура мовчанка. Лиш десь удалині за горами приглушено буркотав грім. У повній темряві люди метушились площею, наштовхувались одне на одного, зойкали, чортихались і тихо плакали.

У цей час за свідченнями очевидців подарунки з аеростата сипалися з неба десь у лісах Мадре де Діос попід кордоном з Бразилією, в пустелі Атакама на півночі Чилі і в горах на околицях Ла-Пасу. Пенали та креслярські набори долетіли аж до Галапагоських островів[53]…

Для того, щоб завершити картину трагедії, додам, що Маргаріто, бідолашка, посинілий від холоду, прилетів у Пуно тільки надвечір 1 січня, гепнувшись у ятку з капустою на місцевому овочевому ринку. Сіромаха змерз так, що цілих три дні після приземлення не міг говорити і тільки тихенько посвистував. До самої смерті він так і не зміг підійти до дирижабля ближче, ніж на півсотні метрів. (Через кілька місяців, коли суспільне обурення та істерія, спричинені вищеописаним інцидентом під час святкування Нового року, врешті-решт уляжуться, преса назве цього хлопця першим астронавтом в історії Перуанської республіки. Щоправда, окремі опозиційні видання рішуче заперечуватимуть даний факт, мотивуючи свою позицію тим, що нещасний зореплавець не виходив за межі стратосфери — це раз, і був запущений у космос не за власним бажанням — це два.)

Хлопчика, який прив’язував дирижабль до новорічного дерева, виловили разом з верхівкою ялинки в океані на підході до Копіапо, великого морського порту поблизу Ліми…

8

Для того, щоб трохи роз’яснити те, що сталося тієї ночі над Тітікакою, я відступлю від основної лінії даної оповіді і наведу витяг зі звіту слідчої комісії, яка займалася розслідуванням пунівського новорічного інциденту. Власне, я сам ознайомився з цим документом лиш на суді; до того часу я, безперечно, вже знав, чому дирижабль шарахнув і розлетівся на мільйон кусків, попутно розтрощивши половину Пуно, одначе й гадки не мав, що стало безпосередньо причиною катастрофи. Отож у висновках комісія написала:

«Передумовою вибуху рекламного дирижабля „Goodyear“, модель ZC-102/M (надалі — просто Апарат), стало недотримання експлуатаційних вимог та використання Апарата не за призначенням його орендаторами, громадянами України Максом К. та Артемом Г. (надалі — просто Українці), які, як показало слідство, раніше неодноразово вчиняли протиправні дії на території Перуанської республіки та за її межами… Найбільш імовірною безпосередньою причиною загоряння Апарата слідча комісія вважає несприятливі погодні умови в ніч із 31 грудня на 1 січня (над Тітікакою проходив грозовий фронт — дані метеослужби знаходяться у додатках до цього звіту), внаслідок чого на корпусі Апарата на підльоті до Пуно накопичився значний статичний заряд електрики. Після того, як Апарат припнули до причальної тички (металева щогла кріпилася до новорічної ялинки і не діставала землі), один з Українців (за свідченнями окремих очевидців це був Артем Г.) увімкнув гірлянди на ялинці шляхом встромляння штепселя в розетку (шнур, що вів до розетки, лежав на землі). Експерти підтвердили, що гірляндовий дріт у кількох місцях кріпився скобами до причальної металевої щогли. Таким чином, дії вищеозначеного сеньйора призвели до того, що дирижабль з’єднався з поверхнею землі провідником. Внаслідок великої різниці потенціалів між Апаратом і ґрунтом виникла іскра, що й призвела до миттєвого загоряння невідомого газу, яким Українці, всупереч усім правилам та технічним вимогам, наповнили Апарат…».

9

Наступного дня мене і Тьомика арештували. Забрали прямо з лікарні і кинули в загальну камеру, наче якихось звичайнісіньких хуліганів. Оскільки у шпиталі ми лежали в різних палатах, тюремна камера стала тим місцем, де ми вперше змогли нормально поговорити віч-на-віч.

— Що це було? — відразу накинувся на мене Тьомик. — Максе, що це, в дідька, було?!

— Водень… — глухо буркнув я.

— Я не чую! Що?! — напарник, схоже, недочував на одне вухо.

— Там був водень…

— Я тебе не розумію! — Артем починав дратуватися. — Який водень?!

— Я накачав дирижабль воднем, — пояснюю.

— І що, чорт тебе забирай?!

— А треба було гелієм…

Тьомик хвилину чи дві зосереджено пихтів, обдумуючи почуте.

— Так а в чому різниця? — трохи згодом спитав він.

— Гелій не горить… Гелій — це інертний газ, він взагалі не займистий.

— А водень? — ледь стримуючи лють, допитувався мій товариш.

— Оте «ф-ф-фіть» над ялинкою бачив?

— Важко було не помітити… — похмуро просичав Артем; я не стримався і хіхікнув, через що мій товариш просто озвірів і загорланив, наче був несповна розуму: — Та його, трясця твоїй матері, побачила половина Південної Америки!!!

— Ну то оце був водень… — тихо резюмував я.

Тьомик схопився за голову і важко застогнав.

— Ти просто поц, ти недоумкуватий поц, Максе, — процідив він, а потім, повернувши голову до групи засмаглих накачаних громил, які зацікавлено спостерігали за нами з протилежного кута камери, розбірливо проказав іспанською: — Amigos, el hombre este pederasta…[54] — недвозначно кивнувши у мій бік.

Бандюги заворушилися і, вп’явшись у мене пожадливими поглядами, почали зловісно перешіптуватися. Окремі з них неспішно посунули до мене.

— Ай-яй-яй-яй-яй! — заволав я, вчепившись у ґрати. — Тьомо, як ти міг?! Випустіть мене! Ай-яй-яй! Випустіть мене звідси! Благаю!..

P. S. Історія дирижабля «Гінденбург»…

6 травня 1937 року жителі Нью-Йорка стали свідками небувалого видовища — прибуття німецького дирижабля «Гінденбург». Велетенський сигароподібний гігант гордо плинув над містом, подолавши відстань від Європи до Америки всього за три дні. Це був його одинадцятий трансатлантичний рейс.

«Гінденбург» був утіленням тріумфу німецької інженерної думки. Гуго Екнер, головний конструктор цього технологічного чуда і партнер графа Цеппеліна, зумів переконати Адольфа Гітлера, що створення летючих велетнів позитивно вплине на імідж Третього рейху. Фюрер, не вагаючись, виділив кошти на побудову двох велетенських цепелінів («Гінденбург» та «Граф Цеппелін ІІ»), яких до того ще не бачив світ. І це був лише початок. У випадку успішного завершення першого етапу програми планувалась побудова нових, ще більших військових та пасажирських повітряних кораблів. «Гінденбург» (LZ-129) став найкрупнішим, найпотужнішим і найрозкішнішим дирижаблем в історії людства. Його називали «гордим ангелом нової Німеччини». Довжина летючого судна складала 248 метрів, діаметр — 41,2 метри, чотири потужних двигуни фірми «Даймлер» забезпечували дальність польоту 14 тисяч кілометрів. На дирижаблі знаходилась п’ятнадцятиметрова оглядова площадка, читальний зал, ресторан з роялем, кожна кімната мала власні ванну та туалет, гаряча вода подавалася цілодобово.

Проектуючи LZ-129, Гуго Екнер планував використовувати гелій — газ, що має меншу, ніж водень, підйомну силу, зате не є вибухонебезпечним. Для цього конструктору довелося збільшити об’єм дирижабля до нечуваної величини — 190 тисяч кубометрів. Наповнений гелієм «Гінденбург» ставав практично невразливим. Утім, у діло втрутилася політика. Єдине на той час родовище гелію знаходилося в Техасі. Американці, не на жарт налякані темпами розвитку повоєнної Німеччини, навідріз відмовилися продавати газ нацистам. Відтак Екнер змушений був наповнити LZ-129 горючим воднем…

У зв’язку з цим на дирижаблі вжили безпрецедентних заходів безпеки. В усіх відсіках встановили найсучаснішу систему пожежогасіння, для екіпажу видали уніформу з матеріалу- антистатика, пасажирам виготовили спеціальне взуття з пробковою підошвою, при вході на цепелін кожен мусив здавати запальнички, сірники, свічки і навіть ліхтарики.

…«Гінденбург» облетів навколо хмарочоса «Empire State Building», оглядова площадка якого була заповнена журналістами, наблизившись на відстань 10 метрів до стіни хмарочоса. Цей небезпечний маневр увійшов в історію авіації. Затим аеростат вирушив у Лейкхерст, до місця стоянки. Якийсь час йому довелося кружляти навколо, оскільки у місці причалювання вирувала гроза. Лиш о 19:20 дирижабль знизився до висоти 60 метрів і наблизився до причальної щогли. Далі все відбулося настільки швидко, що ніхто нічого не встиг зрозуміти. В районі балонета № 4, наповненого воднем, пролунав вибух, після чого за лічені секунди повітряний корабель був охоплений вогнем. Він поволі втрачав висоту, поки не впав на землю і вибухнув. Якимось дивом 62 пасажирам з тих, хто летів на «Гінденбурзі», вдалося вижити.

Одному американському оператору вдалося зняти катастрофу німецького дирижабля. Її й досі вивчають експерти з різних країн, але ніхто не може дати однозначної відповіді — що стало причиною катастрофи «Гінденбурга». Єдине, в чому спеціалісти погоджуються один з одним: перед заходом на посадку дирижабль був абсолютно справним, а сама посадка виконувалася строго у відповідності з діючими інструкціями. Нацисти вважали, що вибух спричинила бомба, яку підклали комуністи, антифашисти стверджували, що німці самі підірвали аеростат, аби потім звинуватити американців у тому, що ті недогледіли їхнє диво від комуністів. Найбільш об’єктивна версія стверджує, що через пробоїну в одному з балонетів стався витік значної кількості водню. Знаходячись тривалий час у грозовій атмосфері, корпус корабля накопичив колосальний заряд статичної електрики. У той момент, коли гайдроп (причальний трос) торкнувся вологого піску, через велику різницю потенціалів між поверхнею землі та об’ємом дирижабля проскочила іскра, яка й призвела до вибуху.

Що б не було причиною катастрофи, однієї такої прикрої випадковості виявилося достатньо, аби дискредитувати всі без винятку дирижаблі. Гітлер наказав припинити будівництво ще двох гігантів-цепелінів на верфях Фрідріхшафена. Британці також відмовилися від секретного проекту створення дирижаблів-бомбардувальників. Ось так катастрофа «Гінденбурга» поклала край недовговічній, але дуже бурхливій ері цепелінів. В авіації розпочалася нова епоха — ера літальних апаратів, важчих за повітря, — ера літаків.

4–7 березня, 23–26 квітня, 2–7 травня 2010 //Київ, Рівне

Як ми здолали депортацію, тяжке похмілля і страшного Мурзіка

1

…Верховний суддя, низенький зморшкуватий перуанець з маленькою головою і великими й відстовбурченими, наче в Чебурашки, вухами, глухо прокашлявся і поважно проказав:

— Сеньйори підсудні, сеньйоре адвокат, прошу встати для заслуховування остаточного вироку.

Ми з Тьомиком неквапом піднялись зі стільців і випростались.

У ту ж мить звідусіль залунало клацання й заблискотіли спалахи камер — то журналісти різних столичних видань взялися фотографували історичний момент оголошення вироку двом навіженим українцям, які примудрились підірвати ледь не ціле місто. (Взагалі-то за всіма законами мене і Артема мали б судити в українському суді, одначе, враховуючи унікальність кримінальної справи, перуанський уряд вирішив наплювати на міжнародні норми і не екстрадувати нас в Україну.) Клементе Сенделайо, наш адвокат, витримав чималу паузу, воліючи за краще не потрапляти в один кадр з дундуками, яких йому сьогодні довелося захищати, після чого неквапом устав, демонстративно тримаючись трохи осторонь.

Папараці врешті-решт утихомирились. Тьомик тихо схлипував, втупивши погляд у підлогу; я, відкинувши голову назад, роздивлявся барельєфи під стелею зали суду і роздумував про те, що доля зіграла зі мною злий жарт: мати півсотні фінансових афер за спиною і потрапити в тюрягу через невдало організований новорічний празник — такий факт, погодьтесь, не вельми прикрашатиме мою біографію.

— Сеньйоре Максе К. та сеньйоре Артеме Г., — урочисто правив далі Чебурашка, — суд присяжних адміністративного округу Ліма визнав вас винними за всіма пунктами звинувачень. Враховуючи ваші попередні проблеми із законом, а саме — масове розкрадання домашніх собак та котів на півночі країни, сумнозвісну історію з викраденням слона Джумбо, розгром похоронної процесії в передмістях Чімботе, незаконні бурові роботи посеред пустелі тощо, високоповажний суд республіки постановив: 1) позбавити обох підсудних звання героїв Перу з довічною забороною отримувати чи претендувати на будь-які перуанські нагороди, відзнаки та грамоти; 2) депортувати підсудних з країни, а також заборонити в’їзд до Перу їм самим, а заодно й усім їхнім родичам, причому не тільки тим, що нині живуть, але й тим, що на даний момент іще не народилися; 3) беручи до уваги безпрецедентність здійснених руйнувань та масштабність завданих збитків, підсудні зобов’язані у повному обсязі відшкодувати вартість встановлення нових вікон у містечку Пуно, столиці однойменного регіону, покрити ремонт двох великих і восьми маленьких дзвонів головної пунівської дзвіниці, компенсувати повну вартість рекламного дирижабля «Goodyear», модель ZC-102/M, заплатити за лікування 8 776 громадян Перу та Болівії, постраждалих під час святкування Нового року (в тому числі — закупити 3 465 комплектів слухових апаратів), оплатити послуги психолога для 2 378 інших пунян, забезпечити за власний кошт місячний відпочинок на курортах Бразилії всім дітям, які були присутні на центральній площі Пуно пам’ятної новорічної ночі, загалом — виплатити у якості компенсацій п’ять мільйонів п’ятсот сорок чотири тисячі нуебо солів або один мільйон шістсот вісімдесят тисяч американських доларів. У випадку, якщо у підсудних немає вказаної суми грошей або ж рухомого чи нерухомого майна, яке було б еквівалентне даній сумі, суд присуджує кожному з них по десять років тюрми й виправних робіт на користь Перуанської республіки з обов’язковою депортацією з країни після закінчення терміну ув’язнення. Даний вирок є остаточним і оскарженню не підлягає!

Клементе Сенделайо з удаваним співчуттям поплескав мене по плечу і фальшиво зітхнув. Наостанок, коли нас саджали в поліцейський автомобіль, збираючись відвезти назад у темницю, він повідомив:

— У вас є місяць для того, щоб зібрати кошти. Сподіваюсь, ви зможете заплатити компенсацію, інакше…

Що буде інакше, я слухати не став, прудко заскочив усередину автомашини і всівся на засмальцьовану лаву вглибині броньованої будки, подалі від денного світла і надокучливих спалахів фотокамер. Мій друзяка похнюплено плюхнувся поряд мене. Він більше не злився на мене через те, що я накачав дирижабль воднем. Тьомик, він такий — якщо зразу хату не спалить, то потім дуже швидко забуває про всі обрáзи.

— Це вже втретє за весь час у Перу ми потрапляємо в тюрягу, — задумливо констатував я. — Непруха якась виходить, чувак… непруха…

— Будь певен, це вже точно востаннє, — сумно прошамкав Артем.

У тюрмі в кімнаті для зустрічей нас уже чекала Маруся, діваха Тьомика.

— Що ви збираєтеся тепер робити? — голос дівчини тремтів від хвилювання.

Я почувався розчавленим, прибитим, напівмертвим. У мене був шок. Розпач, відчай та неосяжна безнадія стискали моє серце, перетворивши мозок на аморфну глизяву масу. Я був наче зомбі. Десять років тюрми — це не те, чого я прагнув у житті, це зовсім не те, на що я заслуговую, чорт забирай! Я просто не міг осягнути той факт, що мені доведеться ціле десятиріччя гноїтися у перуанській темниці! Втім, на той момент я не бачив жодного виходу, і це пригнічувало мене ще більше.

Тьомик сидів поряд, тримаючись за руки з Марусею, і зберігав абсолютний спокій. Після оголошення вироку він зміг опанувати себе і зараз, здавалося, щось інтенсивно обдумував, звівши докупи брови і зморщивши чоло.

— У мене є гроші, — зрештою белькнув мій друзяка.

Білявка запитально вигнула брову. Я недовірливо перепитав, починаючи переживати, чи, бува, мій напарник не з’їхав з глузду через нещодавні душевні потрясіння:

— Ти хочеш сказати, що в тебе є півтора мільйона баксів?

