Максим Кідрук

Подорож на Пуп Землі

Т. 1

Моїм батькам, Івану Миколайовичу та Ніні Сергіївні, за розуміння, підтримку та мовчазне потурання усім моїм навіженим ідеям

Через двадцять років ви більше жалкуватимете про те, чого не зробили, аніж про те, що ви зробили. Тому відкиньте сумніви. Забирайтеся геть з безпечної гавані. Ловіть подорожній вітер усіма вітрилами. Досліджуйте. Мрійте. Відкривайте.

Марк Твен

It will be a hell of a trip…[1]

Jan Fidler

ЯКОСЬ В ПУСТЕЛІ АТАКАМА…

(ПРОЛОГ)

Липень 2009-го, пустеля Атакама, Чилі, тисяча двісті кілометрів на північ від Сантьяго. Тридцять хвилин після заходу сонця

…З їхніх облич давно щезли посмішки. Жарти стихли самі по собі, вичерпалися ще кілька кілометрів тому, заливши салон новенького «Chevrolet DMAX 3.0» масною тишею, якщо, звісно, не брати до уваги розміреного хурчання двигуна та тихого постукування камінців об днище.

Небо набрякало свинцем. Сутінки скрапували з безхмарної височини, пастельними тонами накладаючись на обривчасті, наче порубані сокирою вапнякові скелі, які щомить сильніше зчавлювали русло давно засохлої ріки. Де-не-де перед капотом позашляховика поміж сіро-коричневими порепаними бескидами просовувались гладенькі язики піщаних дюн. Довкола них глиняні бескиди неначе провалювались крізь землю, оголюючи блідо-бордове призахідне небо. Позаду за машиною в густому нерухомому повітрі застигали каламутні хмари здійнятої колесами порохняви, схожі на грізних привидів, що вилазять зі скель, так безцеремонно потривожені небажаними гостями.

Двоє молодих чоловіків, сховавшись у кабіні червоного глянцевого пікапа, помалу, проте неухильно просуваються вглиб Атакамської пустки. Щільно стиснуті губи та біснуватий полиск у їхніх очах виказують похмуру рішучість. Зрідка вони перекидаються негучними лаконічними фразами. Перемовляються англійською, щоправда, з ледь відчутним акцентом. Обоє — трохи вищі середнього зросту, з русявими чупринами, вигорілими до білизни під гарячим сонцем Атаками. Обоє мають світлі очі, котрі наче дві величезні водяні краплини проступають на засмаглих до червоного обличчях. Облуплені носи, порепані пересохлі губи — усе свідчить про те, що незнайомці є цій землі чужими.

Старший кермує. Його сині очі промацують дорогу попереду, видивляючись підступні вибоїни та масивні купи вапняку. Молодший, ніби штурман під час ралі, тримає на колінах потерту карту, намагаючись щось розгледіти за допомогою кишенькового ліхтарика.

Зненацька вапнякові бескиди розступилися, відкриваючи для погляду продовгувату прогалину. Гостроконечні обриси глиняних хребтів змінили м’які перекати піщаних дюн. За кількасот метрів на південь прямовисний кряж продовжувався, але на заході та півночі горизонт заступили м’які дюни — немов хвилями велетенського океану плавно здіймаючись увись. Утім, білошкірим осквернителям пустельного спокою не довелося довго милуватись захопливим краєвидом: зненацька «Chevrolet» зарився носом у пісок, паси безпеки боляче врізались у груди, а важіль перемикання передач затрясся, ніби в лихоманці.

— Піски! Чорт забирай, піски-и-и!!! — заволав молодший з чоловіків, зриваючи карту з колін.

Другий, різко крутнувши кермо праворуч, спробував додати газу і вирватися з пастки. Мотор злостиво загарчав, але машина не зсунулася з місця. Задні колеса з шаленою швидкістю безрезультатно вертілись, піднімаючи вгору силу-силенну куряви.

Зрештою, двигун заглох…

Мандрівники вибрались із автомобіля. Перед ними постала невтішна картина: русло ріки раптово урвалось, а джип усіма чотирма колесами втонув у піску. Молодший, той, що тримав карту на руках, неквапом роззирнувся навкруги і тихо, але смачно вилаявся. Повітря здригнулось: такої дивної мелодійної мови пустеля не чула від створення світу. Тим часом водій, не звертаючи уваги на експресивні вислови товариша, мовчки обійшов авто і заглянув у кузов пікапа. Затим він повільно відхилився назад і спробував сплюнути, але рот пересох настільки, що з нього не вилетіло ні краплинки вологи.

— Маємо лопати? — зрештою спитав молодший з чоловіків. — …Ну, хоча б одну?

— Ні.

— А дошки?

Водій заперечно похитав головою. Якийсь час вони переминалися з ноги на ногу, сердито обдивляючись заціпенілий джип, а тоді без зайвих слів та нарікань опустилися навколішки і руками взялися відкопувати колеса. Пісок був м’яким, теплим, сухим. Дуже приємним на дотик.

Спливло кілька хвилин.

- Є дно! — нарешті гукнув один з них, намацавши твердий ґрунт під правим заднім колесом.

— У мене теж!

— Тоді за роботу! Я підпихатиму спереду, а ти здавай назад, — з надією в голосі скомандував «штурман» і став навпроти капота, готовий впертися у розігріту решітку радіатора. — Вирвемося!

Водій прудко заскочив у кабіну, завів двигун, увімкнув задню передачу і почав газувати. Машина легко просунулась назад на цілий метр, після чого знову вгрузла в пісок. Довелося ще раз відкопувати задню вісь, але, за другим разом «Chevrolet», закутавшись у хмари порохняви, з легкістю вишкрібся на твердий ґрунт.

Сутінки густішали. Чоловіки, важко дихаючи та відкашлюючись від піску, стояли поряд із джипом і обмацували поглядами піщану прогалину, що втиснулась поміж похмурими стінами долини. Відразу під бампером старе русло сповзало під дюни; далі на кілька сотень метрів простягалася смуга незайманого піску.

— Ну… — зрештою буркнув старший з мандрівників.

— Що «ну»?

— Може, спробуємо прорватися? — не відводячи очей від дюн, спитав він.

Його молодший товариш повільно мотнув головою і розважливим тоном, що не допускав заперечень, відказав:

— Післязавтра наш літак. Ще чого доброго застрягнемо посеред пустелі і не зможемо вчасно добратися до Сантьяго. Тоді головна мета Експедиції опиниться під загрозою. Звісно, я хотів би проїхати долину до кінця, особливо цю долину, але… гадаю, не варто, чувак. Треба повертатися назад на трасу.

Кілька хвилин обоє мовчали, упиваючись безмовною красою Атаками. А тоді старший гучно втягнув у груди сухе пустельне повітря.

— Твоя правда… Ти як завше правий, — мовив він, не зводячи погляду з вузької щілини між вапняковими скелями по той бік дюн; від червоного «Chevrolet» прохід відділяло не більше двоста метрів. — Хоча жаль. Знаєш, насправді дуже жаль. По-моєму, твердий ґрунт пролягає не так уже й глибоко, а там прохід… теж недалеко… Але твоя правда, не варто, — повторив він, неначе переконуючи сам себе.

— То що, розвертаємось і їдемо назад?

— Ага. Ставай коло скель за машиною, дивитимешся, щоб я не пообтирав боками стіни ущелини, коли здаватиму назад. Гукнеш, коли стане достатньо місця для розвороту, — водій кинув останній неспокійний погляд на дюни, любляче постукав по даху «Chevrolet» і забрався в кабіну.

— О’кей, — слухняно відповів «штурман» і відступив на край крихких вапнякових скель позаду авто. За мить гуркіт мотора знову шугнув у небо над пустелею, передні колеса на повну вигнулись ліворуч, і джип посунувся назад.

— Давай! Давай ще! Не бійся! — кричав молодший з чоловіків, махаючи руками на себе. — Візьми трохи праворуч! Прекрасно! Здавай, здавай назад!

Пікап пропхався задом чотири чи п’ять метрів, коли височенні стіни долини трохи розступилися, відкривши достатньо місця для маневру.

— А тепер розвертайся!

«Chevrolet» мертво застиг у півтемряві. Двигун кілька разів зривався на рик, збільшуючи оберти, неначе спортивний болід перед стартом, однак колеса лишалися нерухомими. Чоловік, який показував дорогу, подумав, що його компаньйон не розчув останніх слів, тому прокричав гучніше:

— Чувак, тут достатньо місця! Можеш розверта…

Але замість того, щоб розвернутися і поїхати назад, джип, вискнувши гальмами, почав розганятись. За мить він на повній швидкості понісся вперед — прямісінько у роззявлену пащеку дюн…

Здіймаючи стовпи куряви, ревучи, неначе реактивний винищувач на зльоті, «Chevrolet» здужав проскочити метрів сорок, перш ніж пустеля оговталася і зупинила нахабу. Цього разу пікап пірнув, наче плавець у воду. Днище з глухим «ш-ш-шурх!» лягло на пісок, колеса під розпачливе завивання двигуна заривались глибше та глибше, не знаходячи опори. Молодший з мандрівників, роззявивши рот від здивування, умлів коло скель і отетеріло дивився вслід машині. Він просто не міг осягнути того, що сталося.

Між тим чоловік за кермом продовжував відчайдушно тиснути на педаль газу. Тонни пилу і пустельного пороху заслали посутеніле небо. Скелі тремтіли, ніби корпус стотонної турбіни, відлунюючи передсмертний рик потужного трилітрового двигуна. Та марно. «Chevrolet» остаточно й безповоротно закопався у пісок і сидів, перелякано блимаючи фарами, неначе танк у засаді. Зрештою, водій капітулював, вимкнув мотор і вибрався із джипа. Спересердя він копнув ногою пісок і відчайдушно закричав:

— Man, I’m stupid! [2]

— WHAT THE FUCK WAS THAT?!! [3] — прогарчав його товариш, відчайдушно трясучи руками над головою.

— I thought we could have made it… [4]

— Як?! Як ти міг таке подумати навіть не обстеживши шлях попереду?!!

— Man, I’m stupid! — і, спираючись спиною на дверцята авто, старший чоловік важко з’їхав на пісок.

Розпачливі слова слабко відлунювали від шкарубких скель, моторошним потойбічним шепотом повертаючись до двох невдах, загублених посеред одного з найсухіших місць на планеті. А потім пустелю скував важкий пласт утробної тиші. На заході за дюнами зникали останні відблиски денного світла. Зі сходу від скель повільно повзла непроглядима темрява. Повітря скидалося на розігрітий сонцем пластилін. Неймовірно яскраві цятки зірок безгучно вмикалися на небесах, які давно забули, що таке хмари. І все це — в суцільній, в’язкій, непроникній безмовності. Здавалося, можна почути як скрипить пісок, що осідає з повітря на дюни.

Двоє чоловіків безпорадно застигли, наче манекени. Молекули темряви налипали на контури їхніх тіл, допоки вони не злились воєдино з вапняковими велетнями на сході.

На пустелю опустилася ніч…

Ну що? Зараз, гадаю, саме час знайомитись.

Отож, той, хто щойно легковажно похоронив новенький «Chevrolet» посеред безжалісних дюн, а тепер вкляк, неначе статуя, безсило спираючись на безпомічний джип, — це Ян. Ян Фідлер. Швед зі Стокгольма. Хоча, мабуть, більше чех, аніж швед, бо попри те, що все своє свідоме життя Ян прожив у Швеції і має шведський паспорт, за національністю він чех і народився у Чехії, ввібравши у себе з молоком матері всі характерні риси й особливості істинно слов’янської душі.

А той другий, що лишився ближче до виходу зі скель, а зараз стоїть, вперши руки в боки і тихо лається відразу чотирма мовами, — це я…

Усім привіт! Давно не бачились, панове.

МІЖ ДВОХ СВІТІВ: ПЕРЕДІСТОРІЯ

Человек, по-настоящему полюбивший хоть раз в жизни, не сможет жить без любви. Человек, однажды задышавший полной грудью, не сможет дышать вполсилы. Человек, испытавший силу жизни на краю пропасти, должен постоянно ходить по этому краю, утверждаясь в собственных силах и увлекая своим примером других.

Чингиз Абдуллаев, «Голубые ангелы»

Remember every new beginning is some beginning’s end. [5]

Bon Jovi, пісня «Welcome To Wherever You Are»

Я цілковито переконаний: у житті не буває випадковостей. Навіть якщо котрась подія і видається на перший погляд неочікуваним збігом обставин, при більш уважному розгляді виявляється, що їй передував ряд чітких та логічно пов’язаних явищ, котрі всі вкупі призвели до того, що саме ця конкретна подія відбулася у конкретний час і у конкретному місці. Іншими словами, усякий епізод чи трапунок у будь-якій точці Земної кулі має об’єктивні передумови і одну або ж декілька причин, що безпосередньо чи побіжно посприяли його реалізації.