— Так. Я можу виставити на продаж будинок у Швеції. Якщо буде потрібно, можна продати ще й яхту.

Марусине личко миттю проясніло. На радощах дівчина заплескала в долоні.

— Це чудово, Тьомо! Як я раніше про це не подумала? Збувай його, спродуй швидше той клятий будинок — від нього й так одні неприємності — і плати відкуп!

— Стоп! — несподівано втрутився я. — Стоп! Так не можна! Я категорично проти! Чувак, ми ж тоді перетворимося на звичайнісіньких голодранців. Залишимося без штанів! Ми будемо голі й босі, наче Совєти після Другої світової. І нам… нам доведеться знову працювати за копійки!

— Ось у цьому вся суть! — стрепенулася Маруся. — Ви гасаєте світом, сподіваючись швидко розбагатіти, і не розумієте, що якби увесь цей час чесно й сумлінно працювали, то вже давно стали б хай не багатіями, але заможними й шанованими людьми. Артеме, любий мій, не слухай ти цього бабуїна! Це ж він у всьому винен, я думаю, йому геть не завадило б посидіти кілька років у в’язниці і пофілософствувати. Я тебе прошу, продай багатоповерхівку і повертайся до України. Ти знайдеш роботу, осядеш на місці, і ми почнемо нормальне життя. З часом заробимо собі на будиночок, заведемо дітей. А згодом ти забудеш про цього навіженого орангутанга і всі його дурнуваті вибрики!

Її слова, безперечно, зачепили мене, проте я здогадувався, що вся ця промова була виголошена з умислом, аби остаточно вивести мене з рівноваги, спровокувати й виставити у невигідному світлі перед напарником, а тому з останніх сил тримав себе в руках.

— Визнаю, відповідальність за те, що сталося в Пуно, лежить на мені, — я старався говорити якомога спокійніше. — Одначе саме через це, друже, я хочу вберегти тебе від необдуманих і поквапних кроків. Треба вигадати щось краще! Чувак, ми не раз виплутувалися з найскрутніших халеп і зараз якось викрутимося. Ми можемо зробити підкоп і втекти, можемо найняти терористів, які підірвуть до дідькової матері цю тюрягу і визволять нас, можемо…

— Максе, — м’яко перебив мене напарник, — усе вже вирішено: я продаю свою стокгольмську нерухомість, і ми назавжди залишаємо Перу. З мене досить. Блукаючи світом, я шукав багатства і слави, а в результаті — лиш загубив себе…

Мій товариш, не кліпаючи, дивився точно мені у вічі. Той погляд, твердий і виважений, непокоїв мене. Щось нове зринуло в бездонних синіх очах мого друзяки, чого там ніколи не було раніше. Насправді мій напарник не загубив себе, він змінився. І тоді я зрозумів, що втрачаю його, — Артем, на відміну від мене, почав дорослішати…

— Ти робиш помилку, друже, — скрушно прошепотів я. — Це ж такі шалені гроші. Не можна просто так віддати їх якимсь перуанським невмиванцям. Це неправильно!

Тьомик опустив голову і відказав:

— Хтось колись говорив мені, що гроші змінюють людей і що за всю історію людства не було жодного випадку, щоб вони змінювали людей на краще…

2

Тьомик виписав на свою кучеряву пасію генеральне доручення, що дозволяло їй виконувати будь-які операції від його імені, і відправив дівчину до столиці Швеції. Маруся впоралася менш ніж за місяць: швидко знайшла покупця, владнала всі формальності, і, отримавши гроші, переказала їх у Перу.

Тож одного погожого травневого дня (судовий процес тривав цілих три місяці) до мене й Тьомика навідався судовий виконавець і безпристрасно повідомив, що відтепер ми вільні — борг перед державою сплачено сповна, і що у нас є один тиждень, аби залишити республіку. Так закінчилась історія з пунівським новорічним інцидентом…

Дивно, але замість того, щоб радіти від звільнення, я почувався глибоко засмученим, адже ось так просто, всього за кілька тижнів ми з напарником перетворилися на звичайнісіньких волоцюг без жодного цента за душею.

Щоправда, після продажу Артемової багатоповерхівки лишилася невелика сума грошей, яку Маруся переслала нам уже після звільнення. На жаль, дівчина не подумала і нерозумно відправила нам усю суму, яка виявилося дещо більшою, ніж було необхідно на дорогу назад. За переказані гроші ми з Тьомиком замовили квитки до України, а решту (якщо мені не зраджує пам’ять — 2700 нуебо солів[55]) за обопільною згодою потратили. Причому нормально так потратили. Спитаєте, на що?.. Судіть самі: під час святкування Нового року без усякого злого умислу ми з напарником ледь не спалили ціле містечко, потім чотири місяці провели у тюрмі, а тиждень тому Тьомик під тиском обставин назавжди розпрощався з дідовим спадком, компенсувавши збитки, спричинені нашими безчинствами. Подумайте і скажіть: що в такій ситуації роблять нормальні мужики?.. Правильно — в такі моменти ми сильно напиваємось.

3

Такого бодуна Русь ще не знала…

В уважних читачів, безперечно, виникне питання, до чого тут Русь, якщо не далі, як кілька днів тому, ми з напарником були ще в Перу? Якщо начистоту, то я не знаю, що вам сказати. Пам’ятаю, починали пити в Перу, а похмілля застало нас уже в Києві, столиці Київської Русі…

Я прокинувся об 11:06 ранку, хоча правильніше, мабуть, буде сказати, об 11:06 дня. Яскраво червоні цифри «11» і «06», розділені такими ж ядуче червоними крапками, блимали прямо навпроти моїх очей. 11:06 — це все, що я знав про теперішній свій стан. Я не усвідомлював, яке сьогодні число і який день тижня. Я взагалі уявлення не мав, де знаходжусь. Насамперед спробував пригадати хоча б якісь учорашні події, однак потерпів повне фіаско. Думки розбігалися, розпливалися, розліталися врізнобіч, мов зграя наляканих дворовим котом горобців. Усередині макітри гуло гірше, ніж у турбінному залі атомної станції.

11:08… 11:09… Годинник перемкнувся і на кілька секунд показав дату — «16 05», цебто 16 травня.

Першою усвідомлено розумною думкою, яка змогла загуснути у мене в голові, стала думка про те, що цей бісовий годинник, який так нестерпно змигує ядуче червоними цифрами прямо перед очима, я вже десь бачив. Я покрутив цю думку з усіх боків, обсмоктав її, наче голодний пес кісточку, однак більше не здужав витиснути з неї ніякої вартісної інформації. Відтак почав знову розмірковувати над тим, що ж, у дідька, трапилося вчора.

Зненацька мої безуспішні розумові потуги перервав підозрілий шум, що линув із сусідньої кімнати. Спочатку хтось тихо, але важко застогнав, після чого прозвучало ледь чутне поскрипування ліжка. Кілька секунд нічого не відбувалося, одначе згодом з кімнати донеслося невпевнене човгання, яке закінчилося розкотистим гуркотом падаючого тіла і новим, цього разу значно гучнішим охканням. Незабаром, хитаючись і прогинаючись врізнобіч, наче молоденька берізка під час бурі, з кімнати виплив Тьомик. Під лівим оком напарника я запримітив велетенський, схожий на фарфорове чайне блюдечко, синець насиченого бордово- синього кольору. Я напружився і махнув товаришеві задерев’янілою долонею, мовляв, привіт, чувак. І лиш тут запримітив, що на моєму лівому зап’ястку висить заклацнутий сталевий наручник, на другому кільці якого теліпається вирване невідомо звідки автомобільне кермо. Точніше, не невідомо звідки, а з «Фольцвагена». Це я зразу зрозумів по характерному значку «ві-дабл’ю», що тьмаво блищав у центрі потертої баранки.

Я почухав голову і знову повернувся до Тьомика, спробувавши покликати його на ім’я. Однак очі мого друзяки були вибалушені, мов у жаби, й стриміли нерухомо, як у ляльки, спрямовані кудись у неозорі простори Всесвіту. Я зрозумів, що він не бачить мене. Артема немилосердно хилитало, через що довгий час він не міг вибратися з кімнати, то повністю зникаючи за дверима, то вивалюючись у коридор, неначе вітрильник, якого шквальний зустрічний вітер не випускає з бухти. Зрештою бідолаха таки прорвався крізь дверний проріз і, сильно кренячись на правий борт, пішов уперед крутим бейдевіндом[56], тримаючи курс на ванну кімнату.

Тьомик, певно, прямував до туалету, одначе, знаходячись у напівпритомному стані, переплутав двері і зайшов в одну із секцій тридверної шафи для одягу. Я хотів йому щось сказати, але забув, а поки згадував, з шафи донеслося приглушене дзюрчання…

Я поволі приходив до тями і роззирався навкруги. Кімната крутилась і розпливалася, одначе на підлозі акурат біля ліжка я примітив посадочні талони на літак і багажну квитанцію. Нутром відчувши, що недбало розкидані папірці можуть полегшити розгадку таємниць минулої ночі, я простягнув руку і підніс їх до очей, на якусь мить затримавши погляд на паркеті.

Посадочних талонів було шість: два з них видані на мене й мого напарника, решта — на невідомих суб’єктів з іспанськими іменами та прізвищами. Всі білети — на рейс «Ліма — Київ» з пересадкою у Мадриді. Я також спостеріг, що прізвище в усіх чотирьох перуанців було одне й те ж саме, відрізнялися тільки імена: два жіночих і два чоловічих.

Огляд квитанцій та повторне обстеження підлоги дещо прояснили ситуацію.

По-перше, я впізнав візерунок паркету. Вмить підлога, шафа та годинник напрочуд чітко проступили у пам’яті, і я розкумекав, що знаходжусь у вітальні Артемової квартири.

«Значить, ми в Києві», — справедливо відмітив про себе.

По-друге, я зрозумів: незалежно від того, що з нами трапилося, сталося все це не вчора, а точніше, не тільки вчора, оскільки на посадочних талонах стояла дата 13 травня, а електронне табло часоміра показало, що сьогодні неділя, 16 травня. Отож, якщо вірити Артемовому годиннику, минуло вже три дні відтоді, як ми прилетіли в Україну, і цілих п’ять днів з того часу, як ми почали «квасити» в Перу, обмиваючи рішення справедливого перуанського суду і наше благополучне звільнення. Жодного з цих днів я навіть приблизно не пам’ятав.

По-третє, окрім загадкових пасажирів, Артемового синця, вирваного живцем керма та провалів у пам’яті, була ще одна річ, яка з невідомих причин схвилювала мене найбільше, а саме — багажна квитанція. Згідно інформації, зазначеній на багажному купоні, ми везли в літаку special luggage[57] — якусь загадкову штукенцію, яку я описав (а я відразу розпізнав свій почерк на бланку) як Murzik і за перевезення якої довелося викласти 2500 американських доларів. Я не знав ні того, що воно таке, отой Мурзік, ні того, звідки (і навіщо?) ми взяли такі гроші на його транспортування.

У кімнаті знову зашаруділо. Артем вибрався з шафи і акуратно причинив за собою дверцята.

— Тьомо, а хто такий Murzik? — кволим голосом поцікавився я.

Замість того, щоб відповісти, мій товариш розвернувся і, наче сновида, почовгав назад у спальню. Я зморщив носа, відчуваючи, як голова щомить більше наливається свинцевим болем похмілля, і вирішив, що краще лишити пошук відповіді на це питання до ліпших часів.

Утім, маховик проблем та негараздів уже давно розкрутився, а тому наступні події неухильно наближалися незалежно від моїх рішень чи бажань…

Через півгодини до мене в кімнату вдруге ввалився Тьомик. Цього разу при свідомості і трохи переляканий.

— Максе… — булькнув він, тримаючись за стіну.

Я розплющив одне око. Артемів синець відсвічував м’якою синню на всю вітальню.

— Максе, мені треба тобі дещо сказати, — продовжив напарник.

— Говори, — пересилюючи себе, прорипів я.

— У мене в кімнаті… там гола жінка…

— І що в цьому незвичного? — гикнув я. — Видно, на днях ми славно погуляли…

Мій товариш насупився і нетерпляче перебив мене:

— Максе, вона гола, чорна і говорить крізь сон якоюсь незнайомою мовою…

— В якому смислі «чорна»? — вирячився я.

— Ну, не те щоб зовсім чорна… — прошамкав Артем. — Радше темна.

— Тобто ти маєш на увазі засмагла?

— Ні. Просто темна. Від природи. А ще… ще з нею троє дітей, Максе, одне з яких — грудне немовля… Теж чорні… Всі троє… Максе, зроби що-небудь.

— Стрілять-колотить! — я остаточно прочунявся і виборсався з ліжка. — Ану дай глянуть.

Навшпиньки вдвох із Тьомиком ми прокралися коридором і зазирнули до спальні. На широченному двоспальному ліжку напівприкрита шовковим фіолетовим покривалом, томно дихаючи уві сні, лежала молода й пухкенька, наче свіжовипечений пиріжок, перуанка. Темно-бронзові набряклі перса були такими гігантськими, що в мене аж мороз по шкірі пройшов. Цицьки лежали одна на одній, наче два мініатюрних підводних човни, пульсуючи у такт диханню, — то підіймались, то опускались. Я просто очей не міг відвести. Другу половину ліжка займали сплячі дітлахи, складені впоперек, такі ж брунатні, як і їхня матір (схожість із жінкою відразу кидалася в очі). Я нарахував три штуки: хлопчик років чотирьох-п’яти, дворічна дівчинка і немовля щонайбільше шести місяців від народження. Праворуч від ліжка лежав матрац невідомого походження, на якому, як я здогадався, спав Тьомик.

— Ні фіга собі, — присвиснув я, а потім почухався, прискіпливо подивився на напарника і серйозно запитав: — Тьомо, хто такий Мурзік?

— Та що ти причепився до мене зі своїм Мурзіком! — спалахнув Артем. — У мене тут виводок бушменів у спальні, а ти…

Я тицьнув йому під носа багажну квитанцію.

— Чувак, окрім твоїх «бушменів», ми привезли з Перу Мурзіка…

Напарник спробував сфокусуватися на папірці в моїх руках, але, схоже, йому це не дуже вдалося, відтак він перевів розгублений погляд на мене і промурмотав:

— М-м-м… А хто такий Мурзік?

— Це я в тебе, бляха, питаю: хто такий Мурзік і чому ми виклали дві з половиною тисячі баксів лиш за те, щоб його взяли у літак?!

Затим я ще раз глипнув на обліплену печатями всіх форм і розмірів квитанцію, покрутив її в руках, а потім перевернув іншим боком.

— О! Судячи з того, що тут написано, — зачитую, — Мурзік — це-е-е… кіт сіро-коричневої масті… гм-м… трохи більший від… bobcat… bobcat… Що таке «bobcat», Тьомо?

— Рись… — підказав Артем.

Я відчув, як під ложечкою неприємно засмоктало, і прошепотів:

— …трохи більший від рисі.

Тьомик зблід.

— Я розумію, друже, — напруженим голосом вичавлюю з себе слово за словом, — що ти переймаєшся тим, звідки у твоїй спальні взялася цицьката амазонка з трьома шмаркатими спиногризами, але… але якщо Мурзік, якого ми невідомо для чого притягли з Перу, хоча б на о-о-от стілечки більший від рисі, нам може бути непереливки, а тому я хочу знати, де ця тварюка зараз!!!

Нам знадобилося менше хвилини для того, щоб обшукати квартиру. Крекчучи й охкаючи, спотикаючись і падаючи, ми обнишпорили всі закутки, починаючи з коридорних шаф для одягу і закінчуючи пральною машинкою. Я нарив одного дохлого пацюка і Тьомикову заначку на чорний день — цілих шістсот баксів. У кількох місцях на паркеті видніли глибокі подряпини, де-не-де на шпалерах проступали виразні сліди від пазурів, проте самого Мурзіка ми так і не знайшли.

В результаті здійнятого пошуковою операцією гармидеру перуанка прокинулася. Вона голосно позіхнула, потягнулася, а тоді прудко сіла на ліжку, закутавшись покривалом. Один за одним за нею попросиналися дітлахи й почали горлати, певно, вимагаючи корму. Молода жінка взяла до рук найменшого малюка, вийшла зі спальні і лиш тоді помітила мене й Тьомика. Ми з напарником застигли посеред вітальні, сконфужено кліпаючи очима, не знаючи, що його казати і як далі діяти.

— Hóla, me lindo, me esposo![58] — всміхнулася перуанка, оголивши рівні білосніжні зуби. — Підійди сюди, погойдай найменшенького, а я поки приготую їсти всім іншим.

Я відчув, як у роті все пересохло. Тобто там і раніше було сухо, одначе зараз стало геть як у Сахарі, а таємничий Мурзік миттю відійшов на другий план. «Ще тільки цього не вистачало! — стрельнуло у мене в голові. — Цього просто не може бути!»

— Чувак, — кажу, ледве ворушачи язиком, — кріпися, у нас погані новини.

Мій товариш через незнання іспанської мови поки що ніяк не реагував.

— Що таке? — звів брову Тьомик. — Вона знає, де Мурзік?

— А от і не вгадав… Ти для початку сядь. Або принаймні зіприся об стіну, щоб не впасти.

— Та говори вже, що, в біса, сталося! — Тьомик натужно глитнув слину.

Я тицьнув пальцем на роздобрілу перуанку, іншою рукою інстинктивно притискаючи кермо від «Фольцвагена» до грудей.

— Вона, по ходу, твоя дружина, чувак… — кажу і пильно дивлюсь на напарника.

— Що-о?!

— Ця жінка щойно назвала тебе своїм чоловіком.

— Що це означає?

— По-моєму, за тих кілька днів, що лишалися до депортації, ти встиг одружитися.

— Не може цього бути! — замотав головою Артем. — З нею?! Це провокація!

— Я теж так спочатку подумав, але…

— А звідки ти знаєш, що саме я на ній одружився?! — спалахнув мій товариш, чіпляючись за цю думку, як потопельник за соломинку. — Може, то вона до тебе звернулась!

На якусь мить ми замовкли, зчепившись поглядами, а потім абсолютно одночасно, різко й незграбно, задерли руки вгору, виставивши долоні перед очима. На мені були тільки наручники і кермо. На безіменному пальці Тьомикової лівиці тьмаво виблискувала золота каблучка. Я не зміг стриматися і зітхнув з полегшенням.

— Чому на лівій? — тихо спитав Артем, витріщаючись на безіменний перст, наче палець йому не належав.

— Тому що вона католичка, а католики носять обручку на лівій руці, — з готовністю пояснюю напарнику, тим самим висмикуючи останню соломинку з його рук.

Спочатку хлопець глипнув на дівчину, яка насторожено спостерігала за нами, потім перевів осклілий погляд на смаглявих карооких карапузів, які також притихли, неначе відчуваючи всю напруженість і трагізм даного моменту, а тоді схопився за голову:

— Ай-яй-яй! — заголосив мій товариш. — Це катастрофа! Максе, скажи, що я сплю! Боже, навіщо було так пити? Що ж тепер робити? Що я скажу Марусі?!

Тьомикова істерика, як це завше буває, швидко передалася дітям, і ті почали лементувати й вищати ще голосніше за мого напарника.

— Тьомо, не волай! Припини! — скомандував я, затуляючи вуха від немилосердного вереску, який тиснув на барабанні перетинки, наче вода на корпус підводного човна, що заплив надто глибоко. — Можливо, Марусі не доведеться нічого пояснювати. Я зараз спробую все владнати.

Хитаючись, я підійшов до дівчини і вперше роздивився її зблизька. Вона виявилася не такою вже й страшною. Навіть навпаки — вона була вродливою, наскільки може бути вродливою жінка, у якої є троє дітей.

— Тебе як звати? — питаю іспанською.

— Брунілда…

— Ох ти ж, Господи! Тьомо, я на твоєму місці вже через одне її ім’я зробив би собі харакірі.

Несподівано щось зашкрябало у мене в грудях, і мені стало жаль перуанку — і на дідька їй було зв’язуватися з нами? — одначе я не мав іншого вибору і мусив діяти жорстко: у неї було троє дітей, у Тьомика була Маруся, у мене було страшне похмілля, купа боргів і Мурзік, місцезнаходження якого поки що так і не було встановлено, а тому я розумів, що симпатичну перуанську мамочку слід якомога швидше виключити зі списку проблем, які підлягають невідкладному вирішенню. Простіше кажучи, її потрібно щонайшвидше здихатися. За будь-яку ціну.

— Послухай, Брунілдо, цей чоловік не любить тебе, — стараючись правильно добирати слова, говорю дівчині. — Він одружився на тобі тільки через те, що був у дупель п’яним. Розумієш? Він був п’яний, як чіпок, налиганий в зюзю. Ваш шлюб — не більше, ніж жарт, фейк, дурнувата витівка. Тому тобі краще забрати своїх діток і…

Майже відразу потому я втямив, що здихатись пишногрудої дівулі буде ой як непросто. Повірте, сирени, що сповіщали про наліт фашистських бомбардувальників під час Другої світової війни, були мишачим писком у порівнянні з тим протяжним і проймаючим звуком, який перуанка видобула зі своєї горлянки, розторопавши врешті-решт суть моєї виваженої дипломатичної промови. Дитинчата через вбогість малолітніх умів, звісно, не розуміли всіх нюансів та деталей даної ситуації, однак загалом цілком уловлювали суть того, що відбувається, а тому дружно розкрили роти і приєднались до розпачливого виття своєї матері. Вчотирьох вони голосили так лунко, дзвінко і злагоджено, що я готовий був застрелитися.

Тьомик, аби не чути чи, радше, аби не бачити недостойної поведінки членів свого новоспеченого сімейства (здійняту перуанською делегацією верескотню було чутно на весь будинок), вибіг у спальню і почав звідти кричати щось про те, що ми всі дістали його, що через мою незбориму тягу до пригод він почав ненавидіти саме життя, і ще щось про те, що нам краще мерщій забиралися геть, інакше він зараз розізлиться і зробить усім «марапупу». Я хотів спитати, що таке «марапупу», але саме в цей момент почув за спиною тихе поскрипування вхідних дверей; слабкий, але добре знайомий звук примусив мене поривно обернутися.

В коридорі стояла Маруся, як завше — гарна, свіжа й напахчена, з нещодавно зробленою завивкою і шикарним манікюром. В одній руці вона тримала за шийки дві пляшки пива «Stella Artois» — щойно з холодильника, про що свідчили краплинки вологи, що, наче бісер, вкривали поверхню зеленого скла, а в іншій — великий пакет із супермаркету з різними наїдками.

— Привіт… — ледь чутно вимовила дівчина.

Я аж підскочив від несподіванки. «Примарилося, — першим ділом спало на думку. — Точно примарилося. Невже біла гарячка?» Я протер очі, але Маруся не зникала, і я подумав, що зараз нам із Тьомиком будуть тапки. Намагаючись зосередитися і тверезо (це після п’ятиденної то п’янки), так би мовити, в комплексі оцінити обстановку, я несподівано для себе усвідомив, що, здається, більше не контролюю ситуацію. По-моєму, саме час, щоб Тьомик йшов і робив своє «марапупу».

— При… привіт! Радий тебе… цейво… бачити, Ма… Марусько, — трохи запинаючись, пролопотів я.

— Справді? Як ви долетіли? Третій день не можу до вас додзвонитись.

— Та нормально так долетіли. Ти краще… е-е-е… скажи, як у тебе справи, кучерявко?

— У мене все нормально. А от у вас?.. — дівчина, як і я за хвилину до цього, ніяк не могла повірити у те, що коїться перед її очима.

— А у нас, як бачиш, теж все нормально, — стараючись не видавати свого збентеження, відповідаю дівчині.

— Ти в цьому певен, Максе?

Десь за моєю спиною захлиналася в несамовитій і нездержній істериці напівгола Брунілда, навколо її ніг повзали і скавуліли трійко чорнопиких дітлахів, заливаючи слізьми і забризкуючи слиною дорогий Тьомиків паркет. Я стояв у коридорі в наручниках, не знаючи, куди подіти прикуте до лівої руки кермо «Фольцвагена». На довершення у вітальню, похитуючись на нетвердих ногах, ввалився Тьомик. З шикарним синцем на півморди… Я вже не кажу про те, що від нас із напарником надходив такий перегар, що можна хоч зараз на город — колорадських жуків травити.

— Абсолютно, — твердо заявив я. — У нас все о’кей! Нічого особливого не сталося, якщо, звісно, не рахувати того, що ми привезли з Перу Мурзіка, а… а Тьомик — одружився. Але це, наскільки мені відомо, не смертельно.

Білявка різко змінилася на лиці, але вже за секунду змогла взяти себе в руки.

— Артем… одружився?

— Так точно! На перуанці, ги-ги! Уявляєш? Я теж не зразу повірив, але…

— Ма-а-аксе! — накинувся на мене Артем, розчувши останню фразу. — Ти невдячна свиня! Пацюк помийний! І це після всього, що я для тебе зробив?.. Марусько, як ти… як ти тут опинилася?.. Не слухай його, будь ласка! Це все лиш дурнуватий жарт. Я… я зовсім не хотів. І завтра ж подам на розлучення.

Розгубленість у очах Марусі поступово витіснялась холодною рішучістю, на зміну якій прийшов палючий вогонь зневаженої гідності. Не зводячи нищівного погляду з мого товариша, кучерява дівуля повільно поставила на підлогу пиво й пакет, після чого гордовито випросталась і з гідністю проказала:

— Я приходила перевірити, як ви тут. Дізнатись, як перенесли депортацію, переліт і… взагалі… Але бачу, у вас дійсно все гаразд.

Потому вона театрально поправила зачіску, востаннє окинула промовистим зневажливо-спопеляючим поглядом Артема (від чого бідолашка аж присів і весь пополотнів) і, задерши носика, поважно покинула Тьомикові хороми.

Спочатку в Артема просто відібрало мову. Опустившись навпочіпки, він обхопив руками голову, впер лікті в коліна і довго сидів так, уставившись в одну точку на стіні. Я боявся щось ляпнути, щоб не погіршити ситуацію, а тому тактовно мовчав, длубаючи пальцем шпалери. Втім, незабаром Тьомика прорвало.

— Це все ти винен! — накинувся він на мене, схопивши за горло. — Це через тебе я поїхав у Перу! Через тебе я втратив усі статки і в одну мить із заможного капіталіста перетворився на злидаря. А тепер ще оця… оця… Дуринда!

— Брунілда, — через силу прохрипів я.

— Та мені до одного місця, як її звуть! Зроби щось, Максе! — трусив мене мій товариш. — Забери геть цю Бурдилду і поверни назад мою Марусю!

Зрештою, коли в очах у мене потемніло, напарник відпустив мою шию і поскакав у спальню, де взявся спересердя трощити меблі. Розтираючи почервонілий карк, я важко з’їхав по стіні на підлогу і прошамкав:

— Я все вирішу, друже… Я все владнаю… Клянусь!

Спливло кілька хвилин, перш ніж гуркіт у Артемовій опочивальні припинився. Раптово квартирку, яку ще мить тому розпирало від бурливих емоцій, затопила мертвецька тиша. Навіть Брунілда і її пуцьвірінки перестали рюмсати. Затим зі спочивальні долинув тихий шепіт Тьомика:

— Максе…

Я нічого не відповів. Мій товариш тихенько покликав удруге:

— Максе…

Брунілда схлипнула. Я ображено мовчав, притулившись спиною до стіни.

— Максе, по-моєму, я знайшов Мурзіка… — приглушено донеслося з кімнати.

Я підскочив на місці, наче мене струмом вдарило, відчувши, як руки вкрилися пухирцями, а по спині прокотився неприємний холодок.

— І шо? — питаю.

Скажу вам відверто, я не мав ані найменшого бажання заходити в спальню і волів за краще зберігати дистанцію.

— Він на балконі, — так само пошепки процідив напарник.

— Балкон закритий?

— Ніби так…

— Що значить «ніби»?! Він закритий чи ні?

— Закритий.

Обережно посуваючись боком, я проштовхався у спальню (перуанка прокралася за мною), піднявся навшпиньки і, притискаючи до грудей кермо, з безпечної віддалі зазирнув на балкон. Мурзік, геть мокрий від неприємного весняного дощу, сидів посеред трилітрових банок з помідорами і люто зиркав на нас крізь скло. Все точно так, як я і думав: доросла гірська пума, чи кугуар, чи гірський лев, чи як там ще його називають. Сто кілограмів чистих м’язів з білосніжними іклами і довжелезними пазурами. Де ми взяли це чудо природи, як заштовхали у клітку, а головне, яким дивом переконали митників на перуанському кордоні, що веземо з собою домашню кицьку, я просто не міг уявити.

— Що будемо робити? — тремтячим голосом питаю в напарника.

Артем стояв переді мною, мов бичок, з налитими кров’ю очиськами і дрібно трусився. Зрештою хлопець стиснув кулаки, промукав у відповідь на моє питання щось нечленороздільне, розвернувся і рішуче почвалав на кухню, форкаючи, наче розлючений поганою погодою пінгвін. Якийсь час я стояв нерухомо, дослухаючись до того, як мій напарник гарячково шарудить і нишпорить на кухні, перериваючи вміст кухонних шафок. Мурзік немовби загіпнотизував мене. Пройшло небагато часу, і загадкове шарудіння припинилося: Тьомик, схоже, знайшов те, що шукав. Натомість з-за стіни долинуло щось подібне на слабке булькання. Коли я врешті розкумекав, що й до чого, і увірвався на кухню, мій бідолашний компаньйон, встромивши горлечко глибоко до рота, неперервним дзюрком переливав прямісінько собі у шлунок вміст півлітрової пляшки горілки.

— Тьомо, це не вихід, — спробував я зупинити товариша.

Артем незграбно відмахнувся, а тоді, перервавшись на мить, поліз у холодильник. У пляшці лишалося ще грам триста прозорої рідини. Невдовзі хлоп відлипнув від рефрижератора, тягнучи за собою відкриту раніше банку з квашеними огірками. Відпивши трохи розсолу прямо зі скляного бутля, напарник вирішив не здаватися і знову схопився за пляшку, певно, намірившись за другим заходом висмоктати все до дна. А проте він потерпів невдачу — десь після другого чи третього ковтка відключився і звалився під стіл, розлігшись зірочкою посеред кухні.

Я присів напочіпки коло товариша, по-братськи поплескав його по плечу і сказав:

— Ех, друже, друже… Присягаюся, зроблю все, щоб ви помирилися, причому не просто помирилися, а навіть заручилися, аби ти тільки пробачив мене…

4

Події наступних двох тижнів я не розписуватиму, позаяк нема в них нічого цікавого. Все, чим я займався, — це розгрібав наслідки — пожинав, так би мовити, плоди буйного святкування нашого повернення на Батьківщину.

Насамперед я розпиляв пилкою наручники і звільнився від керма, до якого, якщо чесно, вже потроху починав звикати. Відразу потому переселив Брунілду й дітлахів до своєї матері, пояснивши мамі, що це мої бізнес-партнери з Південної Америки. Затим кілька довгих годин вів переговори з перуанкою: вмовляв, упрошував, переконував її. Тривалий час мої парламентерські потуги лишалися безуспішними, поки, зрештою я не позичив у давніх знайомих грошей і не почав торгуватися. Попервах Брунілда удавано образилася, але невдовзі почала безсоромно вимагати $5000 за те, щоб залишити в спокої мого товариша. Врешті-решт я сторгувався за $1700 плюс квитки на літак назад до Перу на все її горласте сімейство. Насамкінець я підшукав юриста, котрий (також за шалені гроші, зрозуміло) протягом двох днів оформив розлучення мого напарника і перуанки. Таким чином проблему з одруженням Тьомика було знято з порядку денного.

Потому я передзвонив Марусі. Краля навідріз відмовилась від зустрічі, тому довелося підстерігати її на вулиці біля дверей під’їзду. Перестрівши дівчину, я попросив вислухати мене і почав розказувати про те, як страждає без неї Тьомик, про те, що то я в усьому винен, що Тьомик насправді зовсім не збирався одружуватись, і все те перуанське неподобство вийшло чисто випадково. Маруся час від часу саркастично фиркала, гнівно супила брови і мовчала. Зрештою я виклав дівчині свій головний козир — довідку про розлучення Тьомика і Брунілди, після чого, знаючи її давнє захоплення театром і всякими мильними операми, повідомив, що мій товариш у якості примирення був би не проти зводити її на якусь виставу чи щось таке. Вона спитала, чому Артем сам їй цього не запропонує. Я сказав, що напарник просто боїться отримати безапеляційну відмову. Маруся відповіла, що подумає, одначе я вже майже був певен, що вона погодиться.

Тьомик прийшов до тями, пробувши у відключці вісімнадцять годин, зате, коли прокинувся, слава Богу, майже нічого не пам’ятав. Відтак я виклав йому свою, дещо пом’якшену версію останніх подій. Попри це перших три дні друзяка взагалі не розмовляв зі мною. Навіть не дивився у мій бік, наче я був якимось кошиком для сміття чи безтілесним привидом. Утім, я вам казав уже, що у дійсності мій товариш не злопам’ятний. Він знову почав зі мною спілкуватися (щоправда, час від часу хмурячись задля годиться) відразу після того, як я приніс йому довідку про розлучення. Зате коли подзвонила Маруся і сказала, що згодна на театр, Артем на радощах пробачив мені все, і ми знову стали друзями не розлий вода.