Основною причиною, таким собі поштовхом до зародження навіженої авантюри, яка врешті-решт привела мене на протилежний бік Земної кулі — аж на острів Пасхи, можна вважати одруження Еда. Точніше, навіть не саме одруження, а той факт, що Ед сповістив мене про цю прикру халепу, яка так підступно спіткала його на двадцять четвертому році життя, всього за якихось п’ять місяців до шлюбної церемонії, фактично не лишивши мені часу морально підготуватися до неї!

Перших два місяці я все ще сподівався, що мого друзяку попустить і він передумає. Втім, Ед, як виявилось, налаштований був серйозно, оскільки не просто запросив мене на весілля, а попрохав бути його best man’ом або по-нашому — старшим дружбою. На жаль, мій товариш навіть не підозрював тоді, що ранком наступного дня після гуляння мені доведеться спішно вилітати в Стокгольм. Слід також врахувати, що напередодні мені вирвали кутній зуб, завдяки чому моя права щока нагадувала німецький дирижабль, готовий до зльоту. І взагалі: тієї осені життя нагадувало за смаком прокислий компот, через що я надумав покинути аспірантуру в Швеції, бо вона вже мені, як ото кажуть, в печінках сиділа… Тож ви розумієте: в день весілля свого друга я був повністю деморалізований.

А до того ще Ян, отой чувак, який через вісім з половиною місяців попреться за мною на край світу і зажене наш джип у дюни по дорозі до Сантьяго, написав мені про зорі над островом Пасхи, і я подумав… Стоп! Бачу, ви вже геть заплуталися. О’кей, давайте тоді про все по черзі.

* * *

Насправді першим дзвіночком, що провістив майбутню велику подорож, став один маловідомий епізод з мого дитинства, якому спочатку ніхто (і я в тому числі) не надав жодного значення (через що частина писаних нижче подій записана зі спогадів Еда).

Отож, літо 1992-го (а може, 1993-го, я ще малий був, не пам’ятаю), Рівне, Україна

У дитинстві я був незвичайною дитиною. І не вундеркіндом, і не надзвичайною, а просто незвичайною. У ті часи, пригадую, всі інші дітлахи, мої ровесники, мріяли стати шоферами бензовозів або пожежниками. Рідше — лікарями чи артистами. То вже потім стало відомо, що у шоферів руки постійно смердять мастилом і діти на сусіда схожі, а пожежники завжди п’яні й отримують триста гривень зарплатні. Я про таке ніколи не мріяв, бо, кажу ж, був незвичайною дитиною і знав, що коли виросту, не стану ні пожежником, ні шофером, ні лікарем, ні льотчиком, ні якою іншою мацапурою. Я знав, що подорожуватиму. Саме у цьому й проявлялася моя незвичайність.

Довідався я про це одного липневого ранку, коли зненацька відчув усіма фібрами своєї юної, але вже неспокійної душі, що в мені живе необмежений потяг до мандрів та неабиякі бурлацькі здібності. Певна річ, причиною того стало чергове пригодницьке чтиво, яке я надибав у великій батьковій бібліотеці. Книга була старою й потертою (будьте певні, справжні пригодницькі книги мають бути тільки такими) і розповідала про славетного норвезького полярника Фрітьофа Нансена, який свого часу здійснив подорож до Північного полюса, пробувши в льодах Арктики повних три роки. До самого полюса Нансен так і не дійшов, зате наблизився до нього ближче за всіх попередників, заразом довівши, що завдяки сталевій витримці, вірі у свої сили та самоорганізації людина може вижити навіть у найскрутніших обставинах. Називалася книга «Що з тебе виросте, Фрітьофе?», через що вона подобалася мені ще більше.

Слідом за нею понеслась «полярна» ера мого дитинства. Одну за одною я відкопував запаморочливі історії про немислимі та відчайдушні мандрівки Роберта Пірі [6], Умберто Нобіле [7], Роберта Скотта [8], Фредеріка Йохансена [9] та Руала Амундсена [10]. Дізнавшись про підкорення крайніх точок планети, кілька днів без передиху я плював з балкона на голови перехожих, бідкаючись через те, що народився на півтора століття пізніше, чим було потрібно. Я просто не міг змиритися з тим цинічним фактом, що обидва полюси, як Північний, так і Південний, уже давно підкорені, і я не зможу поплисти й підкорити їх сам, як це зробили Руал Амундсен та Роберт Пірі, послідовники Фрітьофа Нансена. Ще донедавна такі яскраві барви навколишнього світу зблякли, а життя, здавалося, на віки вічні втратило сенс. Аби хоч якось пом’якшити гіркоту від того пекельного розчарування, я взявся майструвати з картону та дерева модель корабля «Фрам», на якому Нансен вирушав на підкорення Північного Льодовитого океану.

За два тижні гордий «Фрам» із піднятими на картонних щоглах паперовими вітрилами стояв у мене на столі. Замість матросів на палубі та реях знаменитого вітрильника я розставив маленьких коричневих ковбоїв (у ті часи такими, по-моєму, грався весь СНД), після чого ми з Едом, який у той час жив по сусідству, кілька разів на день «плавали» з моєї кімнати на кухню, пробиваючись крізь страхітливі «крижані» затори в коридорі. Саме під час одного такого плавання мене осінило.

— Знаєш що? — тихенько спитав я свого друзяку.

— Що? — неуважно перепитав Ед.

Для сміливості я набрав у груди якбільше повітря і зробив офіційну заяву:

— Я, коли виросту, буду подорожувати.

Ед від здивування й захоплення аж рота роззявив:

— Ух ти!

Через кілька хвилин прийшла тьотя Ніна, Едова мама, і потягла свого «полярника» обідати. По дорозі Ед не витримав і таємничим голосом прошепотів:

— Мамо, а хочеш я тобі розкажу, що мені сьогодні Максим сказав?

— Да, конечно, сынок, — тьотя Ніна, корінна росіянка, зазвичай розмовляла російською мовою. — И что же такого интересного он тебе сообщил?

— Він сказав… він сказав… — маленький Едик хвилювався, несвідомо відчуваючи, що на його очах твориться історія, — він сказав, що коли виросте, то буде подорожувати!

Тьотя Ніна кинула підозрілий погляд на своє чадо. Подумала, мабуть, що йому слід менше зі мною бачитись, і трохи стурбовано промурмотіла:

— Странный он какой-то, — а затим пішла кудись, заклопотана своїми справами…

Ось так от кілька необачно кинутих слів передрекли мою долю.

Будьте обережні зі своїми бажаннями, люди. Особливо з тими, які проказуєте вголос. Колись вони, чорт забирай, обов’язково втіляться у життя…

* * *

Відтоді минуло два роки. Картонний «Фрам» пожовтів від часу, посірів від пилюки і розпадався на очах. Мій інтерес до славетних полярників, сміливих підкорювачів крайніх точок планети так само припадав пилюкою. А проте на зміну йому швидко насувалося інше захоплення…

…То була дивна книжка. Звісно, вона, як і всі добропорядні книжки про пригоди, була досить пошарпаною, проте на цьому схожість з нормальними пригодницькими сагами закінчувалась. Що ж відрізнялося? Насамперед — назва. Заголовки всіх інших, нормальних пригодницьких книжок, були мені зрозумілими. «Пішки на полюс», «Що з тебе виросте, Фрітьофе?», «Міцний кулак туарегів», «Людина, яку покликало море», «Наодинці під вітрилами навколо світу» тощо. Все чітко і ясно. Але ця книга була особливою: на її обкладинці красувалися два химерних і спочатку геть незрозумілих мені слова: «Аку-аку». Я навіть не знав: може, насправді це одне слово, написане через дефіс? Вгорі над заголовком художник-оформлювач зобразив чоловічка в білому капелюсі, який зачудовано витріщається на велетенську статую, розвівши руки чи то від культурного шоку, чи від захоплення. Невідома скульптура на обкладинці була щонайменше вп’ятеро більша за чоловічка і зображала людину з довгими вухами, витягнутим носом і складеними на животі руками.

Ще більш химерним і загадковим виявився зміст книги. В ній розповідалося про острів з чудернацькою назвою — острів Пасхи. (Як це так, думав я собі, щоб острів назвали наче свято? Тоді, може, десь існує острів Новий рік або острів Восьмого березня?). Той острів виявився нікчемним шматочком суші, загубленим чортзна-де у Тихому океані, - на тисячі миль довкола нього простягається лише океан. А проте, крихітний клапоть суходолу колись давно населяла могутня цивілізація, котра без жодних механізмів та спеціальних знарядь зводила десятиметрові кам’яні монументи, котра розвинула власне письмо незалежно від інших світових цивілізацій, а потім… загадково зникла. Далі — ще цікавіше. Древні будівники мали білу шкіру і виглядали наче європейці, а їхнє походження та історія появи в Океанії ще й досі, за словами автора, лишається нез’ясовною таємницею. Кожна нова сторінка «Аку-аку» розкривала перед моїм допитливим писком щораз нові й нові загадки, тож незабаром мені починало здаватися, що я читаю книгу не про тихоокеанський острів, а про якусь планету з поза меж Сонячної системи. А ще мені, пригадую, сподобалося милозвучне ім’я її автора. Був він норвежцем і звали його Тур Хейєрдал…

Утім, я вас розчарую: я не почав мріяти про подорож до острова Пасхи. По-перше, я тоді вже мріяв про Мексику, мріяв до помутніння в очах і до розладів шлунку. А по-друге, острів Пасхи видався мені чимось неземним і нереальним, якимось… наче вигаданим. У мене в голові не вкладалося, як стільки таємниць може поміститися на такій мініатюрній грудочці землі посеред безкрайого океану? Острів бачився настільки далеким, диким та неприступним, що я ні на мить не міг припустити, що звичайний хлопчик з України зможе колись туди потрапити, хай як сильно він про це мріяв. Здавалося, я швидше долечу до Марса чи Венери. Через це загадковий край, щільно заставлений таємничими носатими статуями, на довгі роки поринув у надра моєї підсвідомості, затершись серед інших, менш цікавих, але так само недосяжних місцин. Простіше кажучи: я про нього забув.

* * *

Зараз, гадаю, саме час зробити невеличку паузу і трохи ближче познайомитися з Яном, тим чуваком, який не побоїться труднощів далекого шляху (на кшталт брудних південноамериканських хостелів, заїжджених еквадорських автобусів, які одним колесом постійно нависають над прірвою, сексуально стурбованих перуанок, озброєних до зубів розбишак на кордоні, примх мого впертого характеру і т. д. і т. п.) і мужньо посуне за мною в Південну Америку. Від цього моменту Ян виходить на передній план моєї пригодницької історії, тож, хочете ви цього чи ні, віднині вам доведеться миритися з його та моєю присутністю аж до останньої сторінки.

Отож, як вам уже відомо, народився Ян у Празі, в сім’ї відомого чеського дипломата. Робота у Фідлера-старшого була складна й напружена, пов’язана з систематичними змінами місць проживання, через що вже у тримісячному віці маленькому Янові довелося перебиратися в Швецію. Після того він ще чимало вештався світом, тягаючись слідом за батьком зиґзаґами дипломатичної кар’єри. Якийсь час сім’я Фідлерів мешкала у Польщі, Фінляндії, Чехії і навіть Росії. Малому Янові доводилося постійно змінювати не тільки школи, де він навчався, але й мови, якими він спілкувався. Певно, саме завдяки цьому чех виріс напрочуд компанійським та товариським, наловчившись пристосовуватися до будь-якої компанії та ситуації. Ставши повнолітнім, Ян вирішив осісти саме в Швеції, де ми з ним і здибались.

Ми познайомилися в Kungliga Tekniska Hцgskolan, по-нашому — в Королівському технічному університеті. Ян, як і я в ті буремні часи, знічев’я подався в аспірантуру, а паралельно підробляв асистентом у Департаменті промислової екології. Нас з чехом посадили в одному кабінеті за сусідніми столами. Пригадую, я відразу відчув у своєму «співкамернику» споріднену бунтарську душу. Нам вистачило одного походу «на пиво», щоб заприятелювати, а через два тижні ми вчепилися один в одного, наче два реп’яхи.

Того літа, коли я повернувся з мексиканських митарств, чехові набігло сорок два роки. Але я про це навіть не здогадувався. Дізнався про вік свого товариша набагато пізніше, вже в Еквадорі, коли випадково зазирнув у його паспорт під час заселення в хостел, і був настільки здивований, що попервах просто не міг повірити власним очам, оскільки Ян, як зовні, так і внутрішньо, не дотягував навіть до тридцяти п’яти! Багато наших спільних знайомих не давали чехові й тридцятки!