Єдина проблема, яку я так і не поборов, — це пума на балконі Тьомикової квартири. Усі два тижні кугуар жив на лоджії. Я не знаю, як ми примудрилися запхати стокілограмового котяру на балкон, але випускати його звідти я не мав ані найменшого бажання. У притулку бродячих котів, куди я подзвонив і детально пояснив ситуацію, мені сказали забиратися в дуже нехороше місце і прихопити з собою свою «кицьку». Водночас мені стало трохи жаль благородну тваринку, яка стала жертвою нашого з Тьомиком хмільного безчинства, тому я не забував підгодовувати гірського лева, щодня купуючи йому в супермаркеті хорошого м’яса з кісточками. Відтак через два тижні Мурзік уже не гарчав на мене і не кидався на скло, коли я наближався до балкона.

Незабаром виявилось, що улюбленим заняттям кугуара стало споглядання випадкових пішоходів, які проходили повз багатоповерхівку. Він ставав на міцні задні лапи, передні вкладав на перила балкону, примощував на них мордочку і дивився вниз на мурашок-людей, вряди-годи муркаючи щось крізь вуса і махаючи від задоволення хвостом.

Відверто кажучи, Мурзік починав мені подобатись. Якось так зовсім непомітно ми почали симпатизувати один одному. Бувало, я приходив і всідався на підвіконні, з сумом згадуючи найкращі моменти перуанських пригод, а гірський лев вмощувався навпроти по той бік вікна і дивився на мене розумними очима, наче співчуваючи тому, що все так кепсько скінчилося. Потому я відкривав кватирку і кидав йому шматок м’яса. Мурзік голосно мурчав і хутко з’їдав все до останнього шматочка, а тоді починав тертися щокою об скло, виканючуючи добавку. Я ще не знав, як його можна приручити, однак віддавати кому-небудь свою пуму мені вже не хотілося.

5

…Тьомик стовбичив перед дзеркалом, повертаючись до нього то одним, то іншим боком.

— Гарний, правда?

Я не второпав, що саме він мав на увазі: себе, костюм чи ще щось. А проте, ніде правди діти, мій товариш дійсно виглядав вражаюче: акуратна стрижка з укладкою, дорогий світло-сірий костюм ручного пошиття, блискучі гостроносі туфлі, легкий літній запах «Hugo Boss» і… синець, котрий за останні дні змінив окрас на блідо-фіолетовий з жовто-чорними розводами по краях, зробивши Тьомика схожим на далматинця з великою чорною плямою навколо лівого ока.

— Краватку тільки під колір синця підбери, Казанова, — сардонічно порадив я, але напарник пропустив повз вуха мою іронію.

Мій товариш ретельно споряджався для походу в оперний театр, де мав вимолювати прощення у своєї кудрявої бестії. Я підібрав йому квитки на «Пікову даму», відому оперу Чайковського. Я, звісно, в тому нічого не тямлю, однак знавці казали, що Маруся мусить бути в захваті.

— Тільки, чувак, ні пари з уст про одруження. Не згадуй при ній цього слова! Зрозумів? — даю останні настанови напарнику. — Не намагайся приставати до неї чи чіплятися. Навіть не думай. Жодного натяку на секс того ж вечора! Старайся всім свої виглядом показати, що ти жалкуєш через те, що трапилося, і намагаєшся зробити все, аби виправитися. Якщо накоїш дурниць, другого шансу в тебе може й не бути.

— Слухай, Максе, пішли зі мною? — несподівано запропонував Артем. — Я серйозно, — додав він, помітивши, що я лиш жартома скривився і відмахнувся.

Зрозумівши, що мій товариш не насміхається, я розгубився.

— Я не люблю оперу… — кажу.

— А ти думаєш, мені туди вельми хочеться? Я просто ненавиджу це верескливе завивання зграйки гермафродитів у лосинах, мене ще в середині першої дії почне нудити, як на кораблі під час шторму. Насправді ти мені потрібен для іншого. Ти ж мене знаєш, чувак, я зараз знову захоплюсь, почну базікати казна-що, теревенити усілякі нісенітниці, в результаті чого все як завше зіпсую. А так, якщо ти будеш поряд, то зможеш мене вчасно осмикнути і зупинити. Я хочу, щоб цього разу все пройшло гладко, без жодних шансів на осічку, а не так, як завжди.

Я вагався.

— Навіть не знаю, що тобі відповісти, друже. Я там між вами буду як приший кобилі хвіст.

— Не ламайся, чувак, — уговтував мене Тьомик. — Я знаю, що це трохи дивне прохання, але поруч з тобою я почуватимусь значно впевненіше. Ти ж сам казав, що у тебе є зайвий квиток на цю «Пікантну драму»… чи як там її…

В принципі, як розібратись, мені було байдуже. Не те щоб я не любив оперу, я просто ніколи її не розумів. Неможливо полюбити щось, чого ти не розумієш. Але відрази вона в мене не викликала. Тому, ще трохи провагавшись, я дав згоду:

— Тільки як для тебе, Тьомо…

І пішов шукати свій найкращий костюм.

Поки я зав’язував краватку, Мурзік зацікавлено спостерігав за мною крізь шибу. Я затягнув тугіше вузол і по- товариськи підморгнув котярі. Кугуар щось невиразно муркнув у відповідь і потерся слинявою щокою об скло.

6

Знаєте, я є палким прихильником відомого твердження, що кожна людина повинна знати своє місце. «Кожному — своє», — як писав Цицерон. Той, кому в школі легко давалась математика, повинен працювати програмістом, а не лізти в шахту добувати вугілля, хто вміє гарно бити морду, повинен йти у бокс, а не в балет, і т. д. і т. п. Я веду до того, що, коли ти бізнесмен і розбираєшся тільки у торгівлі та фінансових операціях, нема чого пхати носа у високу культуру і тинятися по всяких театрах, балетах чи операх. Хоча чого тільки не зробиш заради товариша.

…Мені було так нудно й нецікаво, що словами цього просто не описати. Я не маю нічого особисто проти Чайковського, але нуднішим за цю його хвалену арію може бути хіба що тенісний матч, який розтягнувся на вісім годин, або поєдинок між двома шахістами, що кілька годин поспіль не можуть влупити один одному мата і вперто не погоджуються на нічию. Десь під кінець першої дії я потай дістав з-за пазухи спеціально припасену для такого випадку пляшку коньяку, нахилився до Тьомика і шепнув йому на вухо:

— Чувак, давай по п’ятдесят коньячку, ге!

Артем смикнувся, глипнув спочатку на мене, затим скосив погляд вниз — побачив пляшку, потім різко крутонув голову в інший бік і подивився на свою супутницю. Марусю з головою поглинуло дійство на сцені; все, що не стосувалося опери, для неї в даний момент просто не існувало. Тьомик знову повернувся до мене і ледь чутно промурмотав:

— Наливай.

У напарника були на те свої причини. Річ у тім, що від початку вечора кучерява дівуля майже не розмовляла з ним, відверто ігноруючи залицяння. Іноді вона кидала на Артема безжальний, сповнений не то презирства, не то суворого докору погляд, який не віщував нічого доброго і від якого у мого товариша голосно клацала щелепа і підгиналися коліна. Відтак Тьомику конче необхідно було хильнути щось для хоробрості.

— Правильно, — прошепотів я у відповідь. — Бо мене це тужливе виття вже задрало. Після коньяку хоч почну розуміти, про що вони співають.

Я дістав з кишені пластикові келишки, непомітно розлив бурштиновий напій, затим ми з Тьомиком цокнулися і перехили чарки. В півтемряві залу нашого маленького злочину ніхто не помітив.

…За наступні півгодини «злочин» повторився ще три чи чотири рази. Закусювати, зрозуміло, не було чим, тому доводилося занюхувати ґудзиками на рукавах наших піджаків. Врешті-решт пляшка майже спорожніла. Прикриті сутінками концертної зали, ми з напарником примудрилися капітально наклюкатися…

В цей час зі сцени звучала арія Германа. Високий немолодий тенор з гарним кучерявим волоссям старанно виспівував:

Что наша жизнь — игра,

Добро и зло, одни мечты.

Труд, честность, сказки для бабья,

Кто прав, кто счастлив здесь, друзья,

Сегодня ты, а завтра я.

Після куплету йшов приспів:

Так бросьте же борьбу,

Ловите миг удачи,

Пусть неудачник плачет,

Пусть неудачник плачет,

Кляня, кляня свою судьбу.

Я пильно слухав, але геть нічого не розумів. І це мене страшенно злило. Це просто доводило мене до сказу. Скажімо, замість приспіву я чув абсолютно несусвітній набір окремих звуків:

Та-ба-ба бу-ба-бу,

Ла-ве мі-га чі-чя-чє,

Пу-ка ну-да-а-а палачє,

Пу-ка ну-да-а-а піночєт,

Ня-ня-ня ню-ню-ню.

— Ш-шо за фігня? — обурювався я, скубаючи Тьомика за рукав жакета. — Він наче китайською співає, шо, нє?

— Ех… — відповідав Тьомик, помутнілими очиськами втелющившись у чиюсь голову на передньому ряді.

— Тс-с… тс-с… — цитькали на нас з усіх боків.

Ви от з мене зараз, мабуть, смієтеся… А самі-то намагалися оперу слухати? Признайтесь чесно: хтось колись чув цю бісову арію Германа з опери «Пікова дама», га? Не треба нічого казати, я й так знаю, якою буде ваша відповідь. Ото для початку візьміть і спробуйте її послухати. Для цього не обов’язково виряджатися в театр, достатньо просто завантажити арію Германа з сайту «YouTube». Постарайтеся розібрати хоча б одне-однісіньке словечко, а вже тоді — гигочіть і зубоскальте.

Тим часом Герман виводив далі:

Что верно — смерть одна,

Как берег моря суеты.

Нам всем прибежище она,

Кто ж ей милей из нас, друзья,

Сегодня ты, а завтра я.

І ось саме в той момент, коли виконавець ролі Германа підступив упритул до другого приспіву, в мене трохи помутніло в очах, мозок затягло якоюсь непрозорою димкою, а затим… настало просвітління: я почав розуміти, про що він співає! Я розбирав геть усе до останнього словечка! Люди, це було просто неймовірно, немислимо! Такий ка-а-айф! Я не міг повірити власним вухам! Усвідомлення цього факту вкинуло мене в екстаз. Якоїсь миті я втямив, що більше не можу стримувати шаленого захвату, який переповняв мене зсередини. Я вицідив з пляшки залишки коньяку, добряче промочивши горло, а тоді різко, наче відпущена пружина, розпрямився і почав підспівувати тенору:

Так бросьтє-е-е же барьбу,

Лавітє міг уда-а-чі,

Пусть нєуда-а-ачнік плачєт…

(Як потім розказував Тьомик, уже в цьому місці я горлопанив так, що бідолашка Герман сконфужено замовк і почав дослухатися до мене разом з усім залом. Оркестр продовжував грати…)

…Після того, як усе закінчиться, мій напарник буде ще довго микитити, що на нього тоді найшло. Я, проте, чудово розумів, у чому була справа. Несподівано в моєму товаришеві прокинулось щось древнє, свавільне і розгнуздане, моя навіжена витівка розбудила давно забуті голоси предків, які загуркотіли в його легенях, немов віддалений грім. В Артемових очах проступило щось таке, що протягом віків примушувало вовків вити на місяць темними зимовими ночами, що спонукало наших волохатих предків брати в руки палицю і вистукувати нею по пустотілому стовбурі примітивний ритм, видивляючись відблиски родового вогнища на стінах печери. Відтак Тьомик підхопився з крісла, стрепенувся, немов пес, який щойно вискочив із води, і приєднався до мене. Обнявшись за плечі, ми розкинули вільні руки врізнобіч і, ритмічно похитуючись, доспівали разом ту частину приспіву, що лишилася:

…Пусть нєуда-а-ачнік плачєт,

Пусть нєуда-а-а-а-ачнік плачєт,

Кляня сво-о-о-о-о-о-ою-у-у-у судьбу!

Оркестр притьмом заглух, наче їх там у ямі в одну мить залили високоякісним бетоном марки P4W30. Запала важка замогильна мовчанка. Не знаючи подальших слів, ми з Тьомиком стулили пельки і продовжували розмірено похитуватись у глейкій тиші концертного залу. Втім, кров у мені вирувала, перед очима пролітали якісь незрозумілі óбрази; я розумів, що мовчати не можна, свято мусить продовжуватись, а тому розкрив горлянку і затягнув насиченим басом перше, що втрапило на думку:

На полє танкі грохота-а-алі,

Солдати шлі в послєдній бо-о-ой…

Першим, що полетіло у наш бік, став тугий букет ромашок. (Щоправда, Тьомик потім стверджував, ніби то були білі гербери, але я в квітах розбираюсь так само, як і в опері, тому для мене то були просто великі ромашки.) Я спочатку сприйняв це як достеменну ознаку схвальної реакції публіки, зловив букет і з гідністю вклонився. Одначе слідом за ромашками хтось запустив у Тьомика туфлею, дякувати Богові, поціливши напарнику в плече, а не в голову. Після того здійнявся страшенний гамір, репет і обурливий свист. Якийсь особливо пристрасний і темпераментний любитель опери, що сидів прямо перед нами, зірвався на ноги, плюнув мені в морду, а потім розмашисто заїхав кулаком Тьомику в писок. Схожий на борця сумо контрабасист, відставивши вбік свій велетенський контрабас, виткнувся з оркестрової ями і подібно до баскетболіста, який виконує трьохочковий кидок, жбурнув по нас табуреткою. Натхненний подвижницьким прикладом свого колеги, один скрипаль не пожалів свій інструмент і метнув скрипку, мітячи точно мені в голову; я в останню секунду ухилився. Коли наді мною просвистів ще один мешт, врешті-решт стало зрозуміло, що моя витончена сольна партія чимось не вдовольнила вибагливу публіку і нам з компаньйоном пора ушиватися геть. Схопивши Тьомика за лацкани жакета, я почав пробиватися до центрального проходу, а це, мушу сказати, було ой як не просто. Жіночки верещали і лупцювали нас сумочками, чоловіки роздавали штурхани і голосно обурювалися. Зрештою ми таки вирвались у прохід посередині зали, по якому, зігнувшись навпіл, наче вояки у траншеї під час артобстрілу, задріботіли до виходу.

Вже на вулиці, червона від люті, до нас приєдналася Маруся. Здавалося, з її очей от-от вилітатимуть іскри.

— Ви… ви… дикуни! Ви германські варвари!.. О Боже! Ну що ви наробили? Як ви могли? Це ж оперний театр, троглодити ви печерні!.. Яка ганьба… яка ганьба… я думала, крізь землю провалюсь від сорому, — дівчина аж захлиналась від непідробної люті.

Тьомик отупіло телющився кудись убік, ковзаючи поглядом по вулиці Хмельницького, яка збігала вниз і впиралася в Хрещатик, і задумливо потираючи синець. Попри пізню годину, повз нас в обидва боки невпинним потоком неслись автомобілі. Напарник тихенько насвистував якусь мелодію, по-моєму, то була Metallica, «Nothing Else Matters»[59].

Маруся зрештою втямила, що уповати до мого білобрисого друзяки зараз — то лиш марна трата часу, і накинулася на мене.

— Максе, ти ж повинен був усе контролювати! — її голос помітно тремтів.

— А що тут такого? — образився я. — Чого всі так дивно відреагували? Я колись на концерт «AC/DC» ходив, так там усі пацанам на сцені підспівували. І плескали під час усього виступу. І весело ж було! Не те що тут — люди, наче роботи, плескають тільки тоді, коли співак перестає співати. Ну геть тобі партз’їзд КПРС, їй Богу!

— Ти дурень, Максе, — поставила діагноз Маруся. — А Тьомик — козел!

— Чому? — у мене завжди на хмільну голову з логікою не все гаразд.

Дівчина вчепилась кулачками у своє волосся і ледь не позеленіла.

— Тому, що ви збирались каструвати всіх собак та котів на північ від Трухільйо, тому, що на Новий рік ви підірвали ціле місто, тому, що цей телепень сп’яну одружився на перуанці, у якої троє дітей, а ти привіз із Перу гірського лева! А ще тому, що Артем переконує мене в тому, що розлучився з перуанкою, намагаючись помиритись, однак натомість ви знову напиваєтесь і починаєте підвивати співакам у опері!

Скорчивши серйозну міну, я ретельно обдумав усе сказане і мовив:

— Так. Усе правильно. Ти абсолютно точно все перерахувала… І що з того?

— Я втомилася від чоловіків, які ще й досі не виросли. Ви поводитеся, неначе розбещені дітлахи.

Відтак дівуля поправила свої кучері, кинула прощальний, сповнений жалю та смутку погляд на Артема, розвернулась і рішуче закрокувала геть, попростувавши в напрямку перехрестя вулиць Хмельницького та Франка.

— Що це було? — спитав я, насилу ворочаючи язиком.

Тьомик схилив голову і промовчав. Свіже повітря потроху вивітрювало хміль з його голови. Він ще довго дивився услід Марусі, не відводячи погляд навіть тоді, коли силует дівчини затушували сутінки. Лиш після того, як Маруся зникла, певно, назавжди з його життя, він уперше в повній мірі усвідомив, що за останні кілька місяців втратив абсолютно все: статки, кохання, повагу людей, які колись його знали. Разом з тим, замість відчаю і зневіри, у його очах застигли смирення і покірність, породжені усвідомленням того, що нікого, окрім себе самого, він не може винити у тому, що сталося, і що життя, по суті, доведеться починати спочатку. Артем почувався страшенно самотнім у цю мить, одначе знав, що це справедлива плата за всі його витівки. Все в цьому світі має свою ціну.

— Як слона за п’ять сотень миль через пустелю гнати, так герої і, бляха, «Максе, я без тебе не можу», а як разок хильнули лишнього і заспівали в опері, то зразу «поводимося, мов розбещені дітлахи», — бурчав я.

Напарник так нічого й не сказав. Урешті мій товариш встромив руки в кишені і, байдуже опустивши погляд собі під ноги, почвалав у протилежному напрямку — до Хрещатика.

— Тьомо, ти куди? — окликнув я.

Артем не відреагував. Незважаючи на алкогольні випари, які розпирали зсередини мозок, наче густа пара фінську сауну, я розкумекав, що допіру сталося щось значно більше й значущіше, аніж черговий розрив Тьомика зі своєю черговою хвойдою. Серце защеміло в грудях, однак… я не кинувся слідом за друзякою, зрозумівши, що це вже нічого не змінить.

Тож я залишився один. Артем віддалявся, втиснувши голову між пліч, і я напрочуд ясно відчував, що всі ті ниті, які пов’язували мене й напарника ще кілька хвилин тому, коли ми душа в душу співали в опері, рвуться — натягуються і рвуться одна за одною. Мені здавалося, я майже фізично чую їхній тріск.

Машини кудись зникли. Стало так тихо і сумно, як на полі бою після поразки чи, радше, після перемоги, яка дісталася ціною непоправних втрат.

Я задер голову і подивився у недосяжну височину. Зір не було. Вони поховались, прикрившись смогом і світлом вуличних ліхтарів. Теплий літній вечір поволі вливався у ніч, розчиняючись у темряві і прохолоді…

7

Після такого всі нормальні дівчатка йдуть і жаліються мамі. Однак мами у Марусі немає. Мама Марусі давно померла. Тому в таких випадках вона йде і розказує про все своєму батькові, Родіонові Борисовичу. І це не є добре, це, можна сказати, навіть дуже погано, оскільки мами зазвичай обмежуються тим, що втішають дочок, бідкаються та нарікають на тяжку жіночу долю, проклинають усіх чоловіків на світі і переконують своїх стражденних кровинок, ніжно погладжуючи їх по голівці, що все мине і життя обов’язково налагодиться. Трохи інакше реагує Родіон Борисович, адже вся заковика в тому, що старий десантник — це, м’яко кажучи, не мама. За все своє життя йому ще не доводилося нікого втішати, а тим більше — гладити по голівці. Він узагалі терпіти не міг, коли Маруся плакала.

— Знову він? — понуро спитав доблесний ратник.

Кавкаючи і захлинаючись від сліз, Маруся кивнула.

— Артьом? — уточнив афганець (щоб, бува, не постраждали ні в чому не повинні люди). — Той, що жив колись у сусідньому під’їзді?

Дівчина вдруге ствердно хитнула головою і зайшлася ще сильнішими риданнями. Дивлячись на зарюмсану й прибиту горем дочку, грізний татко довго сопів і хмурився, а потім проказав одну єдину фразу:

— Ща всьо порєшаєм…

8

Днів через два після описаної фан-акції в приміщенні оперного театру я почимчикував до Артема обговорити наше з ним спільне майбутнє… Іншими словами — пішов миритися.

Я навмисне не поспішав, підіймаючись сходами до житла свого напарника, по дорозі сумлінно обдумуючи, що і як буду говорити. А скидалось на те, що говорити доведеться довго. Мені залишилось пройти всього півповерху, коли зненацька двері Артемової квартири розчахнулися навстіж і звідти вилетів мій друзяка, страшенно блідий і переляканий. Його очі неймовірно розширилися і стали нагадувати дві кришки від каструль. Побачивши мене, він відчайдушно замахав руками.

— Тікай, Максе! Тіка-а-ай!!! — його вигук гарматним пострілом прокотився коридором і вирвався надвір через двері під’їзду.

Спочатку я подумав, що то кровожерливий Мурзік з такими гострими й страшними пазурами розбив вікно балкону і пробрався всередину квартири. Проте я помилився. Вискакуючи на сходову площадку, Тьомик покричав мені прямісінько у вухо три слова, значно страшніших від Мурзіка:

— Борисович влаштував заса-а-аду!

Повторювати двічі не було необхідності. Перестрибуючи через три сходинки, ми скотились униз і вискочили на вулицю. Услід за нами неслася груба лайка і безладний тупіт переслідувачів. Не озираючись, я і Тьомик почесали геть.

Враховуючи різницю у віці між нами та «командос» Родіона Борисовича, а також початкову фору, нам досить легко вдалося відірватися від погоні. Попри це ще якийсь час ми продовжували бігти, петляючи малознайомими вуличками Києва.

— Що трапилось? — спитав я у напарника, коли ми врешті-решт спинились.

— Я не був удома дві ночі… хех… — відхекуючись, пояснював він, — ночував у батьків… ху-у-хех… хотів прийти до тями… А оце повернувся, а там… фуф… штук п’ять накачаних горил і цей її папік… Хай йому грець!.. Як почали мене дубасити, чувак… Господи, ледве вирвався…

— Оце запара…

— Та не кажи.

— А Мурзік?!! — зненацька згадав я, сплівши у відчаї руки.

Напарник скрушно покачав головою і опустив погляд. Таким жестом у фільмах про війну вояк показує побратимам, що їх бойовий товариш поліг хороброю смертю героя в нерівному бою з переважаючими силами противника.

— Нема вже Мурзіка… — тихо констатував Артем.

Я схилив голову і стиха вилаявся.

9

Шкурку Мурзіка Борисович постелив у себе вдома. Посеред вітальні під журнальним столиком.

4–6 квітня, 16–22 травня, 20–28 червня 2010 // Рівне, Київ, Мармарис (Туреччина)

Про гуано і доблесних українських митників

1

Спочатку про те, що таке гуáно.

Більшість моїх знайомих чомусь переконані, що гуано — це ящірка, певно, плутаючи його з ігуаною[60]. Не хочеться їх (знайомих цебто) сильно розчаровувати, але якщо гуано — ящірка, то ми з Тьомиком — святі апостоли.

Отож перед тим, як перейти до оповіді про мій останній бізнесовий прожект, пов’язаний з Перуанською республікою, мені слід пояснити, що ж криється за цим загадковим, сповненим непереборного й манливого шарму іспанським словечком. Для тих читачів, які вчилися на хіміка чи фізика, достатньо знати, що гуано — це азотно-фосфорне добриво, яке містить приблизно 9 % азоту і 13 % окису фосфору P2O5; його поклади знаходяться переважно у Південній Америці. Для біологів (якщо такі раптом затесалися серед читачів цієї повчальної притчі), можна сказати, що гуано — це продукт життєдіяльності морських птахів, який розклався під дією сухого клімату. Для всіх інших, нормальних чуваків, скажу, як є. Гуано — це смердюче й трошки підсушене пташине лайно.

2

Ідея імпортувати в Україну гуано виникла, як кажуть, на рівному місці.

Ми з Артемом повернулися на Батьківщину наприкінці весни, в самий розпал сільськогосподарських робіт. Дачники поралися на заміських городах, саджаючи картопельку, помідорчики й огірки, фермери гасали на тракторах по неозорих ланах гарячого півдня, оскаженіло засіваючи землю зерновими, кукурудзою та буряками. Я не дуже розуміюся на сільському господарстві, проте, гадаю, не треба закінчувати економічний університет і бути сильно кебетливим, аби зрозуміти, що попит на різні міндобрива у такий час значно перевищує пропозицію.

Пригадую, під час мандрів центральною частиною Перу ми з напарником зупинялися в одного статечного перуанця, власника заводу по виробництву мінеральних добрив для сільського господарства. Насправді «завод» виявився звичайнісіньким складом, куди завозилося гуано, яке горяни-індіанці за копійки збирали на островах коло приморського містечка Ель Бергел (El Vergel), що знаходиться неподалік від перуанської столиці. Потому гуано вантажилось у спеціальні трейлери і розвозилося по всьому північно-західному узбережжю Перу.

Після того, як Тьомик був змушений продати всю свою шведську нерухомість, аби хоч якось покрити наші борги перед Перуанською республікою, грошей у нас із напарником лишилося небагацько, причому я чудово розумів, що в найближчому майбутньому, якщо ми нічого не вигадаємо, їх точно не побільшає. Відтак, проаналізувавши ситуацію на ринку, я накидав у голові бізнес-план, що мусив принести нам хай невеликі, але швидкі і певні гроші, яких би вистачило, аби протриматися якийсь час, поки я не придумаю, на чому ми зможемо заробляти мільйони. Задум був простим: закупити в Перу кілька тонн лайна по дешевій ціні (там того гуано — хоч греблю гати), переправити його в Україну і продати фермерам, розрекламувавши товар як найкращі імпортні міндобрива, багаті на всілякі живлющі і корисні для земельки мікроелементи. Цілий день і цілу ніч я прокручував цю ідею у голові, зважуючи ризики, намагаючись передбачити різні форс-мажорні ситуації, поки зрештою не переконався, що оборудка є цілком надійною і безпечною.

Розроблена схема поставки гуано набула такого вигляду: а) позичити грошей на закупівлю лайна; б) замовити контейнери з гуано; в) доставити гуано в Україну; г) розмитнити контейнери; д) збути товар фермерам.

Фактично, з жодним пунктом цього плану не виникло проблем. Скориставшись незаплямованим іменем Тьомика, я позичив у наших спільних знайомих достатню суму грошей. За тиждень оформив акредитацію на митниці і, відшукавши через Інтернет перуанця, у якого ми колись зупинялись, попрохав його підготувати мені два контейнери хорошого південноамериканського лайна. Затим замовив непогану промоцію своїм новітнім закордонним добривам і вже навіть підшукав імовірного покупця — якогось клаповухого селюка, який спокусився на крикливу рекламу.

Через три з половиною тижні контейнери стояли в одеському торговому порту. Ще через добу двома вантажівками їх доправили до Києва і залишили на митниці. З невідомих мені причин замість того, щоб завезти контейнери на ТВВ № 5 (транспортно-вантажний відділ № 5), що знаходиться на північно-західній околиці Києва поряд зі станцією метро «Академмістечко», водії, що везли вантаж з Одеси, вивантажили мій товар на Київській регіональній митниці, неподалік від станції метро «Шулявська». В принципі, це не мало великого значення, мені було абсолютно байдуже, звідки забирати контейнери, просто хочу, щоб ви зараз відмітили про себе, що станція «Шулявська» значно ближче до центру міста, ніж «Академмістечко»…

Для того, щоб вступити у володіння і успішно збути товар, лишалося одне — розмитнити контейнери.

Ось тут почалось найцікавіше…

3

Наступного дня після прибуття контейнерів до столиці, я востаннє перебрав усі необхідні документи і зі святою вірою в те, що українські чиновники — то наймиліші у світі істоти, покликані служити народу й країні, помарширував у регіональну митницю.

Цілу годину мені довелося чекати в похмурому холі, поки нарешті не відшукався чинодрал, відповідальний за оформлення мого вантажу. Симпатичне дівча у короткій спідниці та туфлях з довженними шпильками визирнуло з якогось кабінету і прощебетало, що я можу шурувати до своїх контейнерів, бо незабаром до мене вийде брокер, щоб допомогти владнати справи з паперами й оформити товар згідно з українським законодавством. Я зітхнув з полегшенням і подякував їй, наївно сподіваючись, що епопея з розмитненням підходить до кінця.

Вийшовши на розплавлену спекою вулицю, я потюпав у напрямку двох брудно-червоних сорокафутових контейнерів, що нічим не вирізнялись серед сотень інших вантажів, завезених з усього світу, і став чекати.

Невдовзі з дверей митниці вивалився невисокий лисуватий черевань з масним лискучим обличчям та набряклим волом, що випирало з-за комірця, пухкими пальцями стискаючи потерту синю папку для паперів. На сорочці під пахвами виднілися темні плями. Він був з тих, про яких кажуть: ширший, ніж довший. Завертаючи носки всередину під час ходьби, чинуша почовгав до мене. Наблизившись, цей колобок оглянув мене зверхнім короткозорим поглядом, а потім стомлено булькнув:

— Ну шо, уважаємий, починаєм працювать. Мене звуть так само, як і Достоєвського. В смислє, не Достоєвський, а просто Фьодор Михалич.

Його зовнішній вигляд не сприяв встановленню приязних стосунків, тому я відповів ледь помітним кивком. Фьодор Михалич не звернув на це уваги, поплював на пальці і приступив до виконання службових обов’язків. Насамперед він розкрив папку і впився очима у першу сторінку інвойсу. Наткнувшись у графі «Найменування товару» на одне-однісіньке слово «guano», пан Фьодор принишк і злякано зиркнув на мене. Він не знав, що таке гуано, але боявся в цьому признатися, справедливо вважаючи, що даний факт безповоротно дискредитує його як працівника митниці.

Різким рухом захлопнувши папку, чинуша тицьнув пальцем на контейнер і грізним голосом спитав:

— Що там у вас?

Я діловито сплюнув крізь зуби, заклав обидві руки в кишені і твердо, без лишнього пафосу проказав:

— Гівно.

— Шо-о?!

— Гівно, — кажу. — Два вагони…

Фьодор Михалич спочатку ображено надув щоки, але за мить уже сяяв, наче нова копійка, потираючи руки у передчутті капітального поповнення свого сімейного бюджету.

Я багато подорожую і більшість свого часу проводжу за межами України. Я не дуже стежу за новинами, а тому не відразу розумів, що повернувся до рідної країни у важкі часи. Україна стікала кров’ю після тяжкої економічної кризи і ще більш тяжких президентських виборів. Бюджет країни світив велетенськими пробоїнами нижче ватерлінії, які нікому та й нічим було латати. Відтак усім державним структурам прийшов строгий наказ усіма правдами й неправдами наповнювати казну. Не стала виключенням і доблесна українська митниця. Один за одним контейнери, що приходили з усього світу, скеровували то до тарифного комітету, то до карантинної служби, то ще кудись, аби здерти з нещасних підприємців якнайбільшу подать. Тарифний комітет, наприклад, переглядав ціну кожного пункта інвойса, що супроводжував товар, і, керуючись тільки їм відомими розрахунками, збільшував її втричі. Як наслідок, сума відрахувань державі також збільшувалася втричі. Відповідаючи на обурливі закиди і скарги бізнесменів, митники стражденно зітхали і, з мученицьким приреченням потупивши погляд, тицяли пальцем у небо, мовляв, то не ми, то все вони: наказ зверху, треба наповнювати державну скарбницю. Втім, виконавши план по бюджету, доблесні служаки все з тими ж мученицькими мінами на лицях продовжували безчинствувати, обдираючи нещасних імпортерів і напихаючи «зеленими» власні кишені. Фьодор Михалич миттю зметикнув, що йому до рук потрапив ласий шматок, на якому можна добряче нажитися. Ще раз зазирнувши в супровідну документацію, черевань побачив, що навпроти «port of origin[61]» вписано «Lima, PERU».

— Я знаю, — самовдоволено посміхаючись, протягнув він, — у вас там банани, ги-ги.

Не судіть його строго, панове, адже до мене з Перу завозили і розмитнювали лише банани. До сьогодні з Перу нічого іншого в Україну не прибувало.

— Пане, я не налаштований жартувати, — дуже серйозно промовив я. — Ще раз повторюю, у вагонах — добірне перуанське лайно.