Ймовірно, все діло в тому, що Ян — затятий вегетаріанець. Він припинив вживати м’ясо ще у двадцять два, начитавшись якихось мудрованих книжок про правильне харчування. Крім того, він постійно бовтається в басейні, гасає до самих морозів на велосипеді, ходить у тренажерний зал, словом, спортсмен на всі руки і на всю голову. Ззовні ми з ним дещо схожі, щоправда, Ян трохи нижчий за мене і ширший у плечах. А ще у нього немислимо сині, мов у демона, очі. Вони неначе заправлені розведеним чорнилом для кулькових ручок. Його баньки палають над щоками, немов дві неонові лампочки, через що багато хто не вірить, що то природній колір Янових очей, а не підфарбовані лінзи. Широкий ніс, високий лоб та вічно розтягнутий в усмішці рот доповнюють доброзичливу мордяку мого компаньйона. На голові у нього стирчить на всі боки коротке русяве волосся, котре не знало гребінця, певно, від народження.

Наостанок, для того щоб остаточно сформувати перед вами образ мого товариша, вам необхідно також засвоїти, що: 1) Ян вільно володіє п’ятьма мовами (шведською, чеською, англійською, російською, польською); 2) є одним з небагатьох європейців, який розуміє анекдоти про Радянський Союз; 3) за один вечір може випити п’ятнадцять пляшок пива; 4) до сьогодні неодружений, дітей не має.

Отже, тепер ви знаєте, хто такий Ян і як він виглядає, а тому можемо повернутися до розповіді про те, чому такої чудової осені 2008-го року я надумав пертися на острів Пасхи…

В той час, коли ми познайомились, Ян зустрічався з однією запальною, неврівноваженою та страшенно ревнивою брюнеткою з колишньої Югославії. Вона ревнувала мого друзяку до всіх без винятку — до його колег жіночої статі з нашого департаменту, до ні в чому невинних дівчат на вулиці, до своєї рідної сестри, до власних подруг, до вуличних ліхтарів, табуреток і до умивальника у ванній. Звали її Міна, і, як і всі дівчата з південнослов’янських республік, вона була запаморочливо гарною, що певною мірою компенсувало недоліки її дурнуватого характеру.

Одного славного теплого вечора наприкінці літа, коли призахідні промені з останніх сил відтісняли холодну північну темряву в найпотаємніші закутки стокгольмських вулиць, ми з Яном, його дівчиною та Ребеккою, шведською подружкою Міни, вибралися в паб подудлити пивця. Настрій у всіх нас був чудовий — якраз відповідний безхмарному небу і невловній легкості, що пронизувала тіло наскрізь, варто було лиш виткнути носа на вулицю. Наближалися вихідні, ми безперестану жартували й сміялися, ніхто не хотів думати про осінь, що поволі підкрадається з Арктики, та про життя, яке неухильно несеться вперед, хоча чомусь не завше у бажаному напрямку.

Розсівшись за столиком, ми замовили чотири фіали недорогого шведського пива. Ян зажадав, аби я повідав усій компанії свої пригоди під час походу Мексикою. Я відпив кілька ковтків, кахикнув для серйозності і почав розповідати. Дівки уважно слухали оповідки про бандитів Акапулько, привільні гори Оахаки, непрохідні джунглі Чіапасу. Бесіда плавно протікала поміж безпечних берегів, поки Ян знічев’я не надумав спитати мене:

— Чувак, я от геть не розумію, чому ти не сказав мені, що запланував таку велику подорож? Ет! Я б із великим задоволенням поїхав з тобою!

У відповідь я лише стенув плечима, мовляв, так, мабуть, треба було: я мусив пройти той шлях сам. А потім, мрійливо стираючи з бокала крихітні краплі сконденсованої вологи, зазирнув просто чехові у вічі та мовив:

— Наступного літа я планую поїхати в Перу. Якщо маєш охоту, чувак, приєднуйся.

Сам того не бажаючи, я застукав Міну зненацька. Дівчина не встигла наступити Янові на черевик, не встигла смикнути його за рукав сорочки, вона навіть рота не встигла розкрити, а Ян, її любий і коханий синьоокий Ян, який ще хвилину тому поважно відчиняв перед нею дверцята і любляче чмокав у щічку, вже горлав на весь паб:

— Та-а-ак, чувак! Та-а-ак!!! Ти ще питаєш?! Звісно, я їду з тобою! Коли купуємо квитки?

Потому, не звертаючи увагу на невдоволення наших супутниць, ми почали прикидати ймовірні терміни мандрівки та підбивати бюджет.

Дівки, ясне діло, набурмосились. Якось непомітно розмова про подорожі перекинулася на обговорення життєво важливого питання: чи можливі серйозні стосунки між хлопцем та дівчиною на відстані, коли він чи вона постійно в роз’їздах, і чи слід взагалі підтримувати стосунки, коли парочка тривалий час не може займатися сексом? Визнаю, я тоді трохи захопився і навів декілька ґрунтовних доказів власної, чіткої та виваженої позиції з даного питання, після чого Міна підвелася, сказала Янові, що якщо ще хоч раз побачить мою морду в радіусі трьох метрів, то начистить нею стокгольмську бруківку, і забралася геть, потягнувши за собою Ребекку. Ян сумовито глипнув їй услід, а потому тихо проказав:

— Ну і дідько з нею, ми ж їдемо в Перу…

Я сказав «Ага», після чого ми замовили ще по келиху, аби відзначити несподіваний поворот справ.

О пів на дванадцяту, заправившись по вінця пивом, ніби два пузатих танкери ми неквапом човгали до Tunnelbana, стокгольмського метро, повним ходом обговорюючи майбутню мандрівку до країни Інків.

— Безперечно, Ліма, потім Мачу Пікчу, плато Наска. Обов’язково озеро Тітікака, — перераховував я місця, куди доконечно слід навідатись.

— Може… може, кудись ще, крім Перу? — ні сіло ні впало запитав Ян.

Ось тут я затнувся. Неждано-негадано в моїй захмелілій голові зринув давно забутий образ таємничого острова посеред Тихого океану. Він стрімко вирвався із закапелків пам’яті і злетів увись, неначе могутня косатка, що, здіймаючи хмари бризок, вистрибує на кільканадцять метрів з надр океану. Не знаю, як так сталося, але я вмить пригадав велетенські вухаті статуї — одну з найбільших загадок сучасного світу, а разом з ними безліч інших цікавинок, пов’язаних з островом Пасхи.

— Коли ти ближче ніж за п’ять тисяч кілометрів, туди потрібно летіти, — промимрив я наче у трансі.

— Що? — перепитав Ян, стуливши брови докупи.

— Острів Пасхи, — відказав я не своїм голосом, відчуваючи, як пришвидшується серцебиття, а всі принади Перу, які ще хвилину тому видавалися грандіозними та чарівливими, швидко блякнуть і тануть, розсмоктуються, немов клубні ранкового туману під першими світанковими променями.

— Не зрозумів, — мотнув головою мій товариш.

— Я кажу, якщо ти опиняєшся ближче ніж за п’ять тисяч кілометрів від острова Пасхи, туди потрібно обов’язково летіти. Життя коротке, чувак. Іншого шансу може й не бути…

Ян не відповів. Я подумав, що він не зрозумів моїх слів, або просто не надав їм значення. Однак пройде трохи часу і стане зрозуміло, що я сильно помилявся…

Наступного ранку, ще сповна не протверезівши, я поліз в Інтернет — шукати ціну на квитки до острова Пасхи. За хвилину, дізнавшись вартість перельоту, ледь не прикусив язика і похнюпився, мов бурундук, у якого поцупили весь зимовий запас горіхів. Бажання летіти помітно підупало, а згодом безслідно зникло. Я сидів, склавши ноги лотосом, втелющившись у екран ноутбука, де перед самим носом блимала дуже некрасива цифра з трьома нулями. По грудях, наче отрута, розпливалося гірке розчарування. Дорого, чорт забирай, пекельно дорого… Косатка, яка так високо злетіла вчора ввечері, з громоподібним шумом упала назад, в океанську безодню…

* * *

Двічі на рік, весною та восени, на департаменті Промислової екології в Королівському технічному університеті, де ми з Яном числились аспірантами, відбуваються так звані PhD-meeting [11]. Так називаються виїзні засідання департаменту, де збираються всі викладачі та аспіранти, аби поділитися своїми досягненнями за останні шість місяців, відзвітувати про виконану роботу та розказати про плани на майбутнє. На відміну від формалізованих і нудотних кафедральних зборів, які проводяться в українських університетах, європейський PhD-meeting має більш неформальний характер. Зазвичай для такої зустрічі за кошт департаменту бронюється готель десь за межами Стокгольма, куди з’їжджаються всі учасники засідання. Протягом дня у конференц-залі обговорюють нагальні проблеми, а ввечері викладачі й аспіранти перекочовують у готельний бар, де продовжують спілкування на вільні теми за келихами пива.

Черговий осінній PhD-meeting департаменту Промислової екології призначили на 13–15 жовтня 2008 року. Все б то нічого, якби не Ед, якому я пообіцяв, що буду best man’ом, і оте його раптове весілля, яке мало відбутися… в неділю, 12 жовтня.

Словом, життя поставило мене перед непростим вибором. Я не міг відмовитися від Едового запрошення, покинувши товариша на самоті в такий скрутний період його життя, — в ніч з 12-го на 13-е друзяка розраховував на мене. З іншого боку, ранком 13-го жовтня я мусив бути присутнім на тому клятому PhD-meeting і доповідати про те, як просувається робота над не менш клятою дисертацією. Опинитися відразу в двох місцях не було ані найменшої змоги.

Щоправда, десь у надрах підсвідомості ще жевріла надія. Я зайшов на сайт компанії «Аеросвіт» і розшукав розклад їхніх рейсів (до кризи ця авіакомпанія підтримувала постійне сполучення між Києвом та Стокгольмом). Несподівано моє серце пришвидшено забухкало, і я втямив, що удача, яка, в принципі, ніколи не полишала мене, цього разу вкотре виявила прихильність. Тієї осені «Аеросвіт» шість разів на тиждень літав до шведської столиці, однак тільки двічі відправлявся з Києва рано вранці, а саме: по середах та… понеділках. За якусь секунду в голові виник геніальний план: у неділю 12-го числа я спокійно бенкетую на шлюбній церемонії мого товариша в Рівному, приблизно опівночі заскакую в таксі і мчу на всіх парах до Києва (N.B.: треба буде заготувати спеціальну табличку «ВІН їде до Києва» та повісити її за шворочку собі на шию, щоби гості сп’яну не переплутали і не заштовхали в таксі когось іншого замість мене), приблизно о четвертій ранку я в Борисполі, о 6:20 сідаю в літак до Стокгольма, о 8:40 приземляюся в Арланді, стокгольмському аеропорту, приблизно до 9:30 встигаю доїхати до T-Centralen, центрального транспортного вузла шведської столиці. Засідання починається о 10:00, тому в мене буде ще цілих півгодини, щоби дістатися до готелю, в якому проходитиме PhD-meeting. Звісно, такий вояж виллється у кругленьку суму, зате всі залишаться щасливими та задоволеними, а це — погодьтеся — головне!

Хоча був ще один нюанс: я мав дуже приблизне уявлення, в якому стані пришкандибаю на PhD-meeting після звитяжного акту героїзму: буйного бенкету, чотиригодинної поїздки до Києва і ранкового двогодинного перельоту.

Втім, я не дуже переймався, заспокоюючи себе тим, що мій організм і не таке витримував. А тому відразу забронював квитки.

* * *

10 жовтня 2008-го, десь між 2:00 та 3:00 ночі, Рівне, Україна. Шістнадцять годин до початку чоловічої вечірки. Два дні до весілля

Він почав боліти ще позавчора ввечері. Бісовий, триклятий, довбаний зуб! Це, по-моєму, найгірше, що може трапитися в житті — зубний біль. Танталові муки, тортури інквізиторів — усе це звичайні комарині укуси, порівняно з воістину диявольським винаходом під назвою «зубний біль», що переслідує людину від самого першого дня її появи на Землі…

Щоправда, вчора ввечері мені таки вдалося заснути, а на ранок біль стишився до ледь помітного ниття, на яке я не звертав уваги, заклопотаний підготовкою до Едової чоловічої вечірки.

Цього вечора так легко відбутися не вдалось. Варто було покласти голову на подушку, як десь з-під лівої щоки починали шугати блискавки, вистрілюючи через вухо аж до стелі, розриваючи на шматки черепну коробку. Я вже не міг визначити, який саме зуб болить, уся ліва сторона обличчя палала нестерпним синім полум’ям. Біль був настільки пронизливим, що я замалим не ліз на стіни.

За цілу ніч я так і не склепив очей. На ранок, посинілий і змучений, із землистими мішками під очима, пішов до лікаря.