— Га-га-га-га-га! — схопився за пузо митник. — А ви у нас, уважаємий, жартівник! Мені ще не случалися такі кумедні.

На всяк випадок товстозадий підкликав до себе довгов’язого колегу, певно, тертого калача — справжнього експерта, що скидався зовні на ходячу швабру, і показав йому документи на контейнери. Експерт пробіг очима всі сторінки і сконфужено почухав кістлявою рукою потилицю. Даю голову на відсіч: він також не знав, що воно таке — оте таємниче «guano».

— Банани… — шепотом підказав йому товстун. — Щоб мені повік-віків пончиків не бачить, але цей чувак приволік два вагони бананів з Перу.

— А чого тоді в інвойсі написано «гаунó»? — пошепки перепитав його напарник.

— Не «гаунó», а «гуáно», телепню! Хтозна… Може, сорт так називається.

— А сам «комєрс» що говорить?

— Каже, що там лайно…

— Що?!

— Ну, какашки всякі… Не знаю… — знизав плечима Фьодор Михалич. — Думаю, хоче провезти як міндобрива, шоб нічого не платить.

— От же ж скотина! Іздівається! Ти вже йому покажи міндобрива, Михалич. Обпатрай лопуха, щоб забув, гад, як маму звати! Якщо там банани, діватися йому нема куди[62].

— Там банани, сто процентів. Ніхто нічого іншого з Перу ще не завозив.

При цьому обидва службовці гучно розреготалися.

Банани — це такий товар, який досить швидко псується. Зазвичай плоди вантажать у контейнер ще зеленими, щоби під час транспортування через океан вони поволі дозрівали і таким чином прибували у порт призначення повністю достиглими. Відтак, якщо контейнер з бананами не розпродати протягом одного-двох тижнів після прибуття, від золотистих плодів залишиться гнила мамалига темно-бурого кольору, непридатна навіть для годівлі свиней чи великої рогатої худоби. Про це знають усі. Про це, безперечно, знали доблесні трудяги регіональної митниці. Чого вони не знали, так це те, що в моїх контейнерах не банани.

4

Здійснивши поверхневий огляд контейнерів, Фьодор Михалич потягнув мене до себе в кабінет, щоб там, як він висловився, у затишному куточку, залагодити всі формальності. В кабінеті витав терпкий запах чорнила і старого канцелярського паперу, зате над вікном приємно гудів кондиціонер, огортаючи мене м’якими потоками зимової прохолоди, вдвічі приємнішої після розпаленілого повітря над вантажним майданчиком.

— Вам спочатку слід пройти карантинну службу, — поважно почав митник, розвалившись у високому шкіряному кріслі з лакованими дерев’яними підлокітниками. — Потому, уважаємий, оскільки у вашому інвойсі лише один пункт, ми відправимо контейнери на контрольне зважування, щоб перевірити, чи відповідає маса вантажу тій, що зазначена в документації. Далі — тарифний комітет. Оскільки ми з вами ніяк не можемо дійти згоди в питанні, що стосується класифікації товару… Я кажу — банани, ви кажете — кгм… всякі пакості, — голомозий працівник митниці стукав пальцями по столу і раз за разом хитро стріляв очицями в мій бік, — то доведеться передати цю справу на розгляд професіоналам, які переглянуть тарифи і внесуть в них деякі корективи. Це, звісно, займе трохи часу.

Я замотав головою з боку в бік. Мені це дуже сильно не сподобалося. Не приховуючи, напряму, я пояснив шановному панові Фьодору, що мій клієнт нетерпляче чекає на своє фірмове гівно, і будь-яка затримка з доставкою може примусити його передумати, після чого він розірве контракт і закупить звичайні нітратні добрива вітчизняного виробництва, а я залишуся з діркою від бублика. І з двома контейнерами нікому не потрібного перуанського лайна.

При цих словах Фьодор Михалич аж поїжився від насолоди:

— От бачите, уважаємий, ви вже починаєте розуміть, шо тут і як у нас працює. Мені подобається тверда поступь ваших мислєй!

— Скільки часу займе зважування? — похмуро поцікавився я.

— Це залежить від багатьох факторів, — загадково усміхаючись, відказав чиновник. — Але я міг би постаратися, посприяти і, так би мовити, пришвидшити процес…

Безперечно, я розумів, до чого хилить мій співрозмовець. Я вже навіть ладнався спитати у чинуші, скільки він хоче за сприяння у пришвидшенні процесу розмитнення, проте… раптово у мені щось обірвалося. Несподівано до мене дійшло, що чи не вперше у житті я роблю все законно і правильно. Я не прокручую аферу і не верчу заплутану фінансову махінацію — я здійснюю чесну бізнесову оборудку! Я чесно купив лайно у Перу, чесно привіз його на Батьківщину і збираюся чесно продати херсонським фермерам. Крапка. Думайте, що хочете, називайте мене максималістом і наївним мрійником, проте я подумки поклявся собі не давати митнику хабара. Я не збираюсь платити якомусь нахабі за те, щоб працювати чесно й без фіґлярства!

— Коли можна зайти за результатами зважувань? — запитую нарочито байдужим тоном.

Фьодор Михалич розчаровано скривився, награно відвів погляд убік і мляво промурмотів:

— Ну зайдіть завтра… Проте я раджу вам перед тим добряче все обмізкувати. Сподіваюся, до завтра ви передумаєте.

5

Втім, я не передумав, а тільки набрався рішучості йти до кінця у боротьбі за праве діло.

Зважування контейнерів тривало цілих два дні, після чого Фьодор Михалич подзвонив мені на мобільний і голосом, сповненим неприхованого тріумфу, проказав:

— З лабораторії надійшли результати зважування. Попрошу з’явитися для вияснення деяких обставин.

Певна річ, я вирішив не баритися і мерщій помчав в офіс митниці, все ще плекаючи слабку надію на те, що мені вдасться без втрат видерти своє гуано з лап державного митного контролю.

Товстопузий брокер чекав мене у себе в кабінеті, розкинувшись у кріслі без кітеля та краватки. Щойно я визирнув із-за дверей, він переможно задер носа і поманив мене рукою:

— Заходьте, заходьте, уважаємий. Сідайте. У мене для вас не дуже хороші новини.

Я мовчки опустився на стілець навпроти робочого стола.

— У вашому інвойсі вказано, — продовжив митник, підносячи до хитро прищурених очей оригінал перуанського інвойсу, — що вага першого контейнера становить 104,6 тонни, другого — 98,2 тонни. А ось результати зважування, — чоловічок підсунув мені різнокольоровий бланк з водяними знаками і доброю дюжиною фіолетових печаток, — наші високоточні ваги показали 102,7 і 96,3 тонни відповідно.

— Це можна легко пояснити, — намагаюся внести ясність. — Річ у тім, що корабель з Перу пливе через Атлантику приблизно три тижні. За цей час гуано всередині контейнерів дещо зсохлося й трохи утряслося. Ви ж самі бачите, яка зараз пого…

— Мене це не цікавить, уважаємий! — грубо обірвав мене товстун. — Звертайтеся до вашого постачальника, нехай присилає новий оригінал інвойсу. Ми не можемо оформляти вантаж, у якого не все гаразд з документами.

— Але, пане, гуано привезли аж із Перу! Пересилка документів займе чимало часу.

— Повторюю: мене це не стосується, — пиндючно форкнув Фьодор Михалич.

Я скрушно зітхнув, пробубонів щось на зразок «хай буде по-вашому» і підвівся, готуючись залишити кабінет.

Однак попри зовнішню пиху й демонстративну самовпевненість черевань почувався вельми сконфуженим. За довгі роки служби Фьодору Михаличу не раз траплялися контейнери, в чиїх інвойсах значилася неправильна маса вантажу, одначе абсолютно завжди вага у таких документах була занижена. Це робилося з різною метою: іноді, щоб сплатити менше мито, подеколи — для того, щоб приховати той факт, що у контейнерах захований якийсь вантаж, який не значиться в інвойсі, тощо. Цього разу все було інакше. Вперше перед Михаличем опинився чувак, у якого в інвойсі стояла цифра більша, ніж та, яку показали терези при зважуванні, і який при цьому холоднокровно й затято наривався на неприємності, вперто не бажаючи давати хабара.

Якоїсь миті митнику навіть стало страшно… То був перший раз, коли високоповажний пан Фьодор задумався над тим, що у контейнерах, можливо, й не банани, оскільки банани не можуть втрачати вагу під час транспортування. У ту ж мить голомозий черевань відразу відігнав від себе цю думку як абсолютно безглузду й несусвітню.

— Почекайте, уважаємий! Пождіть! — стараючись приховати розгубленість, окликнув товстун, коли я вже переступив поріг його кабінету. — Не варто так спішити з висновками. Ми можемо вирішити проблему з інвойсами, не виходячи з цієї кімнати. Можемо, правда ж? — силувано підморгнув чинодрал.

Я мовчки повернувся і знову сів на стілець. Пан Фьодор присунувся ближче і по-змовницьки почав:

— Буду відвертим і прямим, як паровозні колії. Вартість вашого товару згідно з інвойсом — двадцять дві тисячі доларів, цебто у найкращому випадку за розмитнення вам доведеться заплатити тисяч вісім-дев’ять американських грошей… — чоловічок затнувся, переводячи подих, а потім одним махом випалив: — Ви можете заплатити мені шість тисяч і вже завтра забирати контейнери.

Я німував, спопеляючи поглядом співрозмовця. Кадик товстуна кілька разів збуджено смикнувся.

— Добре, п’ять п’ятсот, — заявив чинуша, неправильно потрактувавши мою мовчанку. — П’ять з половиною тисяч баксів — і ніяких проблем!

— А як же тарифний комітет? — обережно уточнив я.

— Забудьте про тарифний комітет! — трохи роздратовано форкнув митник. — Це загальна сума, зразу за все. Я ж говорю: у вас не буде ніяких проблем!

Я знову затих, обмізковуючи ситуацію. Що його робити? Може, справді всучити йому на лапу і не корчити з себе героя? Всі ж ніби лишаються у виграші. Окрім держави, звісно.

— Слухайте, уважаємий, — гарячково затараторив Фьодор Михалич, перейшовши на шепіт, — ви, звісно, можете самі вирішувати свої проблеми з кожною службою окремо, але, повірте, дешевше вам це не стане. Платіть мені, беріть контейнери і дуйте звідсіля, поки я не розізлився.

Є в мене така риса: коли хтось тисне на мене, я починаю опиратися з подвійною силою, навіть якщо така поведінка шкодить мені самому.

— Я подумаю, — крізь зуби процідив я і рішуче залишив кабінет.

Вийшовши на вулицю, спинився. Стояла неймовірна задуха. Гаряче повітря огорнуло мене, миттєво осідаючи на шкірі краплинками сконденсованої вологи. Гіркий запах перегрітого асфальту та теплого пилу затоплював усе навкруг, викликаючи легку нудоту та ниючий головний біль. Ні людей, ні машин навкруги не було. Вицвіле небо на заході затягували важкі чорні хмари, провіщаючи сильну грозу.

Обвівши поглядом вантажний майданчик, я розшукав свої контейнери. Вагони стояли майже в центрі площадки поміж інших сорокафутових боксів, що відрізнялися між собою тільки кольором та написами. Поволі в мозок закралася думка, що я поспішив відмовлятися від пропозиції нечесного брокера, адже якщо найближчим часом я не «витягну» гуано з митниці, фермер скасує підписану зі мною угоду, і я залишуся ні з чим. Звісно, якщо не рахувати двохсот тон підсушеного перуанського лайна.

Неначе прочитавши на відстані мої думки, Фьодор Михалич вийшов слідом за мною надвір.

— Не хочете відкрити вагони? — через спеку він важко дихав, переминаючись з ноги на ногу позад мене. — Подивитеся, як там поживають ваші бананчики, га?

Товстун все ще сліпо вірив, що в контейнерах банани. Сподіваючись, що вигляд добряче підгнилих фруктів вразить мене в самісіньке серце і підштовхне до «правильних» дій, вимагач вирішив пограти на моїх нервах. Мені стало жаль його. Дуже сильно жаль. Бідолаха не усвідомлював, хто на чиїх нервах грає.

— Я думаю, це погана ідея, — стримано відказав я.

— Оп-па! Опаньки! — сплеснув у долоні товстун. — То ми, значить, не хочемо відкривати контейнери?

Михаличу все ще не давала спокою неув’язка з масою вантажу. Чинуша тямив, що за цим криється якась таємниця, але геть не шурупав, яка. Відмова відкривати контейнери остаточно переконала його, що з перуанським товаром точно не все гаразд.

— Чого ж ви мені раніше про це не сказали? — він помахав на мене пальцем, наче на якогось малолітнього бешкетника. — О-о, уважаємий, це ж зразу міняє всю справу. Забудьте про п’ять з половиною тисяч! Якщо хочете, щоб ми не перевіряли товар, щоб ми не перебирали всі ваші бананчики, шукаючи, що ж там заховано між ними, вам доведеться розжитися на дев’ять… десять… Ні! На тринадцять тисяч «зелених»! І ні центом менше!

Від такого неприкритого хамства я замалим не сказився. Я вхопив тлустого митника за барки, підтягнув до себе і проричав прямо в його масний переляканий писок:

— Слухай мене, плішивий телепню! З моїм вантажем усе в порядку — це раз. У вагонах не харчові продукти, а гуано — це два. І присягаюся, воно буде розмитнене як гуано і тільки як гуано, а не як банани, унітази чи пляжні тапочки. Це три! При цьому від мене ти не отримаєш ні копійки!

— Ах так?! — верескнув черевань, кумедно пручаючись і розмахуючи кулачком над головою. — Ах так! Я вам покажу! Я вам покажу гуано! Ти бач, який розумник…

У відповідь я скрутив йому нескладну комбінацію з одного пальця і забрався геть.

Коли я пірнав у приміщення станції метро «Шулявська», надворі зірвався навіжений вітрюган і почалася злива.

6

Не минуло й дня, як Фьодор Михалич видзвонив мене по мобільному:

— Слухайте… кгм… пане Максиме, а ви не могли б зараз приїхати?

За вікном шурхотів тихий дощ. Землисті хмари трохи ворушилися, але, здавалося, майже не рухалися в якомусь конкретному напрямку, надовго зависнувши над містом. Я подумки відмітив, що відповідальний за мої контейнери брокер уперше за весь час нашого спілкування звернувся до мене так чемно й офіційно. Голос у нього звучав якось невпевнено, з сірими нотками відчаю у глибині.

— А що сталося? — питаю.

— Справа у ваших вагонах… тих, що прийшли з Перу. Від них повіває…

— Від них що?

— Ну вони, тойво, трохи пахнуть… В розумінні — не дуже приємно пахнуть.

Злива періщила цілу ніч, і я зрозумів, що дощова вода просочилася в контейнери, внаслідок чого гуано підмокло і… почало смердіти.

— Оце й усе? — моїй незворушності міг позаздрити диктор на телебаченні.

— Так.

— Документи на вантаж готові?

— Ні.

— Тоді я не бачу сенсу приїжджати, — відрубав я і кинув слухавку…

Наступного ранку мене розбудив настирливий дзвінок у двері. За вікном так само бовталися набучавілі хмари і розмірено капотів дощик, цяткуючи краплями вологи вікно спальні. Спочатку я лиш натягнув подушку на вуха, проте незнайомий візитер не бажав утихомирюватися і продовжував знущатися над вхідним дзвінком, сповнюючи квартирку неприємним дзижчанням. Зрештою я тихенько вилаявся, потягнувся, позіхнув і поплентався в коридор дізнаватися, що за нахаба посмів потривожити мене в таку рань.

Підступивши до дверей, зазирнув у вічко. З протилежного боку, нервово обтрушуючи кітель від дощової води, стовбенів Фьодор Михалич. Я ще раз позіхнув, затим різко розчахнув двері і стомлено подивився на митника. Від несподіванки товстун здригнувся, похапливо зірвав з голови кокарду і виструнчився, наче перед великим начальством.

— Драстє… — пискнув він.

— Чого треба? — замість привітання грубо буркнув я.

— Уважаємий… то єсть, я хотів сказати, пане Максиме… я знову до вас з приводу ваших контейнерів, — запинаючись, бурмотав Фьодор Михалич. Його ліве око страшно смикалось. — Я сильно перепрошую, але вони… кгм… воняють, причому воняють крепко, по-дорослому, і моє начальство… Словом, ми їх наново зважили, і знаєте шо? Контейнери набрали вагу! Так-так! І тепер з інвойсом усе в порядку, — чоловічок тяжко зітхнув і з благанням подивився на мене: — І про тарифний комітет можете забути, ніхто вас не чіпатиме. Просто прийдіть, оформіть документи, заплатіть мито і валіть до бісо… кгм… і забирайте свої банани. Все буде по правилам, чинно і законно, обіцяю. Ви тільки прийдіть, будь ласка…

Я злився. Я був розлючений через упертість цього товстопузого віслюка, через його нещодавнє нахабство, через всю ту іржу, яка роз’їдала зсередини державну митну систему, через увесь той бруд, в якому загрузла країна, але в першу чергу через те, що мене так рано витягли з ліжка.

— Там не банани, — сердито просичав я. — Там лайно.

І захлопнув двері прямо перед носом нещасного митника.

Згідно з українським законодавством, у випадку виникнення між підприємцем та державною митницею спорів, які стосуються розмитнення товару, вантаж, що є предметом дискусії, відправляється на штраф-майданчик, де перебуває до того часу, поки остаточно не вирішиться його доля. По закону митниця не могла просто так узяти й позбутися моїх контейнерів. Після моєї відмови для працівників регіональної митниці лишалося не так багато місця для маневру. Спочатку вони відтягли вагони з гуано у найдальший закуток штрафної площадки, заштовхавши їх під самісінький паркан. Ефект був мінімальний… Наступної ночі, скориставшись темрявою, кілька ініціативних брокерів потай викопали паркан і переставили його на три метри ближче до дороги, намагаючись відтягти контейнери чим подалі від будівлі митниці. Це також не допомогло. Далі за парканом починалася проїжджа частина, а тому штовхати контейнери більше не було куди. Потому вони змінили тактику. Протягом наступної доби на митниці, а заразом і в інших сусідніх будівлях почали похапливо конопатити вікна та двері, набивати паклею вентиляційні канали. Втім, сморід знаходив найменші шпарини і однаково проникав у приміщення.

Час минав. Дощ уже четвертий день лив, як із відра. Гуано кисло й розмокало. Вагони пахтіли на пів-Києва.

…Не знаю, чим би закінчилась ця історія, однак на світанку шостого дня після того, як мої контейнери доставили з Одеси, здійнявся дужий південно-західний вітер і неприємний запашок накрив спочатку весь Шевченківський район Києва, а після обіду просочився в самісіньке серце столиці. Наступного дня депутати Верховної Ради та працівники Кабінету Міністрів несподівано усвідомили, що через неймовірний сморід просто не можуть працювати. Депутатські ложі, кулуари парламенту, зали засідань, кабінети міністрів нестерпно смерділи лайном. Шкіряні крісла, папери, канцелярське приладдя, штори, шпалери й килими — все тхнуло фекаліями. Законодавчу й виконавчу гілки влади охопив параліч. Депутатську більшість нудило, якась партія навіть заявила про вихід з правлячої коаліції, мотивуючи свої дії тим, що не можна сидіти за одним столом з людьми, які довели країну до такого неподобства; тлусті міністри кожних півгодини втрачали свідомість; працівники президентського апарату сновигали адміністрацією, наче обкурені опієм…

Спочатку державні мужі подумали, що десь під Києвом опозиціонери здійснили диверсію на одній з очисних станцій. Одначе така інформація не підтвердилася, через що з Адміністрації Президента подзвонили голові Служби безпеки і поставили йому чітку задачу — в найкоротші строки розшукати джерело невідомого убивчого запаху, після чого запах ліквідувати, а винних — суворо покарати.

7

…Я прокинувся через те, що у дворі будинку пронизливо завищали гальма. Внутрішній голос примусив мене струсити дрімоту, вилізти з-під ковдри і підійти до вікна.

Дощ врешті припинився, хоча хмари, як і раніше, висіли низько, а асфальт чорнів вологими плямами. Я зазирнув униз і побачив, що прямо навпроти дверей мого під’їзду спинився чорний лискучий «Mercedes» S-класу, наче оскаженілий пес агресивно шкірячи решітку радіатора, а трохи позаду за ним стояв накачаний позашляховик охорони «Toyota Land Cruiser». Теж чорний, наче вороняче пір’я.

По обидві сторони від дверей під’їзду стовбичили два дебелі охоронці. Обоє нервово курили, час від часу задираючи голови вверх і роздивляючись вікна багатоповерхівки. Я здогадався, що, незалежно від того, що за птаха щойно прикотила на S-класі до мого будинку, за той час, поки я чалапав від ліжка до вікна, вона вже встигла заскочити в під’їзд.

Несподівано заверещав дверний дзвінок. Я відірвався від вікна, поспішливо натягнув на себе шорти й майку і навшпиньки підкрався до дверей. Стараючись не дихати, обережно визирнув крізь вічко в коридор. Перед дверима стримів літній підтягнутий чоловік з широкими вилицями та вольовим квадратним підборіддям, тримаючи під пахвою тоненьку папку. Крім нього, здається, більше нікого не було. Незнайомець був одягнутий у військову форму, а на його грудях виблискували три ряди медалей та орденів. Сходова клітина аж іскрилася від величезної кількості нагород та великих, наче Гімалайські піки, зірочок на погонах. Я весь стиснувся від нехорошого передчуття і відкрив двері.

— Бажаю здоров’я! — голосно, але водночас похмуро й суворо привітався чоловік, затим без запрошення вступив у квартиру і так само гучно представився: — Генерал Шпитько, начальник митної служби України.

— Добрий день, — невиразно промимрив я, відчуваючи, що у мене, схоже, починаються проблеми. — А де… де пан Фьодор?

— Нема, — коротко, по-воєнному відказав генерал.

— Тобто нема?.. Що, взагалі нема?

— Взагалі нема. Можна зайти?

— Так, звісно, проходьте, — я відступив трохи назад і показав тремтячою рукою на кухню.

А проте щойно переступивши поріг моєї кухоньки, грізний генерал здувся, немов проколота повітряна куля, і важко плюхнувся на табуретку.

— У мене до вас чоловіча розмова, — впівголоса почав головний митник країни, несміливо зиркаючи на мене.

— Тойво… Розумієте… Я… — я гарячково роздумував над тим, щоб його вигадати на своє виправдання. — Я більше не буду! — кажу.

— У мене четверо дітей, — правив далі гість, наче й не чуючи мене. — Знаєте, скільки всього треба, щоб їх прогодувати й вивчити? Це тільки законних четверо… А ще дружина молода. То їй на Канари, то на Кариби, то ще в якусь дідькову дупу. А ще теща, і то така, що не приведи Господи, — генерал обхопив голову руками, обпершись ліктями на стіл, і схлипнув. — Через вас у мене вчора був поганий день. Вчора мені подзвонили спочатку з СБУ, потім з Адміністрації Президента, а потім особисто Прем’єр-міністр і… Коротше, якщо ви не заберете свої контейнери, моїй кар’єрі гаплик, — при цих словах він розкрив папку і дістав звідтіля купу заповнених бланків. — Всі документи готові, вам слід лиш поставити підпис. Не треба нікому нічого платити: ніякого мита, ніяких хабарів. Один лише підпис — і з усіма формальностями буде покінчено.

Я затих і, схиливши голову, зацікавлено роздивлявся митника. Він вижидав кілька секунд, однак, не дочекавшись відповіді, продовжив:

— Ось тут три з половиною тисячі доларів, — генерал трепетно витяг з кишень купу пожмаканих стодоларових папірців і склав їх кучугурою на столі. — Небагато, я знаю. Це весь мій сьогоднішній заробіток. Якийсь «комєрс» притяг з Китаю контейнер підроблених iPhon’ів і оформив їх як вагон китайських кедів… Ні, ні, ні! — затараторив Шпитько, побачивши, як я насупився. — Це ніякий не підкуп! Сприймайте це як державну дотацію, допомогу вашому, прости Господи, бізнесу. Якщо буде мало, я завтра ще принесу, тільки — благаю! — заберіть свій вантаж. Пожалійте моїх діток.

Зрештою я розтулив рота, але генерал тут-таки приклав палець до моїх губів.

— Тс-с. Нічого не кажіть. Просто поставте підпис і напишіть адресу, куди завезти контейнери. Доставку митна служба бере на себе. Взагалі-то ми таким не займаємось, але для вас, гадаю, можна зробити виняток.

Провагавшись трохи, я скрушно зітхнув, картинно прицмокнув язиком, а тоді, насилу стримуючись, аби не розреготатись, підписав усі папери. Строгий генерал вичавив із себе скупу сльозу, наостанок обняв мене, наче рідного сина, і, не прощаючись, помчав сходами вниз, зраділий, наче слон.

Через двадцять хвилин контейнери з гуано на повній швидкості мчали в Херсон до замовника. А я стояв на балконі своєї однокімнатної квартирки і, защемивши прищепкою носа, курив, роздумуючи про те, що Україна, безперечно, найкраща держава у світі. В жодній іншій країні гівно не допроваджують замовнику з мигалками і міліцейським супроводом.

8

Для розслідування подробиць інциденту, який допровадив до шоку половину Києва і на цілий тиждень паралізував життя кількох районів столиці, сформували спеціальну депутатську комісію. Після двотижневого слідства народні обранці встановили, що в завезених з Перу контейнерах дійсно містилося гуано, а не банани. Потім ще цілий день комісія доводила всім іншим депутатам та президії, що гуано — це ніяка не ящірка… Втім, головним результатом роботи комісії став офіційний указ, завізований Президентом, Прем’єр- міністром, усіма віце-прем’єрами та головою Верховної Ради, в якому йшлося про те, що у майбутньому ніколи, нізащо, ні за яких умов не слід обкладати податком імпортне гівно. Віднині і довіку лайно в Україну завозитиметься по нульовій ставці.

2–3 квітня, 16–20 червня 2010 // Київ, Рівне

Дорога знову кличе нас

1

Після останньої афери, коли я притяг з Перу і успішно спродав в Україні два контейнери гуано або, простіше кажучи, пташиного лайна, мій колега і напарник Тьомик несподівано кудись запропав.

Спочатку він покинув відповідати на телефонні дзвінки.

Попервах я тим не дуже проймався — таке з напарником і раніше траплялося. Проте згодом телефон мого друзяки відключився взагалі. При кожній спробі набрати його номер байдужий жіночий голос у трубці рапортував, що «абонент знаходиться поза зоною досяжності». Однак хвилюватися я почав лиш тоді, коли на сьомий день після зникнення до мене подзвонили Артемові батьки і поцікавилися, що я зробив з їхнім синочком? (Вони завжди формулюють питання саме таким чином: «Що ти зробив із нашим Тьомиком?» Ще жодного разу вони не питали щось на зразок «Ти, бува, не бачив Тьомика?» або «Чи ти не знаєш раптом, куди запропастився наш ненаглядний Тьомик?») Я, зрозуміло, відповів, що сам уже не тямлю, коли востаннє бачився з Артемом, після чого, недослухавши рясну зливу проклять на свою голову, розірвав зв’язок.

Того ж вечора, починаючи по-справжньому непокоїтись, я навідався на квартиру до товариша. Був уже вечір, проте у вікнах не горіло світло, а на настирливе дзеленчання дверного дзвоника ніхто не відкликався. Потупцявши кілька хвилин на сходовій площадці, я посунув додому.

Повернувшись додому, я не полінувався і зателефонував усім своїм колишнім кредиторам, клятвено запевняючи кожного, що незабаром все віддам, тільки не треба вбивати мого ні в чому не винного товариша. Дехто вже й думати забув про мене, хтось погрожував посадити на палю, як тільки до мене добереться, однак усі в один голос твердили, що не бачили мого напарника.

Затим я обдзвонив усі приймальні пункти швидкої допомоги, обійшов кілька моргів, де мав неприємність розглядати дюжину посинілих і не ідентифікованих трупаків, жоден з яких, на щастя, не виявився Тьомиком.

Насамкінець я звернувся у міліцію і заявив про зникнення людини…

Непомітно минув місяць, по завершенню якого я змушений був констатувати, що всі мої пошукові потуги ні до чого не призвели. Тьомик мов крізь землю провалився. За чотири тижні невпинного шукання не вдалося знайти ні його тіла, ні слідів, ні хоча б якогось натяку про можливе місцезнаходження мого товариша. Напарник неначе випарувався.

Аж раптом саме в той день, коли остання іскорка надії відшукати товариша живим згасла в моєму серці, Тьомик (ну не потвора, таке витворяти?) подзвонив мені на мобільний з невідомого номера.

— Привіт… це я… — прохарчав із трубки захриплий до невпізнання голос компаньйона.

Я був настільки певен, що Тьомик уже в кращому світі — відчитується за все, що ми натворили в Мексиці й Перу, що спершу не впізнав його голос.

— «Я» — це хто?.. Артеме?.. Артеме, це ти?!! — я аж захлинувся від хвилювання, що в момент тугим клубком підперло підгорля, а тоді затараторив: — Тьомо, скажи, хто вони?! Я їх усіх повбиваю! Де ти, друже?! Де тебе тримають?! Які їхні вимоги? Що вони хочуть? Викуп? Скажи: я все дістану! Тебе катували?..

— Максе, не кричи. Все о’кей. Я у себе дома. Приїжджай, таке враження, наче ми вже цілу вічність не бачились.

Шокований таким нежданим «воскресінням» товариша, я занімів і на цілу хвилину втратив здатність розмовляти.

— І привези щось поїсти, — додав Артем, — бо я цілий місяць не виходив з квартири.

— То ти увесь цей час був…

— Не патякай багато. Приїдеш — усе розкажу. І поквапся, бо я голодний, як чорт.

Страшенна цікавість підганяла мене, відтак я не став більше нічого розпитувати, кинув трубку, по-армійському швидко вдягнувся і вискочив на вулицю.

2

— Вулиця Василя Касіяна на Теремках, новобудова навпроти іподрому, — називаю адресу, зазираючи в перше-ліпше таксі, що трапилось на дорозі.

Кілька секунд таксист морщить лоба, прикидаючи можливий маршрут і вартість поїздки. Зрештою чоловік лаконічно рапортує:

— Сімдесят гривень.

— Поїхали, — без вагань погоджуюсь я, оскільки пекуча нетерплячка відбила будь-яке бажання торгуватись, і заскакую в машину.

Щось відразу впало мені в око, як тільки я всівся на потерте крісло коло водія і, як завше, неправильно розрахувавши силу, з гуркотом захлопнув за собою дверцята. Щось, у біса, не так з автомобілем. На перший погляд — звичайнісінький старенький «Фольцваген Bora», однак якась непомітна деталь усередині салону муляла око і не давала мені спокою. Тримаючи голову прямо, я обережно скосив погляд на шофера. Його обличчя видалось мені на диво знайомим. Звідкіля я можу його знати?..

Несподівано для себе самого я второпав, що так шарпало мені душу в екстер’єрі цієї машини. Я повернувся до таксиста, подивився тепер прямо на нього і, невідь чого широко посміхаючись, спитав:

— Слухайте, дядьку, а чого це в у вас тачка німецька, а кермо від японського «Ніссана»?

Водій зразу аж підскочив на кріслі, ледь не буцнувшись головою об дах автомобіля, а тоді різко загальмував. Кілька секунд він пильно обстежував моє обличчя, після чого затрясся і відчайдушно закричав:

— Ах ти ж гад! Скотина!!!

Словом, до Тьомика довелось добиратися пішки. Взагалі від мене до Артемової квартири своїм ходом тюпачити десь півтори години, може, годину з чвертю, але запопадливий таксист не полінувався і поміг мені, тож я добіг трохи менше, ніж за тридцять хвилин…

3

— Ти чого такий захеканий? — Артем зустрічав мене у дверях; теж, мабуть, згорав від нетерпіння розказати про події минулого місяця.

— Здибав таксиста, який віз нас із Борисполя після повернення з Перу, — відсапуючись, пролепетав я.

— І що? Він упізнав тебе?

— Впізнав? Не те слово, чувак…

— Треба було передати привіт від мене.

— Ет, не зважай, — відмахнувся я. — Краще розкажи, де тебе весь час носило?

— Ніде, — скупо буркнув Тьомик, — сидів у квартирі… Ти пожерти приніс?

— Ага, — я простягнув товаришу білий непрозорий пакет. — Тут консерви… — а потім втелющився на товариша. — Слухай, чувак, якого дідька?

— Якого дідька що? — вдаючи, що не розуміє мене, перепитав напарник.

— Якого дідька ти просидів місяць удома, нікому не сказавши, де ти? Я пів-України перевернув догори дном, шукаючи тебе або… або твоє тіло. Я вже думав, тебе давно хробаки з’їли. Міг би хоч подзвонити! Чи смс написати!

— Це все вона… — загадково проказав Тьомик, закотивши очі догори.

— Хто вона?

— Маруся, — шепотом, наче остерігаючись чогось, сказав мій товариш.