Завдяки маминим зв’язкам мене прийняли без черги і без попереднього запису.

— Нижній кутній зуб… пульпіт, — швидко оголосив вирок дантист.

— Але в мене болить не там… — пробував заперечити я, — болить зверху, і… і… взагалі всюди. І там же навіть карієсу не було.

— Це кутній зуб, а з ними таке часто трапляється…

- І що мені тепер робити? — питаю і розумію, що сьогоднішній день безнадійно зіпсований.

— Зараз будемо лікувати. Спочатку я покладу миш’як, потім прийдеш знову днів через два…

— Е-е-е… я не можу… у мене весілля, — лопотів я, мов у гарячці.

— Що-о?!

— Ну, тобто весілля не у мене, а в мого друга, але я є старшим дружбою, тому не можу пропустити церемонію!

— Тоді тобі доведеться прийти в понеділок, — спокійно заявив доктор.

— Теж не можу, бо в понеділок я лечу в Швецію.

Стоматолог уважно подивився на мене, потому вклав на своє екзекуторське крісло і зробив укол знеболювального.

— Це всього лиш кутній зуб, — заспокійливо промовив він, після чого, взявши до рук долото й молоток (кутній зуб так просто не виривається), за двадцять хвилин позбавив мене пекельного джерела болю…

Після операції щока напухла, наче за неї увіпхали м’ячик для тенісу. Через безсонну ніч та чималу дозу знеболювального мене страшенно тягнуло на сон. Приплівшись додому, я першим ділом передзвонив Едові та печально повідомив, що «на заль, не змозу прийти на цоловіцу вецірку, бо мені вигвали зуба, і сцока, курва, напухнула так, со ледве язиком вороцаю».

Наостанок я заліз в Інтернет і перевірив пошту. В електронній скриньці лежав один-єдиний непрочитаний лист від Яна. Чех писав стосовно нашої грядущої поїздки:

Frеn: Jan Fidler

Skickat: 10 oktober 2008 10:59

Till: Maksym Kidruk

Еmne [12]: Tips

We have to be open for everything. Some tracking would be also nice.

I’ve found few tips on some Swedish website: Inca trail, Ollantaytambo, Colca Canyon…

We shouldn’t see only ruins! [13]

Я нашвидкуруч нашкрябав відповідь:

Від: Maksym Kidruk

Надіслано: 10 жовтня 2008 12:00

Кому: Jan Fidler

Тема: НА: Tips

Man, believe me, we will definitely see not only ruins! Don’t worry [14]:)

За кілька хвилин надійшла відповідь — стислий, небагатослівний лист, котрий, безперечно, і вирішив долю майбутньої подорожі:

Frеn: Jan Fidler

Skickat: 10 oktober 2008 12:04

Till: Maksym Kidruk

Еmne: SV: Tips

I’m so fucking worried about your ruins:))

Just if I see the stars over Easter Island… I’ll be happy… [15]

Я достеменно не пригадую, але, здається, перечитав цього листа разів п’ятдесят, не менше. Точніше, не всього листа, а лиш його завершальну фразу: «Just if I see the stars over Easter Island… I’ll be happy…» — вона, наче розривна куля, влучила мені прямісінько в серце. Засинаючи, я безперестану прокручував її в голові, уявляючи, як це, чорт забирай, класно — побачити зорі над островом Пасхи…

* * *

…У понеділок зранку, несучись у швидкісному «Arlanda express» від стокгольмського літовища до станції T-Centralen, я розмірковував над тим, що за тиждень в Україні відбулося багато усіляких подій. За сім днів на Батьківщині трапилося більше, ніж за півроку у розміреній і випещеній Швеції. Отож, я встиг посваритися зі своєю дівчиною, яка, навіть не попрощавшись, забралася і поїхала в Москву; потому примудрився розсваритися з українським науковим керівником; перечитав «Королі і капуста» О. Генрі; вирвав кутній зуб, який при повторному перерахунку виявився зубом мудрості; у неділю успішно відгуляв весілля свого друга; танцював з нареченим танець рожевих фламінго (викладете відео на «YouTube» — руки повідриваю!); цілу ніч мчав на таксі до Києва, упиваючись блювотними мелодіями шансону; летів літаком у Стокгольм; не спав загалом тридцять шість годин; і зрештою, на ранок в Арланді випив ціле відро кави, розуміючи, що весь сьогоднішній день доведеться вдавати, ніби я кумекаю, що мені говорять і чого від мене хочуть. Люблю життя…

У Стокгольмі стояла чудова погода. Всю дорогу до T-Centralen я також думав про останній Янів лист і, врешті-решт, остаточно втямив, що повинен побачити ті зорі. За будь-яку ціну…

Рівно о 9:59 я ввалився у хол готелю. Очі червоні, мов у кролика, щока напухла, наче в хом’яка, після танцюльок на весіллі та нічного перельоту міцно пахну ведмедиком, в голові шмигляють якісь бульки, що понапухали через немислиму суміш у крові знеболювального та алкоголю, зліва на сорочці стирчить припнута квіточка, а з рюкзака виглядає шматок весільного короваю. Коротше, не вистачало хіба шапочки Бетмена.

Двері гучно ляснули за мною. Весь мій департамент, викладачі та інші аспіранти, саме допивали каву, збираючись перебратися в конференц-зал і почати PhD-meeting. Вони на хвильку відірвалися від розмов і подивилися на мене. Хтось несміливо пискнув:

— Hello!

У відповідь я запустив понад столами тихеньку відрижку, мовляв, і вам усім привіт. А потім впер руки в боки і голосно проказав:

— Яне, чувак, ми летимо на острів Пасхи. Без варіантів.

— Як скажеш, босе! — весело відказав чех…

Я, звісно, не Тур Хейєрдал, але б’юсь об заклад, зав’язка у норвежця була далеко не такою романтичною!

* * *

Втім, минуло доволі часу, перш ніж авантюра почала втілюватись у життя.

Кінець грудня 2008-го, аеропорт Бориспіль, Україна

Пом’ятий «Boeing-737» авіакомпанії «Аеросвіт», який років двадцять тому (ще коли літав десь над Африкою) можна було назвати білосніжним, важко гепнувся на посадкову смугу і неквапом вирулював на місце своєї стоянки поміж інших літаків. За кілька хвилин авіалайнер спинився; крізь ілюмінатор я дивився на посірілий від вологи бетон, шматки брудного, аж чорного, спресованого снігу по краях доріжок для маневрування, та на інші клаповухі літаки, які стояли посеред поля нічим не захищені і через це видавалися мені дуже самотніми.

Закинувши наплічник за плечі, я спускався трапом на летовище. Після теплого салону грудневий холод неприємно лоскотав, просовуючи свої задубілі пальці в кожну шпарину під одягом. У навушниках звучала сумовита «Lonely Day» від «System of a Down», навпроти хиткого металевого трапу вже чекав довгий приземкуватий автобус, готовий відвезти всіх пасажирів до зали прибуття.

Це був особливий момент у моєму житті. Кілька днів тому я прийняв важливе й непросте рішення. Офіційно я ще лишався аспірантом Королівського технологічного університету, але… вирішив раз і назавжди зав’язати з наукою. Все сталося дуже просто. Я встав зраночку, всівся на ліжечку і промовив сам до себе:

- Ідіть усі в дупу!

І більше не пішов на департамент.

Ніхто нічого не міг зрозуміти, ні друзі, ні колеги, ні мій науковий керівник, який пророкував мені велике наукове майбутнє. Вони ж бо підходили до проблеми по-дорослому, а тому намагались віднайти якісь приховані причини, зрозуміти логіку моїх дій. Але не можна зрозуміти того, чого немає…

— Странный он какой-то… — казали мені.

Втім, існувало ще дещо, чого вони аж ніяк не змогли б осягнути…

Півроку тому в Мексиці вперше в своєму житті я почав дихати на повні груди. Я наче пройшовся по краю прірви і зазирнув у глибоке провалля, після чого зрозумів, що більше не зможу повернутися до буденного існування, до того стану, який усі чомусь називають «нормальним життям». Мене дістали статті, конференції, звіти. Програмування сиділо у мене в печінках. Нестаціонарний теплообмін, безрозмірні характеристичні параметри теплових процесів, диференційні рівняння у часткових похідних доводили до сказу. Чисельні методи, графічне кодування, апроксимація результатів експериментів, тривимірне моделювання та методологія наукових досліджень викликали рвотний рефлекс. Мене дратували академіки, професори та доценти, які постійно вказували, куди мені йти і як мені жити, які своїм монотонним дзижчанням ламали хребти найупертішим бунтівникам і до останку випалювали найменші зародки ініціативи та свободи думок. Після тієї знаменної подорожі, коли я перетнув увесь континент від Тихого до Атлантичного океану, щось десь обірвалося в мені, і ера науки закінчилась.

Швеція дала мені багато чого. Швеція змінила мене. Можливо, допомогла стати таким, яким я мріяв стати все своє життя. Однак я залишав Стокгольм. Я свідомо відкидав усі перспективи — оті казкові шведські перспективи на легке, пердбачуване, забезпечене життя — і повертався в Україну.

І була у того одна-єдина причина: нудьга не має перспектив.

…Утім, глибоко в душі я ще вагався. Я не міг ось так взяти і обрубати все одним махом. Я наче завис між двох світів. З одного боку — заможний, стабільний, розмірений світ нудотної аж до помутніння свідомості Швеції, з іншого — безладна, хаотична, але така рідна Україна. За спиною — сталева впевненість у завтрашньому дні, присмачена вічною нудьгою, перед очима — повна невідомість, страх одного дня опинитися на вулиці без засобів до існування, але заразом цікаве, сповнене викликів, повносиле життя.

Я реаліст. Я стараюсь завжди тверезо дивитися у майбутнє, а тому в найближчій перспективі нічого доброго від цього майбутнього не очікував. Річ у тім, що в історії України в цей самий час також наступав особливий момент. На фоні світової економічної кризи, що кривавою загравою палала над перенасиченим доларовими папірцями світом, зграйка завзятих політиканів повним ходом покращувала життя простих українських громадян. Відразу в усіх сферах.

Станом на середину грудня 2008-го покращувати більше не було чого: країна опинилася на грані дефолту.

* * *

Ось у такий-от важкий, нелегкий і заплутаний час я почав готуватися до поїздки на інший бік Земної кулі, відчуваючи, що вона зможе дати відповіді на всі мої запитання.

Перший етап підготовки мандрівки у мене завжди один і той самий. І це не ескізна розмітка маршруту, не визначення дат і навіть не підбиття приблизної вартості подорожі. Перший етап — повідомити про майбутню експедицію батьків…

Грудень 2008-го, три дні до Нового року, Рівне, Україна

Ліфт традиційно не працював. Це така особлива «фішка» моєї рідної панельної багатоповерхівки: триста днів на рік підйомник гарантовано не працює. Гнівно пихкаючи та фукаючи, я пнувся сходами на дев’ятий поверх. П’ятий… Шостий… Наплічник, здавалося, от-от відірве мені плечі… Сьомий… Рідні й близькі, загиджені недопалками і котячим лайном сходові майданчики… Восьмий… Фу-у-ф… Восьмий з половиною… О, хтось розмалював стіни імпресіоністськими закарлючками! Ще півроку тому цих письмен тут не було. Схоже, на поверсі підростає новий пацан-неформал… Ще трохи, і ось нарешті дев’ятий.

Я навшпиньки підійшов до дверей, трохи віддихався і натиснув кнопку дзвінка. З квартири донеслось гарячкове метушіння, гуркіт перекинутої табуретки, якісь незрозуміло-радісні схлипування. За мить двері розчахнулися і я вступив у рідний барліг.

— Мамо, я маю… — ще з порога почав я.

— О, синочку, привіт! Як ми раді тебе бачити! Як ти? Як доїхав?

Мама не дала ступити й кроку, налетіла на мене ще в порозі і міцно-преміцно обняла. Я не був удома півроку, хоча вона не бачила мене цілий рік: коли я востаннє приїжджав додому, мама відпочивала на морі, в Криму. На здійнятий галас з кімнати вийшов тато, відставив маму вбік і стримано потиснув мені руку.

— Мамо, я збираюся…

— Як ти схуд! — бідкалась мама, наче не чуючи мене і знову затискуючи в обіймах. — Чим ти харчуєшся у Швеції? Геть охляв у тій заграниці! Ай-яй-яй! Не можна ж так!

Я, зрештою, спромігся виборсатися з її рук, відступив на крок назад і (все ще не вирішивши, що краще викладати першим — крамольні думки про те, що вирішив закинути аспірантуру, чи радісну звістку про майбутню рапануйську авантюру) — і голосно заявив:

— Мамо, тату, я мушу вам дещо сказати. І це дуже важливо.