— Маруся?! — вирячився я. — Ти хочеш сказати, що просидів цілий місяць у хаті, немов смердючий кріт під землею, через якесь кучеряве дівчисько?

Тьомик ствердно мотнув головою.

— Вона зламала мою сторінку в «Однокласниках». Ту, на якій я зазвичай шукаю собі дівок на вечір, — не підвищуючи голос, пояснив він.

Я реготнув, ляснувши себе по ногах. Однак мій товариш не схвалив мого жартівливого настрою. Насупившись, він правив далі:

— Ти не розумієш, чувак. Вона підібрала пароль до акаунту, а тоді під головним фото, де я вилажу з вод Карибського моря на одному з пляжів поблизу Канкуна, засмаглий весь такий, поставила підпис: «Шукаю пацана для…»

Я перепрошую, шановні читачі, але в цьому місці я мушу обірвати Тьомикову обурливу промову, позаяк те, що написала Маруся у нього в «Однокласниках», зазвичай у книгах не пишуть. Навіть у найсучасніших постмодерністських опусах. Звісно, я розумію, що з пісні слів не викинути, однак при всій до вас повазі, панове, змушений представити на цих сторінках дещо полегшену, так би мовити, лайт-версію тієї злощасної фрази. Так ось, підступна дівуля, доведена до відчаю Артемовими вибриками, написала щось подібне до: «Шукаю пацана для грубого сексу через попу».

— …і дала мій телефон, — закінчив мій товариш.

Зрозуміло, наступного дня мобільний Тьомика розривався від різноманітних, м’яко кажучи, не дуже пристойних пропозицій. Хлопець миттю відключив телефон, однак ще цілий місяць з квартири не виходив. Так боявся за свою цноту.

— І тоді ти заліг на дно? — допитувався я, стараючись не розреготатись.

— А що б зробив ти на моєму місці, розумнику? Мені безперестану дзвонили всякі вурдалаки і розказували про те, що вони хочуть зі мною зробити, — похнюпившись, повідав мій товариш. — Я ж не знав, що то вона написала. Думав, вони так, самі по собі дзвонять. Знаєш, як страшно було на вулицю виходити? Думав, ти знов якусь аферу утнув, а полювати почали на мене. У нас же так завжди: ти робиш бізнес, а мені б’ють морду.

Я тим часом відкрив одну з консервів, устромив усередину виделку і передав товаришу:

— На — поїж. Заспокойся. Все вже позаду.

Тьомик взяв банку до рук, покопирсався у ній виделкою і, не заглядаючи всередину, почав жувати. Я відкрив ще одну і з насолодою почав наминати її вміст.

— Я тільки вчора про все дізнався, випадково зазирнувши на свою сторінку…

Несподівано на обличчі мого напарника проступило здивування, яке поступово змінилось дуже настороженим виразом. Він почав якось загадково рухати щелепою, час від часу далеко висолоплюючи язика, а потім і зовсім перестав жувати.

— Максе, це що таке? — йойкнув Артем, піднісши консервну бляшанку до носа. Перед його очима на вицвілій етикетці красувався напис «Тушонка», а трохи нижче під ним печатка з датою — 1946 рік.

— Це тушонка. Армійська. Правда, добра? Апетитна така!

— Ти де її взяв?!

— На Дегтярівській. У військовій частині безплатно роздавали. У них там склад розформовують чи щось таке… — прогугнив я з набитим ротом.

— А мамонтів копчених там не давали?

— Здається, ні. Якщо хочеш, наступного разу я запитаю…

4

Полудень другого дня, квартира Артема…

— А де обід? — спитав Тьомик, однією рукою стискаючи велику ложку, а іншою любовно погладжуючи запале черево. — Ти ж обіцяв, що приготуєш щось поїсти.

— Це наш обід, — дуже тихо, майже нечутно сказав я.

Тьомик розгублено подивився на стіл, на якому стояв кухоль з водою з-під крана і миска крупно нарізаної редиски. Я почервонів і опустив голову, наче школяр, який провалився на екзамені.

— Це… це… — насилу видушив із себе напарник.

— Це редиска, чувак. Вона дуже корисна.

— І це все… геть усе, що у нас сьогодні на обід?

— Є ще вода. Бери воду! Дивись, яка смачна, холодна!

— А на вечерю у нас що?

Я відчув, як у роті все пересохло, але, не відводячи погляду, твердо промовив:

— Теж редиска.

Тьомик трохи зблід, якось неприродно так випрямився і відкинувся назад на стільчику.

— Ну, я можу її зварити, якщо тобі сира не подобається, — поспішаю його заспокоїти.

Я готовий був крізь землю провалитися від сорому, адже вперше в житті у мене не було грошей навіть на те, щоб зготувати хороший обід. Здавалося, гірше вже бути не може. Одначе нині, оглядаючись назад, я думаю про те, що то були без перебільшення великі часи, найкращі дні мого життя, адже саме в такі моменти близькі люди виявляють свою справжню суть, не прикриту зогнилими суспільними нормами і не завуальовану лицемірством, саме тоді перед тобою постають реальні люди, відтісняючи у небуття улесливих пластмасових манекенів, люди, які говорять і чинять те, що дійсно хочуть казати і чинити, — аж ніяк не те, що від них вимагається лещатами соціальних догм. Їм просто більше нема чого втрачати. Саме у такі дні сповна усвідомлюєш, чого варта справжня дружба.

Тьомик мовчав, замислено видивляючись щось у хмарах за вікном.

Я вже не раз повторював, що знаю свого напарника, наче облупленого. Я практично безпомилково вгадую, про що він мріє, що хоче сказати чи що збирається утнути. Втім, цього разу Артем видав щось таке, чого я зовсім не очікував. Він прискіпливо подивився на мене, легенько прижмурив одне око, потім всміхнувся, як не посміхався уже давно, і сказонув:

— Прикольно воно тоді над Тітікакою бабахнуло. У мене на два дні вуха заклало…

— Істинно, чува-а-ак! Експлозія тоді вдалася — перший сорт! — попри повне отетеріння від останньої фрази мого друзяки і надокучливе бурчання у животі я не зміг стримати посмішки. — Ги-ги! — а потім згадав: — А пам’ятаєш, як ми ловко бандюг у лісах Мадре де Діос вгробили? Жаль, правда, нічого путнього з того все одно не вийшло.

— Твоя правда, друже, — товариш ще більше розплився в посмішці, задоволений, наче хлоп’я, якому щойно зуба вирвали. — Зате як уявлю, чим то все могло скінчитись, аж мурашки по шкірі бігають!

Лише тоді, коли втратиш усе, починаєш розуміти, хто ти є насправді.

— Слухай, — несподівано продовжив я, — хочу тобі дещо розказати, пояснити, куди я всадив останні гроші, зароблені на перуанському лайні.

— Не варто, — неуважно відмахнувся Артем. — Я й так знаю — певно, вгатив у чергову «аферу століття» і як завше прогорів.

— Ти помиляєшся, друже… ти дуже сильно помиляєшся. Звісно, більша частина коштів пішла на покриття моїх давніх боргів, якусь частку я потратив на пошуки тебе, поки ти ховався від тих го… ну, від різних настирливих парубків у себе на квартирі. Однак після того у мене все ще лишалось майже дві тисячі «зелених».

Тьомик оживився і зацікавлено зиркнув на мене.

— Я так розумію, оскільки нам зараз нема за що навіть купити поїсти, то ти їх теж у щось убухнув?

— Саме так, друзяко! — з гордістю випалив я.

Потому сценічним жестом, наче актор старого голлівудського кіно, я дістав з нагрудної кишені сорочки два згорнуті вчетверо листка А4 і, розправивши, поклав їх перед Тьомиком. То були e-tickets — електронні білети — роздруківки, що підтверджують замовлення квитків на літак.

Не повірите, мій товариш навіть не зиркнув на листки. Кілька хвилин він зосереджено мовчав і мрійно телющився у далечінь, туди, де зникає небо, де повітря пахне пригодами, а незнайома земля завжди радо приймає тих, хто спраглий до ризикових та навіжених авантюр. Потім, насолоджуючись синявою полуденного неба, Тьомик постукав пальцями по роздруківках і промовив:

— Поїхали…

— Ти ж навіть не знаєш куди, — лукаво заперечив я.

— Та мені по цимбалах, чувак. Просто поїхали. Нам більше нічого не лишається…

Я вкинув кілька редисок до рота і, тихенько торжествуючи, почав їх пережовувати. А ще я подумав, що попри всі невдачі та невезіння живу найкращим з усіх можливих життів…

3 червня, 30–31 липня 2010 // Київ

ДАЛІ БУДЕ…

1

Див. «Навіжені в Мексиці».

2

Нуебо сол (нуебо соль, новий соль) — грошова одиниця Перу.

3

Великі суми готівки вивозити за кордон заборонено.

4

Gamla stan (швед. «Старе місто») — історичний центр шведської столиці.

5

Я перепрошую, сер. Через кілька хвилин ми приземляємось, а тому, будьте ласкаві, застебніть ремінь безпеки (англ.).

6

Чилійська авіакомпанія, котра підтримує сполучення між Мадридом та столицями багатьох південноамериканських держав (Кіто, Лімою, Сантьяго- де-Чилі тощо).

7

Ручна поклажа (англ.).

8

Поліція провінції Котопаксі! Руки вгору! (ісп.)

9

Більш детально див. «Навіжені в Мексиці».

10

Врешті-решт все зводиться до удачі (англ.).

11

Піура (Piura) — місто на півночі Перу, адміністративний центр однойменного регіону.

12

Тýмбес (Tumbes) — найпівнічніше місто Перу неподалік від кордону з Еквадором.

13

Суйяна (Sullana) — невелике місто в Перу, регіон Піура.

14

World Wide Fund for Nature — Всесвітній фонд дикої природи.

15

КОНМЕБОЛ (ісп. CONfederacion sudaMEricana de FutBOL) — КОНфедерація південноаМЕриканського футБОЛу, організація, яка керує футболом у Південній Америці, аналог європейської UEFA.

16

Місто у Перу, адміністративний центр регіону Ламбайєке.

17

Увага! Великий і злий пес на подвір’ї! (ісп.)

18

Чихуахуа — найменша у світі порода собак, названа в честь мексиканського штату Чиуауа, де її вперше знайшли приблизно у 1850 році.

19

Тартар — у древньогрецькій міфології глибоченна прірва, що знаходилась під царством Аїда, куди Зевс звергнув Кроноса і титанів. Там також були ув’язнені циклопи.

20

Сечура — велика пустеля, котра займає все північно-західне узбережжя Перу, від еквадорського кордону до Ліми.

21

Аїд — у древньогрецькій міфології бог підземного царства мертвих і водночас назва самого царства.

22

Місто у Мексиці на півострові Юкатан. Більш детально див. «Навіжені в Мексиці».

23

Викрадення слона (ісп.).

24

Спальний район на півдні Ліми.

25

Таке досить часто трапляється у слонів у неволі. Не маючи змоги багато ходити, вони починають переминатися з ноги на ногу, згодом це входить у звичку, і тварини просто не можуть зупинитися.

26

Чек-ліст процедура — в авіації перелік чітких послідовних інструкцій для виконання певної дії (наприклад, пуску двигунів) чи маневру (зльоту, посадки тощо).

27

Більш детально див. «Навіжені в Мексиці».

28

Ця історія не вигадана. У 2009 під час однієї з сутичок повстанці дійсно збили перуанський військовий вертоліт над лісами Мадре де Діос.

29

Це хто? (ісп.)

30

Це що таке? Це що таке?.. (ісп.)

31

Сучасний житловий масив на півдні Ліми, перуанської столиці.

32

Ритуальні рисунки на землі.

33

Мається на увазі перуанський Конгрес (Congreso) — найвищий законодавчий орган Перу. До нього входять 120 депутатів (конгресменів), які обираються за пропорційною системою терміном на 5 років.

34

Від ісп. «delirio» — марення.

35

Назва компанії — «Тихоокеанська залізниця Деліріона» (ісп.).

36

Ні фіга собі! (ісп.)

37

Сучий ти сину (ісп.).

38

Джунгарські хом’ячки — сімейство карликових хом’яків стандартної сірої масті без жовто-коричневого відтінку з виразною темною смугою на спині та темно-сірим ромбиком на лобі.

39

Перевантаження, зайвий вантаж (англ.) — термін, що позначає перевищення максимально допустимої злітної маси літака.

40

Великий кільчастий, або олександрійський, папуга — найкрупніший представник роду Psittacula. Це птах чималих розмірів, з червоним округлим дзьобом і темно-пурпуровою плямою на крилах. Кільчасті папуги мають здатність відмінно імітувати будь-які звуки, в неволі вони чудові балакуни. Часто їх називають «олександерами» в честь Олександра Македонського, який відкрив цю породу для європейців.

41

Жако (сірий папуга) — один з найпопулярніших видів домашніх папуг.

42

Куско (ісп. Cusco) — місто в перуанських Андах, адміністративний центр однойменного регіону. В минулому — столиця Інкської імперії.

43

Ойянтайтамбо (кечуа Ollantaytambo) — визначне інкське місто на півдні Перу в шістдесяти кілометрах на північний захід від Куско. Розташоване на висоті 2792 метри над рівнем моря. В часи Інкської імперії Ойянтайтамбо слугувало резиденцією для імператора Пачакуті. Складається з велетенських кам’яних терас та укріплень.

44

Це напарник наполіг, щоб я вставив дані слова у рукопис. Дозволю собі з ним не погодитися. І взагалі я хотів їх видалити, але не встиг — і книга пішла у верстку.

45

Перуанський лікер з винограду, вміст алкоголю — 40 %.

46

Штат на півдні Мексики, найбідніша мексиканська губернія.

47

Вас зрозумів (англ. авіац.).

48

Альтіплано (від ісп. «alto» — високий і «plano» — площина) — велике плато в Андах з безліччю вулканів, являє собою понижену частину внутрішнього плоскогір’я Центральних Анд. Займає прикордонні території Чилі, Перу, Болівії та Аргентини.

49

Такіле, Амантані — великі острови на озері Тітікака, на яких і досі збереглася автентична перуанська культура.

50

Плавучі острови Урос — штучні острови на озері Тітікака, зроблені з очерету тотора. З давніх-давен на таких островах живуть люди.

51

Вас зрозумів, сеньйоре! (англ. та ісп.)

52

Арекіпа — місто на півдні Перу, 300 км на захід від озера Тітікака.

53

Галапагоські острови — архіпелаг у Тихому океані на широті екватора, належить Еквадору.

54

Друзі, цей чоловік є дуже нехорошою людиною… (літературний переклад з ісп.)

55

900 USD — на такі гроші в Перу можна гульбенити місяць.

56

Бейдевінд — курс вітрильного судна відносно вітру, коли кут між напрямком вітру і діаметральною площиною корабля складає менше 80° (менше восьми румбів). Виділяють бейдевінд повний (60…80°) і крутий (менше 60°).

57

Спеціальний багаж (англ.) — переважно негабаритний, крихкий чи вибухонебезпечний вантаж, який транспортують у літаках в окремих контейнерах. Спеціальним багажем також вважаються домашні тварини, яких через заборону пускати в салон перевозять у клітках у спеціальних відсіках пасажирських авіалайнерів.

58

Привіт, мій солоденький, мій чоловіче! (ісп.)

59

«І нічого більше не трапилось» — відома балада Metallic’и.

60

Ігуана — крупна травоїдна ящірка, що проживає в Центральній та Південній Америці.

61

Порт відправлення (англ.).

62

N. B.: Служби безпеки просвічують контейнер, шукаючи зброю, наркотики чи контрабанду ще на кордоні, якщо товар доставляється суходолом, або ж у порту, якщо вантаж везуть морем. Через це у більшості випадків митники на регіональних митницях (скажімо, у Києві) не заморочуються відкриванням контейнерів і перевіркою їх вмісту. Виняток становлять планові перевірки або ж ті бізнесмени, які через певні причини впали в немилість працівникам митної служби.

Content

Макс Кідрук
Навіжені в Перу

Трек-лист, рекомендований для прослуховування при прочитанні

Увертюра

Мої п’ять мільйонів доларів

Собачий бізнес

Лоходонта перуанська Лірична історія про викрадення слона із надр перуанської столиці

Антитерористична операція, або Як ми з Тьомиком стали національними героями Перу

Деліріон Місто, якого не було

Як грохнули Скаженого Білла

Чому ми не купили фабрику по заготівлі хом’яків

Новий рік на берегах Тітікаки

Як ми здолали депортацію, тяжке похмілля і страшного Мурзіка

Про гуано і доблесних українських митників

Дорога знову кличе нас

1