Тато здивовано вигнув брову. Мама на хвильку замовкла і зосереджено подивилася на мене. Але вже наступної миті її обличчя засяяло непередаваною радістю.

— О Боже, синку, ти женишся! — зраділа вона. — Наре-е-ешті!

Я скинув наплічник на килимок при порозі і почухав макітру. Блін, чому все так складно в цьому житті?

— Ну не зовсім, мамо, — трохи розгублено відказав я, а потім задер носа і гордовито додав: — Я лечу на острів Пасхи, мамо, — і всміхнувся, десь у глибині душі сподіваючись, що мої батьки на радощах застрибають до стелі.

Мама принишкла і трохи насупилася, переварюючи почуте. Кілька секунд вона намагалася зрозуміти, чи острів Пасхи — це справді той острів Пасхи, про який вона подумала… Проте я не дав мамі оговтатись.

— На півтора місяці! — ще більш натхненно продовжив я, змахнувши руками і показуючи, який я молодець. — Ще, може, десь по Південній Америці поблукаю, але головне, то, звісно, Рапа Нуї, мамо.

— Е-е-е…

— Мамо, це ж острів Пасхи! — захоплено торочив я. — Уявляєш? Туди Тур Хейєрдал плавав, а тепер і я полечу!

Мама зблідла, тато нервово кашлянув за її спиною і почухав підборіддя.

— А одруження поки що почекає, - сказав я і засміявся: — Ги-ги-ги!

Але тато й мама чомусь не сміялися.

* * *

На цьому далекому острівці… людство колись здійснило одну зі своїх найдивовижніших химер.

Тур Хейєрдал, «Аку-Аку»

Скажу вам по секрету: я не збирався нічого писати про острів Пасхи. Тоді, коли я задумував цю авантюру, я взагалі не думав, що буду писати. Крім того, про острів Пасхи і так немало написано, і я наївно гадав, що всі, хто хотів щось знати про цей крихітний шматок малородючої землі, який самотньо лежить посеред безмежних вод на півдні Тихого океану, вже давно про все дізналися та дочиталися.

Утім, як виявилось, не все так просто, як видається на перший погляд. Ще перед моїм відльотом до Південної Америки мій батько перестрів на вулиці свого старого знайомого, відомого в Рівному журналіста. Слово за слово, й розмова якось перескочила на синів.

— Та моєму, схоже, геть всі мізки з голови видуло, — поскаржився тато, — зібрався на острів Пасхи летіти.

— Оце так! — захоплено вигукнув відомий в Рівному журналіст. — Це ж просто супер! Там же Наполеон у тюрязі сидів!

Так ото ж…

Коротка інформаційна довідка про острів Пасхи

Острів Пасхи (ісп. Isla de Pascua) — вулканічний острів у південній частині Тихого океану (площа — 163,6 км^2, координати — 27°07’ пд.ш. 109°21’ зх.д.), вважається найбільш віддаленим куточком планети. Ultimate destination — так зазвичай пишуть про нього в туристичних довідниках. Цей крихітний шматок землі розташований на відстані 3700 кілометрів від узбережжя Чилі та 4000 кілометрів від Папеете, столиці Французької Полінезії на острові Таїті. Протягом століть на ньому жила й розвивалась нечисленна, але дуже могутня цивілізація, лишаючись абсолютно невідомою для решти світу.

Острів Пасхи має декілька імен, більшість з яких із різних причин не мають жодного відношення до його справжньої назви. Найбільш уживані серед них це:

Рапа Нуї — «великий Рапа» з полінезійської — так у XIX столітті назвали острів Пасхи китобої, аби відрізняти його від невеликого острівця під назвою Рапа, що знаходиться в Полінезії;

Те Піто о Те Хенуа, що значить «Пуп Землі» рапануйською мовою, — це справжня назва острова Пасхи, якою його нарекли місцеві аборигени;

Мата Кітераге — «Очі, що дивляться в небо» — ще одна корінна назва острова Пасхи;

острів Сан-Карлос — це ім’я було дане іспанцями у 1770 році при спробі проголосити острів Пасхи власністю іспанської корони;

Теапі — так називав острів Джеймс Кук.

Утім, за островом закріпилася назва «острів Пасхи», оскільки він був відкритий голландцем Роггевеном у день Пасхи.

Клімат на острові теплий, субтропічний.

Рапа Нуї прославився завдяки унікальним статуям, які звуться моаі. Окремі з них сягають розмірів п’ятиповерхового будинку. Колись давно невідома цивілізація висікала їх з вулканічної породи і з невідомою метою встановлювала усюди вздовж берега.

Відстань до острова Пасхи по прямій від міста Київ — 15735 кілометрів.

Офіційна історія не знає жодного випадку відвідання Наполеоном Бонапартом будь-якого з островів Океанії в цілому і острова Пасхи зокрема…

* * *

Останнім часом світ наче меншає, стискається, тому повернутися до простіших днів означає відновити частину його колишньої величі та гідності.

Кетрін Рутледж,

«Таємниця острова Пасхи»

(1919, Лондон, Англія).

Зазвичай, беручи нову книгу до рук, я першим ділом розгортаю останню сторінку і переглядаю зміст. Кілька лаконічних рядочків з номерами сторінок напроти — суха, але дуже важлива інформація, що може з першого погляду захопити або ж примусити відкласти книгу і забути про неї. Якщо ви ознайомлюєтеся зі змістом книги подібним чином, то вже, певно, готові допитуватися, якого дідька перед тим, як потрапити на острів Пасхи, мене занесло спочатку в Еквадор, а потім до Перу та Чилі. Насправді все дуже просто…

До середини ХХ століття острів Пасхи лишався найбільш віддаленим та абсолютно недоступним куточком планети. Навіть до Антарктиди легше було потрапити. На початку минулого століття для звичайних смертних подорож на Рапа Нуї могла бути не більше чим мрією, причому з розряду однозначно нездійсненних.

У 1888-му острів анексувала Чилійська республіка. Єдиним регулярним сполученням з Рапа Нуї у ті часи став чилійський фрегат, що раз на рік привозив на острів запаси харчів, одягу та медикаментів. Зрідка до Те Піто о Те Хенуа навідувалося невеличке вітрильне судно однієї чилійської компанії. Ця компанія використовувала безлісі прерії на Рапа Нуї як ранчо чи як ферми для розведення овець. Корабель відправлявся з Сантьяго і лишався на острові Пасхи не довше, ніж було необхідно для того, щоб набити трюми вовною. Інколи з різних причин рейс скасовувався, тож коли не брати до уваги суден, які випадково запливали на Пуп Землі, острів опинявся в повній ізоляції від решти світу на два, а то й три роки.

Англійка Кетрін Рутледж у своїй книзі «Таємниця острова Пасхи» розповідає про свою трирічну подорож до острова у 1913–1916 роках на кораблі «Манб» у складі британської наукової експедиції. Книга починається описом того, як після тривалих роздумувань та консультацій члени експедиції вирішують будувати власну яхту. І не тому що їм так захотілося чи, може, грошей не було куди подіти, а тому що у 1912 році це був єдиний спосіб гарантовано потрапити на острів Пасхи. З тієї ж причини значно пізніше, у 1955-му, Тур Хейєрдал орендував на рік риболовецький траулер, якого переобладнав для потреб своєї експедиції.

На сьогоднішній день ситуація, звісно, дещо краща. Проте, попри всі технічні досягнення ХХІ століття, попри тотальну глобалізацію, інформатизацію, реактивні літаки, online-бронювання, електронні білети і т. д. і т. п., острів Пасхи залишається зовсім неблизьким. Щоправда, простому смертному тепер ніхто не забороняє мріяти про подорож до цього таємничого клаптика землі посеред Тихого океану і навіть втілити свої мрії у життя. Відтоді, як на острові Пасхи американці збудували аеропорт і чилійська авіакомпанія «LAN» започаткувала систематичні рейси, подорож до Рапа Нуї перестала бути чимось унікальним і героїчним.

Одначе тих, хто бажає потрапити на острів Пасхи, все ще очікує чимало проблем при підготовці перельоту. По-перше, кількість авіарейсів (а відповідно, й кількість пасажирів) суворо лімітується. І пов’язано це не з монополією головної чилійської авіакомпанії на всі авіаперевезення, а з обмеженими ресурсами самого острова. По-друге, для того щоб полетіти на острів Пасхи, спочатку потрібно добратися до Сантьяго, що теж не зовсім близько і зовсім недешево (певна річ, якщо ви не живете десь у Південній Америці).

Сидячи у своїй кімнатці, заставленій під стелю різноманітними штукенціями, привезеними з багатьох куточків світу, я думав про те, що перераховані вище завади й перепони є дрібницями, порівняно з перешкодами та небезпеками, що чигали на мандрівників на шляху до острова Пасхи якихось півстоліття чи сотню років тому. В мої буйній головешці стугоніла невідчепна думка про те, що полетіти просто так — прямо на острів Пасхи — було б якось примітивно і нецікаво. Я подовгу крутив перед собою величезний глобус, подарований мені батьком на день народженням, щоразу спиняючись на тій частині, де простягається клиноподібна латка Південної Америки.

Довгенько я отак сидів і думи думав. Дуже довго. Поки врешті-решт не виміркував, як писала одна хоробра англійка, to return to a simpler day — повернутися до простіших днів, аби спізнати смак справжньої подорожі, максимально наблизившись до умов, в яких мандрували великі дослідники минулих століть, і сповна відчути велич та гідність сучасного світу. Я вирішив летіти не напряму в Сантьяго-де-Чилі, а в яку-небудь іншу південноамериканську країну, звідки потім пробиватися до чилійської столиці. Ян, зрозуміло, повністю підтримав таку ідею.

Спершу маршрут мав дещо інший вигляд: Перу — Болівія (через озеро Тітікака) — Чилі. Згідно з попереднім планом, ми з Яном мали б прилетіти в Ліму, столицю Перу, потинятися колишньою Імперією Інків, пробратися в Болівію, звідти спуститися на південний захід у Чилі. Втім, щось у цьому плані мені відразу не полюбилося.

* * *

Середина лютого 2009-го, Київ, Україна. Чотири місяці до початку подорожі

Багато хто відмовляв мене від поїздки. Мовляв, схаменися, хлопче, одумайся, на дворі як-не-як економічна криза, у людей скоро їсти не буде за що купити, а ти оце, скотина така, на острів Пасхи зібрався!

Грошей таки справді не було. На мій рахунок у банку потроху капали відсотки від продажу моїх книжок про 3D-моделювання. На превеликий жаль, відсотки саме капали, а не текли, точніше сказати — скрапували дрібними краплинками. В принципі, на прожиття мені вистачало, але не більше. Скажімо, про поїздку до Перу не варто було й думати.

Тож мені конче потрібні були гроші. Спочатку хоча б на квитки. Купівля білетів завжди поставала переді мною якимось особливим ритуалом, щось на кшталт спалення мостів для відступу або ж просування власної голови у зашморг майбутньої подорожі. Тому протягом перших зимових місяців я гарячково хапався за будь-яку роботу. Чіплявся за все, що тільки потрапляло під руки. Зі скрипом зубовним повернувся до ненависного мені програмування, знову почав писати оглядові статті в технічні журнали, брався за проектування систем опалення офісів та житлових котеджів. Словом, не гребував нічим. Та що там казати, я готовий був скубти й сапати травичку на газонах заміських палаців наших товстомордих депутатів, аби тільки назбирати необхідну для авантюри суму.

На побутовому рівні переключився у режим екстремальної економії, відпрацьований мною ще в студентські роки (триразове харчування — понеділок, середа, п’ятниця і таке інше). Жив життям істинного спартанця: ніякого пива по п’ятницях, дискотек по суботах та більярда по неділях. Годувався переважно у фастфудах, зранку їв лише чай (по святах — кефір), увечері жував макарони, подумки додаючи до них масло і трохи тертого сиру. Дешеві магазинні пельмені ночами приходили до мене в кошмарах, кричали, буянили і лупцювали мене бейсбольними битками…

Режим екстремальної економії тривав майже два місяці, поки нарешті не настав той день, коли я назбирав невелику, але достатню суму для того, щоби оплатити авіапереліт до Перу. На своєму улюбленому пошуковому сервері «Momondo» відшукав рейс «Мадрид — Перу — Мадрид» усього за 500 євро! Погодьтесь, сума мізерна як для тринадцятигодинного трансатлантичного перельоту. Я миттю переказав Янові необхідну суму в Швецію, після чого мій товариш без зволікань оплатив квитки (українськими кредитками, на жаль, не можна розплачуватися за послуги чи товари на переважній більшості європейських Інтернет-сайтів).

Отож, перший крок зроблено! Від радощів мене роздувало, наче мильну бульбашку, я стрибав до стелі, бігав по стінах і дзвонив усім друзям, розказуючи, що влітку лечу до Перу. Авіакомпанія-перевізник називалася «Air Comet» і базувалася в Мадриді. Раніше я про неї не чув нічого, оскільки «Air Comet» оперувала тільки на так званих long-haul [16] маршрутах, не маючи жодного рейсу всередині Європи. Я ще тоді, пригадую, подумав: дивна то якась авіакомпанія.

А через два дні все пішло наперекіс. Така вже в мене, мабуть, доля: підготовка кожної нової експедиції супроводжується заледве не її повним крахом. Тож через два дні після здійснення платежу Янові на поштову скриньку прийшло повідомлення, в якому чорним по білому писалося, що наші квитки скасовано. Без зазначення причини.

Чех, не зволікаючи, передзвонив мені в Україну.

— Чувак, квитки ми не купили, — з ходу випалив мій товариш.

«Що за нісенітниця? — міркую. — Він що, збожеволів? Яне, друже, ми ж не далі як позавчора владнали справу з білетами!». Я навіть почав переживати за душевне здоров’я мого колеги. Навіщо, питається, цей фрик [17] здався мені тепер у Південній Америці?

— Ми купили квитки позавчора. Ти хіба забув? — якомога спокійніше нагадав я.

— Та не забув! Просто мені не прийшло підтвердження.

Неприємна підозра прокралася в мій мозок і щомиті росла. Праворуч під шлунком щось неприємно заплюскотіло.

— Підтвердження? — перепитую.

— Підтвердження.

— Не прийшло?

— Так, не прийшло.

— Що значить «не прийшло підтвердження»? — у моєму голосі з’являлися перші металеві нотки. — How the fuck could it happened?! [18]

— Та дідько його знає! — виправдовувався Ян. — Ми ж купували квитки через шведське онлайн-агентство…

— Так! Саме так!

— …однак вони не продають квитки напряму, а лише пропонують зручний пошуковий сервіс найдешевших білетів серед безлічі авіакомпаній. Після оплати квитків із сайту надходить інформація про замовлений рейс. Одночасно з цим агентство переказує кошти на рахунок авіакомпанії. Після цього авіакомпанія протягом двадцяти чотирьох годин зобов’язана підтвердити факт бронювання.

У мозку щось забулькало, я роздув щоки наче хом’як, що тягне додому півмісячний запас соняшникового насіння, і майже не слухав товариша. Далі наша розмова вже не скидалася на діалог. Ян щосили репетував у трубку, перекрикуючи мене, а я просто лаявся, не маючи сил сказати щось путнє.

— Ти не розумієш, — горлав Ян, перебиваючи нестримний потік моєї лайки, — це значить, що авіакомпанія протягом двадцяти чотирьох годин мусила прислати підтвердження купівлі білетів!

- І що, бляха муха?! — волав я.

- І нічого! Вони не прислали. Ну, тобто, прислали, але не підтвердження квитків, а підтвердження того, що наших квитків немає.

— Цього не може бути! Ми ж заплатили повну суму!

— Ми платили гроші шведському агентству, але воно за ці гроші чомусь не змогло купити квитків у «Air Comet».

— Я зараз подзвоню і повідриваю їм усім яйця! — не вгавав я.

— Не треба, чувак! Не треба нічого нікому відривати! Почекай, нехай спочатку віддадуть гроші.

— Не хочу грошей! Хай віддадуть квитки!

Але квитків нам ніхто не віддав. Я телефонував в офіс «Air Comet», щосили волав і лаявся, вимагаючи пояснень. Чемний менеджер силкувався мене заспокоїти, постійно просив вибачення, пояснюючи нещодавній малоприємний інцидент збоєм у роботі серверів авіакомпанії, і божився, що гроші (гроші — не квитки!) вже зовсім скоро перерахують назад на кредитну картку.

Оте «зовсім скоро» розтяглося на два з половиною тижні, і після повернення коштів подорож повернулась у вихідну точку: гроші є, квитків нема.

Все почалося спочатку. Я знову допізна засиджувався за комп’ютером, переглядаючи десятки пошукових серверів з надією підшукати дешевий авіаквиток за океан. Я змінював дати відльоту, перебирав аеропорти: Мадрид, Мілан, Париж, Амстердам, Франкфурт, але ніяк не міг надибати нічого підходящого. Цього разу ціни коливалися в межах 1000–1500 € і майже не залежали від обраних дат. Якось так непомітно розпочався «режим екстремальної економії — 2».

Час спливав, а моя авантюра так і лишалась без головного атрибута, що свідчив би про її реальність, — квитків до Південної Америки. Аж ось одного дня я знову наткнувся в Інтернеті на дешеві білети: той самий маршрут «Мадрид — Ліма — Мадрид» за трохи більшу суму — 530 €. Однак радість виявилася недовгочасною: квитки належали тій самій «Air Comet», що не могло не насторожувати.

Я подзвонив і переповів усе Янові. Зі свого боку, він передзвонив у шведське онлайн-агентство, де йому відверто сказали, що не вважають «Air Comet» надійною компанією і не рекомендують купувати квитки на їхні рейси. Найдешевші білети за тим самим маршрутом, але іншими авіакомпаніями коштували 950 €…

І тоді я подумав, що тяганина з авіаквитками затіялась не просто так. Здавалося, якась таємнича сила наполегливо не дозволяє мені купити білет до Ліми. Настільки наполегливо, що після цілої низки невдач, мабуть, саме ця незрима сила примусила мене — людину вельми далеку від забобонів — серйозно задуматись. Потрібно позбутися стереотипів, міркував я, уповні відкритися таємничій силі, віддатися інтуїції, власним внутрішнім відчуттям! Щось мовби підказувало мені: шукай нові ідеї, дивися вище!

Я підійшов до глобуса, повернув його так, щоб мати перед собою Південну Америку, і подивився вище. Ну, звісно! Йолоп! І чому я раніше не здогадався? Вище над Перу був Еквадор…

— Чувак, я тебе не розбудив? — годинник показував половину першої ночі.

— Ні, - спроквола муркнув Ян. — Читаю Харукі Муракамі.

Його слова дзвінкою хвилею сочилися з трубки: вночі завше найліпше дзвонити за кордон — жодних завад, жодного зайвого звуку на лінії. Утім, судячи з голосу, чех справді не спав.

— Ми летимо в Еквадор. Замість Болівії, - повідомив я. — А потім спускаємося вниз аж до Сантьяго. Через всю Південну Америку. І тепер нам не доведеться мотатися туди-сюди по Перу, ми перетнемо його з півночі на південь!

Ян невиразно рохнув.

— Але це ще не все, — я надав своєму голосу загадкового відтінку. — Навіщо нам повертатися назад в Еквадор, якщо можна вилетіти в Європу прямо із Чилі, з Сантьяго? Ге! Квитки вийдуть трохи дорожчими, зате ми економимо на цілому перельоті! Як тобі ідейка?

Я очікував, що Ян почне стрибати і кричати в телефон про те, який я геній, і дивуватися, як я зміг до такого додуматися. Але ні.

— Ти бос, тобі й вирішувати. Еквадор — то Еквадор. Добраніч.

— Добраніч, чувак.

* * *

Наступного дня без жодних заминок та проблем я купив квитки через англійський пошуковий сервер «GoLeIf», причому відразу з перельотом зі Стокгольма. Особливістю вищезгаданого сервісу є можливість вибирати інший аеропорт для зворотного польоту, відмінний від пункту призначення прямого рейсу. Отож наш маршрут набув наступного вигляду: «Стокгольм — Мадрид — Кіто — (…тут ми мандруємо Південною Америкою…) — Сантьяго — Рапа Нуї — Сантьяго — Мадрид — Стокгольм».

Кульмінацією епопеї з авіаперельотами стала купівля квитків на рейс з Сантьяго-де-Чилі до острова Пасхи. Купував через сайт чилійської «LAN», причому мені сильно пофортунило і я натрапив на гарну промоцію на сайті, заплативши за переліт усього три сотні євро.

Відтак я розслабився і полегшено зітхнув. У кишенях свистів вітер. Хазяйка квартири ледь не щодня влаштовувала істерики з приводу затримок оплати за житло. Мої улюблені джинси протерлися до дірок. Інших не було, як не було грошей, аби купити нові. Київське видавництво, яке першим зголосилося видати мої «Мексиканські хроніки», згодом відмовило мені. Втім, попри все це — попри тотальне безгрошів’я, попри спричинену кризою озлобленість та апатію людей, попри сірість київської зими — я почував себе комфортно і сміливо дивився у майбутнє.

Я був на своєму місці.

І найголовніше — гори воно все вогнем! — я лечу на острів Пасхи!

* * *

Є ще одна річ, яку я хотів би розтлумачити перед тим, як перейти до власне оповіді про наші з Яном пригоди у Південній Америці та на острові Пасхи. Лише кілька слів стосовно назви моєї авантюри.

Ми вже звикли до того, що слова, які позначають певний предмет чи явище, нерідко і не зовсім, не в повному, так би мовити, обсязі відповідають реальній суті даного предмета чи явища. Попри це, ми чіпко притримуємось усталених імен та означень. Скажімо, те, що київське «Динамо» творить на полі останніми роками, ми все ще уперто називаємо футболом. Доблесний український уряд підвищує пенсії на 60 копійок (!!!) і при цьому все ще називається урядом, а не цирком, гумористичним шоу довгоносиків чи просто табуном неляканих дундуків. І т. д. і т. п. Тому я подумав, що нічого страшного не станеться, якщо я назву свою маленьку авантюру великим словом — Експедиція.

Отож, шановні читачі, перед вами — не просто собі пригодницька сага, а детальний звіт про українсько-чеську Експедицію до найбільш загадкового куточка планети Земля — сповненого незабутніх чар та нерозгаданих таємниць острова Пасхи.

ЧАСТИНА І. ЦАРСТВО ВУЛКАНІВ

НАЙДОВШИЙ МЕРИДІАН

Houston, we have a ‘go’ for launch! [19]

Червень 2009-го, Стокгольм, Швеція. Два тижні до початку подорожі

Штаб-квартира Експедиції розташувалася в маленькій Яновій квартирці на північному сході Стокгольма у висотному будинку, що стояв біля самого моря. З вікна видніла затока з причалами, звідки щовечора відправлялись у плавання до Фінляндії та Естонії круїзні лайнери компанії «Silja Line», трохи далі стовбурчилися кістляві крани вантажних доків. Квартира складалася з двох кімнат: щось на зразок житлової і щось на зразок кухні. З меблів Ян мав лиш коротенький диван і старий журнальний столик, який, певно, пам’ятав часи Карла ХІІ.

Ліжок не було. Навіщо? Спали ми на підлозі, на старих товстенних матрацах, які притягли з підвалу цього ж будинку, вкривались ковдрами без простирадл, а вдень навіть не думали застеляти оті наші імпровізовані «ложа».

По кутках кімнат кучугурились замети пилу. Їх не вимітали звідти, либонь, відтоді, як Ян вселився у квартиру. Під стелею, поміж голих лампочок без торшерів, павуки заснували власну імперію. Відразу в коридорі, спираючись на стіну, стояв брудний Янів велосипед, в холодильнику полискували зеленавими боками стратегічні запаси пива «Tuborg», а на стіні, прямо над тим місцем, де лежав мій матрац, висів масивний сірий годинник з радянського підводного човна. Цей раритетний хронометр Ян придбав на набережній у Калінінграді в якогось збіднілого матроса. Годинник, як і матраци, теж був товстим і незграбним, виступаючи над стіною сантиметрів на десять, обрамлений міцним сталевим обідком щось із палець завтовшки. Раз на тиждень доводилось брати з підвіконня чималий ключ, відкривати передню кришку, яка сильно нагадувала ілюмінатор у кают-компанії якогось сейнера, встромляти той самий ключ у вічко на циферблаті і заводити годинник. В узголів’ї Янового ліжка (чи то пак, матрацу) з-під купи невипраних речей та постелі випирав старезний глобус, на якому всі географічні назви було написано шведською.

Словом, не квартира, а рай! Справжній рай для справжнього чоловіка!

Єдине, що трохи псувало нашу парубоцьку ідилію, — це ціла купа горщиків з квітами (я й досі не можу втямити, нащо Ян їх там тримає). Бідні квіточки тижнями терплять страшенну спрагу, мучаться через випадкове підливання залишками пива, потерпають від грубезного шару пилюки на листках, але тримаються. Тримаються щосили. Справжні квіти-герої. Стільки, скільки вони перестраждали, не знесла б жодна інша рослина на планеті.

Мабуть, тільки в такій штаб-квартирі могла задумуватись і плануватись навіжена подорож на протилежний бік Земної кулі — у Перу та на острів Пасхи.

* * *

Три дні поспіль ми з Яном відзначали моє повернення в столицю Півночі, в Стокгольм цебто. А потім, на щастя, Ян поїхав на тиждень до Німеччини, а звідти — на кілька днів до Чехії, щоб побачитися з батьком. Кажу «на щастя», бо якби він не звалив, ми могли б так «насвяткуватися», що на Південну Америку нас уже не вистачило б.

Тож тільки-но Ян поїхав, я відразу взявся за детальне планування Експедиції: обклався звідусіль картами Еквадору, Перу та півночі Чилі і почав планувати подорож. Часу до вильоту лишалося небагато, втім, врешті-решт мій «magic book[20]» з генеральним планом вояжу, картами, бронюваннями хостелів, копіями квитків і т. д. і т. п., що мав дати відповіді на всі проблемні питання під час подорожі, був готовий.

Список речей, які я брав із собою в нову подорож, практично не помінявся. Троє шортів, троє майок, спідня білизна, одна сорочка, одна тепла кофта (у Південній Америці все ж таки зима…), старі чорні джинси, змінна пара взуття, нетбук для того, щоб вести записи, фотоапарат і аптечка. Однак цього разу до багажу додалась надзвичайно важлива штука, без якої я вже просто не уявляв, як міг колись подорожувати, — добротний бінокль з водонепроникним корпусом і хорошими лінзами.

* * *

За чотири дні до вильоту Ян повернувся з Чехії. Ми узгодили деякі нюанси і 29 червня о 15:10 вилетіли зі Стокгольма у Мадрид.

Єдине, що трохи насторожувало мене перед відправленням, — це кількість готівки у мене на балансі. Після оформлення чилійської візи, бронювання всіх хостелів та купівлі квитків на потяг до Мачу Пікчу, в кишенях лишилося трохи менше 1400 баксів. Не густо, якщо враховувати, куди ми зібралися і на скільки часу. Втім, я йшов уперед, свято — та ні, чорт забирай, — сліпо вірячи у свою щасливу зірку. Сідаючи в літак у Мадриді, який мав віднести мене за океан, до Еквадору, колюча думка, котра билася й металась, затиснута шкаралупою тої віри і мого ідіотського оптимізму, зрештою прорвалася до глузду й заволала, наче ошпарений окропом кіт:

— Ти ненормальний!!! 1400 баксів на півтора місяці! Ти хочеш жебракувати на острові Пасхи?! А якщо тебе пограбують, а якщо…

Після того на якусь мить навіть я сам засумнівався у власному психічному здоров’ї. Одначе шляху назад не було. Стюардеси зачинили двері. Літак посунув на злітну смугу.

* * *

Політ минув без пригод. Перед підльотом до Американського континенту новенький «Boeing-767» добряче потріпало турбулентністю, але для тих широт це звичне діло.

З нами летіла одна симпатична дівчина. Звали її Єсенія. Доволі незвичне ім’я як на швейцарку. Та й зовнішність у неї була геть не романо-германська. Якби Єсенія не заговорила до мене, я б, мабуть, ніколи не виділив її з натовпу еквадорців (маю на увазі, не виділив би як швейцарку, а як жінку я запримітив Єсенію ще при посадці у літак і подумки віддав їй належне).

Щоправда, ми познайомились під час проміжної посадки в Гуайякілі [21], куди наш літак залітав перед Кіто. Під час проміжної посадки всі пасажири (навіть ті, які летіли далі до Кіто) мусили залишити літак, щоби заново пройти реєстрацію. Наші місця знаходилися в самому кінці салону, тож ми з Яном не дуже поспішали пакувати власні нечисленні пожитки і вибиратися з авіалайнера, чекаючи, поки всі інші пасажири вийдуть і позбавлять нас малоприємної тисняви в салоні. Куди квапитися? Все одно без нас нікуди не полетять. Тому ми просто сиділи на своїх сидіннях, проводжаючи очима інших пасажирів, які неквапом сунули до виходу. Єсенія стояла коло сусіднього крісла і довго-довго витріщалася на нас, аж поки Ян не розреготався.

— Що смішного? — спитав я.

— Он та дівчина, — чех кивнув на апетитну кучеряву брюнетку, яка поблажливою усмішкою дивилася поверх крісел на наші пом’яті голови, — думає, що ми не зрозуміли оголошення стюардес і не збираємося виходити з літака. Мабуть, зараз розмірковує якось на кшталт: «Ото тупоголові ґрінго, думають, що зараз полетять в Кіто». Ха-ха-ха!

Мій товариш не помилився. Коли салон майже спорожнів, а ми ще лишались на місці, наче приклеєні до сидінь, кучерява дівчина тихенько зауважила:

— Хлопці, літак зараз до Кіто не летить. Треба спочатку вийти і перереєструватися…

Ми з Яном розреготалися, після чого я пояснив, що ми все чудово зрозуміли, просто не хотіли штовхатися поміж інших пасажирів. Ось так слово за слово, між нами зав’язалася розмова.

— Як довго ви збираєтеся подорожувати? — розпитувала мене Єсенія.

— Сорок п’ять повних днів, — гордо прорік я, кинувши багатозначний погляд на Єсенію. — І це без дороги!

Без сумніву, мої слова справили на неї неперевершене враження. Вона відкрила свій чарівний ротик і захоплено проказала:

— Ах…

Я гордовито похитав головою і ніби між іншим поцікавився:

— А тебе якими вітрами занесло до Еквадору?

Дівча скромно всміхнулось:

— Та я теж подорожую…

— Хм… — настала моя черга дивуватись. — І ти не боїшся сама їхати в Південну Америку? Ну, я розумію, ми пацани, нам простіше, адже для нас це звичне діло — встрявати у всілякі авантюри. Ми ж запросто можемо рвонути на інший континент і півтора місяці тинятися Еквадором, Перу та Чилі. Але ти ж дівчина…

- Іноді буває лячно, але я думаю, що впораюсь, — тихенько відповіла Єсенія.

Я поблажливо розтягнув кутики губ, вклавши в усмішку весь свій, як я тоді думав, багатющий мандрівний досвід.

— А куди саме плануєш податися? — повчальним тоном поцікавився, готуючись прочитати наївній швейцарській дівчинці напутню лекцію про те, яка це велика відповідальність — подорожувати наодинці.

— Спочатку Еквадор, потім — Перу та Болівія.

Я ледь не прикусив язика.

— Ого… І довго ти збираєшся мандрувати?

— Два з половиною місяці.

Завіса, бляха… Я закинув на спину наплічник і сердито попрямував на вихід.

* * *

Зрештою, ми повернулися в той самий літак і через півгодини успішно приземлилися в Кіто, столиці Еквадору.

Коло митної зони пасажирів чекав малоприємний сюрприз. Купа серйозних дядьків у білих халатах та респіраторах перевіряла всіх новоприбулих, чи бува серед них не затесався хворий на «свинячий» грип. Схоже, «свиняча» істерія, від якої літом 2009-го колошматило півсвіту, докотилася й до Еквадору. Кожного пасажира просили спинитися перед білою смугою у проході, після чого з безпечної відстані його сканували тепловізором. Тих, у кого температура відкритих частин тіла (сканували переважно лиця) не перевищувала 37єС, відпускали, не затримуючи. Інших — вели у спеціальну кімнатку здавати аналізи і… відсиджуватися кілька днів у карантині.

Тоді ми з напарником лиш посміялися з тієї дурнуватої процедури. Я ще не знав, що зовсім скоро ми самі станемо рознощиками вірусу…

* * *

1 липня 2009-го, Кіто, Еквадор. Перший день у Південній Америці. І взагалі — перший день у південній півкулі

Перше, що вразило в Кіто, — літаки сідали просто над містом. Їдеш собі широкою центральною магістраллю, аж раптом над тобою, розчепіривши закрилки на повну і несамовито гуркочучи турбінами, заходить на посадку «Airbus А320». Причому абсолютно поряд здіймаються житлові будинки, магазини, трохи далі видніється овальна чаша стадіону. Звісно, сучасні літаки падають дуже рідко, та все ж у випадку аварії при заході на посадку в аеропорт Кіто окрім сотні пасажирів авіалайнера, загине щонайменше кілька сотень людей на землі.

Столиця справила враження міста, за яким ніхто не доглядає. То тут то там траплялося цифрове табло, наскрізь поїдене іржею, або ж порожній рекламний стенд, заліплений сантиметровим шаром бруду. Неширокі вулички були брудними, звивалися мов змії, вишкрябувалися на височенні пагорби, зривалися вниз крутими схилами і перетиналися під усіма можливими кутами. Більшість будівель — старі, ще колоніальної архітектури — наче переносили мене на кілька століть назад. Присутність незліченної кількості засмаглих індіанців з порепаними лицями, які, закутавшись у картаті пончо, курять люльки й вештаються без діла столицею, ще більше підсилювала відчуття часового зсуву. Кілька новітніх будівель у центрі тонули й губилися в цьому хаосі. Здавалося, ми з товаришем потрапили у таку Південну Америку, якою вона була кількасот років тому.

А ще трохи незвично було бачити, що сонце світить з півночі…

У день прильоту, аби не гаяти час, ми вирошили в особливе місце, яке називається Мідад дель Мундо (з іспанської — Середина Світу). Це особливий район на північ від еквадорської столиці, де розташовано тридцятиметровий монумент, що збудований акурат на екваторі, найдовшому світовому меридіані. Пам’ятник виглядає як прогониста піраміда зі скошеною вершиною, на якій розташовується велетенський кам’яний глобус. На кожному боці піраміди красується велика літера «N», «S», «E» та «W», відповідно до сторони світу, куди вона повернута. Точнісінько в центрі монумента проходить велика біла лінія, що позначає межу між південною та північною півкулями. Завдяки цьому можна було стояти однією ногою у північній а іншою — у південній півкулі.

Всім, хто прибуває на Мітад дель Мундо, видають спеціальний сертифікат — офіційне підтвердження про візит на екватор.

Я навмисне обрав Мітад дель Мундо для початку подорожі. Для мене це було символічно: почати наш великий похід з найдовшого меридіана, від самісінького центру Землі з відміткою паралелі 0°00’00'', і закінчити його аж у Сантьяго-де-Чилі на 33°27’00'' південної широти.

Рецепт кави по-еквадорськи

Коли ви замовляєте каву в Еквадорі, вам спочатку подають чималеньку чашку щойно закип’яченого молока. Поки ви репетуєте, доводячи офіціанту, що замовляли каву, а не молоко, вам підносять крихітну глиняну філіжанку, схожу на звичайну сільничку і наповнену меленою кавою. Врешті-решт, втямивши з експресивних жестів офіціанта що потрібно робити, ви обережно додаєте кавовий порошок у чашку з молоком, затим підкидаєте кілька ложок цукру, і… кава по-еквадорськи готова!

В південних регіонах Еквадору процес приготування кави має незначну відмінність. Замість філіжанки з меленими кавовими зернами вам приносять карафку з холодною, але міцно-міцно завареною кавою. Відтак ви підливаєте необхідну кількість чорної як нафта рідини у чашку з гарячим молоком, старанно все розмішуєте і насолоджуєтесь кавою, приготованою за південноеквадорським рецептом.

Додавання кип’яченої води у каву вважається в Еквадорі за нечуваний несмак. Заледве не вульгарність.

КРОЛИКИ НА КОТОПАКСІ

Зазвичай людський організм цілком передбачено реагує на різні фізичні навантаження. Кожен з нас усвідомлює, що за певних умов зможе пробігти стільки-то кілометрів, підтягнутися стільки-то разів на перекладині і т. д. і т. п. При цьому, добре знаючи кондиції власного тіла, неважко передбачити його реакцію на затяжний крос чи підтягування на турніку. Якщо я, наприклад, швидко біжу, то, відповідно, дихаю швидше, і моє серце б’ється частіше, аби донести більше кисню до м’язів. Це логічно і природно. Коли спиняюсь, моє тіло цілком очікувано раніше чи пізніше повертається до спокою: серцебиття стишується, дихання помалу відновлюється. Це нормальний стан речей: інакше бути не може.

Словом, якщо ви не космонавт, котрого щодня заштовхують у центрифугу і метеляють там, немов ганчірку в пральній машинці, навряд чи вашому організму доведеться колись відчути на собі щось по-справжньому екстраординарне і непередбачуване.

Принаймні, ви цього аж ніяк не очікуєте.

* * *

2 липня 2009-го

Після Мітад дель Мундо ми з Яном повернулися в Кіто, де востаннє перевірили карти і старанно передивились наше нечисленне бурлацьке спорядження, а вже ранком наступного дня залишили столицю Еквадору, тримаючи курс строго на південь. Першим пунктом призначення Експедиції став Котопаксі, найвищий діючий вулкан світу.

Котопаксі — це стратовулкан[22], розташований в еквадорських Андах за сімдесят п’ять кілометрів на південь від Кіто. Його кратер підноситься на 3800 метрів над навколишнім високогірним плато, а абсолютна висота цього монстра складає 5897 метрів над рівнем моря.

Дехто стверджує, що звання найвищого активного вулкану, яке міцно закріпилося за Котопаксі, не відповідає дійсності. Значно південніше, аж у Чилі, є два набагато вищі вулкани. Перший з них знаходиться на сході пустелі Атакама, носить важковимовне ім’я Льюйяльяко (Llullaillaco) і сягає 6739 метрів у висоту. Ще один — Охос дель Сабадо (Ojos del Sabado) — є вищим від Льюйяльяко (6891 метр) і розташований трохи південніше, на самісінькому кордоні між Аргентиною та Чилі. Втім, останє виверження Льюйяльяко зафіксовано аж у далекому 1877 році. Про Охос дель Сабадо практично нічого не відомо. Його останнє виверження відбулося добрих тринадцять століть тому. Обидва конкуренти Котопаксі знаходяться дуже далеко від людних місцин та доріг, що затруднює визначення їхнього теперішнього стану. Ба більше, околиці Льюйяльяко рясно всіяні протипіхотними мінами, залишеними там з часів аргентинсько-чилійського конфлікту 1978–1982 років, через що знайдеться не так уже й багато сміливців, готових полізти і поглянути, чи булькає щось там у нього у кратері, чи ні, хоча за три минулі століття Котопаксі плювався вогнем не менше п’ятдесяти разів. Останнє велике виверження відбулося 1904 року. Найпізнішу активність зареєстровано зовсім недавно, у 1975-му, щоправда, нічого дійсно цікавого так тоді і не сталося. Все минуло тихо, спокійно, без диму і трупів.

Звісно, було б непогано видряпатися аж до самого кратера і заглянути всередину, але я чудово розумів, що для цього необхідні спеціальне спорядження й серйозна підготовка. Тож я реально оцінював можливості Експедиції, тому поставив за мету забратися якомога ближче до вершини Котопаксі.

Очевидно, що для того, аби підкорити яку-небудь гору, спочатку необхідно її, гору цебто, знайти. До останнього моменту я навіть не припускав, що у нас із напарником можуть виникнути з цим якісь проблеми. Здавалося: хіба важко відшукати в Андах вулкан шестикілометрової висоти? У Карпатах, скажімо, достатньо спитати першого ліпшого місцевого вуйка як дістатися до тої чи іншої вершини, аби за мить отримати необхідну інформацію. Не дуже віриться, що на запитання, як добутися Говерли (висота 2061 метр), знайдеться місцевий житель, який розведе руками, мовляв, звідкіля мені таке знати.

От тільки Анди — не Карпати… Те, що в околицях Кіто має висоту 2061 метр, є не горою, а глибоченною прірвою. Гребінь висотою 4000 метрів ще не вважається вартим уваги гірським кряжем, а вершини нижчі за 5000 метрів нерідко лишаються безіменними. Еквадорці звиклися з тим, що народжуються, живуть та помирають посеред шестикілометрових гігантів, тому просто не звертають уваги на весь той «дріб’язок».

Отож, хай як по-дурному це звучить, ми з Яном добряче натерпілися, поки відшукали андійського вулкана-велетня.

Ще ввечері першого дня, щойно повернувшись з екватора в хостел, я почав допитуватись, як краще пробратися до короля вулканів. Минула ціла година марних випитувань, поки я не затямив остаточно, що абсолютно ніхто у хостелі не знає, як добутися до Котопаксі. Це при тому, що за ясної днини вулкан чудово видно з будь-якого місця еквадорської столиці!

Єдиним, хто зумів хоч щось розповісти про Котопаксі, виявився австралієць на ймення Мет, власник хостелу[23].

- Їдьте до Латакунги, — порадив Мет, зачувши, що я розпитую про Котопаксі. — Це найближче містечко коло вулкана.

— А далі? — допитувався я.

— А далі вже на місці зорієнтуєтесь.

Оте «на місці зорієнтуєтесь» мені зразу не сподобалося. Проте іншого вибору не було.

* * *

…Перед тим як пірнути в океан, сонце кілька разів проривалось крізь хмари на заході. Щоправда, на сході, там, де здіймалась грізна громада височенних Анд, не було жодного просвітку. Гори довкола еквадорської столиці щільно обсіла непробивна пелена попелястої мряки. Повечерявши, я виліз на терасу над хостелом — у Еквадорі такі відкриті веранди є на даху практично кожного будинку — і довго вдивлявся на південний схід. Десь там, значно вище хмар, підносився угору кратер Котопаксі. Подумалось, що коли б не мряка, я міг би зараз милуватися пейзажем небувалої краси. Годину тому в якомусь затурканому кіоску я мигцем запримітив поштову листівку з еквадорської столицею на тлі могутнього вулкана. Зараз я стояв, певно, десь дуже близько від того місця, звідки робили фотографію, проте не міг повірити, що спостерігаю той самий краєвид. Вулкана, здавалося, просто не існувало; погляд впирався в глуху кучугуру сірих хмар. Притрушені мрякою та розмазані сутінками кольори еквадорської столиці мінилися сірістю. Як я не старався, ніяк не міг домалювати в своїй уяві шестикілометрового Котопаксі над хаотичними забудовами цього міста-бедламу. Переді мною висіло малоцікаве монохромне зображення, немов простенький рисунок бездарного художника-початківця, недбало накиданий простим олівцем.

«Погано, — думав я, — дуже погано… Якщо до завтра погода не зміниться, вулкана ми не побачимо». На той час похмуре небо видавалося мені найбільшою проблемою. Я навіть подумати не міг, що ми можемо не побачити Котопаксі не тільки через кепську погоду.

* * *

— До того селища під вулканом їхати автобусом півтори години. Це мені Мет учора сказав, — затараторив Ян, щойно ми вискочили з міського автобуса коло воріт Terminal Terrestre. — Я ще спитав у австралійця, скільки приблизно коштуватимуть квитки.

- І?… — неуважно буркнув я, роздивляючись велетенську автостанцію. Автобуси — головний транспортний засіб Еквадору. Країна не дуже велика — літати літаками невигідно, тому столичний Terminal Terrestre був ущерть заповнений різнокольоровими тлустими бусиками та галасливою строкатою юрбою.

— Він сказав, що в Еквадорі все дуже просто — беруть один долар [24] за годину їзди. Ніколи не помилишся, — відповів Ян. Але я, на жаль, не почув товариша.

Скрадаючись наче мінним полем, ми вступили до терміналу. Очі розбігалися від розмаїття вивісок та пістрявого еквадорського люду. Непередаваний галас тиснув на мозок. Відразу коло входу до нас підскочив ще зовсім юний еквадорець і взявся кликати до автобусів. Про себе я зауважив, що таких малолітніх крикунів в терміналі повнісінько.

— Вам куди, сеньйори? Куди їдемо, сеньйори? — горлав хлопчик просто над моїм вухом. — Амбато? Ріобамба? Гуайякіль? Баньос? Сеньйори!

Я ніяк не мій прийти до тями і дивився на нього наче на інопланетянина.

— Нам треба до Лага… Лака… Лакаку… — спробував замість мене відповісти Ян. — Тьфу, дідько!

— Латакунги, — зрештою очуняв я.

— Чудово, сеньйори! — заверещав хлопчина і потяг мене за руку до одного з виходів. — Онде автобус до Баньоса. Скажете водієві, щоб висадив вас у Латакунзі.

— А як же квитки? — спитав я.

— Нема часу, сеньйоре! Автобус от-от відправляється! Біжіть мерщій, не гайте часу! Заплатите водію у салоні.

Я зиркнув на Яна, чех спочатку знизав плечима, потім ствердно кивнув, і ми помчали на перон, де прудко заскочили до плямистого автобуса.

…Згодом я ще не раз повертатимусь до описаних нижче подій, довго аналізуватиму все, що трапилося, картатиму себе за неприпустиму необачність, млявість та інертність. Я допустив грубу помилку. Я забув, що знаходжусь на іншому материку, в чужій незнаній країні, посеред незнайомих людей. Бекпекеру цього забувати не можна! Це, можна сказати, злочинна недбалість. Хоча причиною всього були мексиканські автобуси…

Всередині еквадорський автобус виявився дещо пошарпаним, хоча в цілому доволі непоганим. Ян пройшов вглиб салону і зайняв місце коло вікна. Я впав на сидіння поруч з ним, підвів голову і… побачив перед собою тлусту, мов бочка, але охайно вдягнуту й причесану жіночку. На вигляд цілком добропорядну.

Жіночка всміхнулася, всунула нам із Яном по пляшці мінеральної води і щось спитала мене іспанською. Я нічого не зрозумів, широко позіхнув і запитав:

— Cuanto? Скільки?

У той момент мені пригадалися люксові мексиканські автобуси. Щоразу, коли я сідав у першокласний омнібус у Мексиці, ось такі от усміхнені стюардеси підносили мені різні напої та закуски. А потім перевіряли квиток, і я їхав, куди там мені треба було, і все було класно. Тож я, пригадую, подумав, що автобуси в Еквадорі, певно, такі ж самі як у Мексиці.

Але вони не такі самі…

— Ти впевнений, що… — почав був Ян.

Я відмахнувся від нього:

— Так. Це геть як у Мексиці… - мовляв, не треба мене вчити, я ж бо такий досвідчений мандрівник. — Я заплачу за тебе, опісля розрахуєшся, — а тоді ще раз звернувся до повнотілої еквадорки: — Dos personas, por favor [25].

— Діес… е-е-е… діес і очо доларес, сеньор! [26] — відповіла жіночка.

«Діес і очо — це скільки? — розмірковував я. Думалось якось тяжко і тугувато. Сонна довбешка відмовлялась опрацьовувати інформацію. — Це вісімнадцять чи долар і вісімдесят?»

Я скосив погляд на Яна, але він більше не слухав мене і не звертав уваги на жіночку. Чех визирав у відчинене вікно, під яким хтось горлав, наче йому обценьками пальці викручували (потім виявилося, що Янові просто хотіли продати пиріжків). Краєм ока я помітив, як із приміщення терміналу на платформи неспинним потоком сунули люди, тягнучи за собою гамір, клунки і цілий букет різноманітних запахів. Хотілося спати, наче ведмедю посеред зими… «Діес і очо — це, блін, вісімнадцять чи долар і вісімдесят?».

Я відкрив гаманець. Найменшою виявилася купюра номіналом двадцять баксів. «О! — думаю. — Яка різниця, вісімнадцять чи долар-вісімдесят, — аж зрадів, дурбило. — Зараз дасть здачі». І вручив жіночці банкноту. Вона миттю сховала її, затим довго порпалася в кишені фартуха, після чого всучила мені два долари на здачу. Я втупився у дві сріблясті монетки на долоні. Попри сонливість щось заворушилося в моїй макітрі, і я зметикнув, що вісімнадцять баксів, то, либонь, забагато за півторагодинну поїздку. Тим часом жіночка позадкувала і напрочуд швидко викотилася з автобуса.

Зрештою, автобус гаркнув двигуном і повільно рушив. Ніздрі лоскотав гіркуватий запах відпрацьованих газів, що сочились крізь шибу. Я відкинув назад спинку сидіння і випростав ходулі, лаштуючись подрімати в дорозі.

Тож все було чудово, все було класно (геть як у мексиканських автобусах), поки не прийшов клаповухий помічник водія [27] і сказав, щоб ми показали квитки. Ян розбуркав мене, вимагаючи пояснень. Я сяк-так втовкмачив контролерові, що у нас квитків немає — нам ота ваша тлуста жіночка, контролерка, чомусь їх не дала. Сумлінний асистент шофера нічого не зрозумів про жіночку і чемно попрохав заплатили за проїзд. Я скрутив зухвальцеві дві дулі зразу і сказав, що ми вже заплатили і нічого доплачувати не збираємося, на що та еквадорська мавпочка сильно образилась і подріботіла назад до водія…

За мить автобус вирулив на узбіччя й спинився. У проході між кріслами здійнялася кремезна постать шофера. З-за його дебелої постаті визирала клаповуха голова ображеного на життя помічника. Перше, що я подумав «Зараз будуть бити», — а потім «Це ж треба було, блін, посеред коротунів-еквадорців саме зараз натрапити на такого бугая». Ян, який до цього часу мовчки спостерігав за перепалкою з контролером, помітивши плечистого еквадорця, що неухильно просувався салоном, підозріло прошепотів:

— Чувак, ти… ти точно розрахувався за проїзд? Бо цей вівцебик мені чомусь не дуже подобається…

Тим часом водій підібрався до наших крісел.

— Кому з цих двох бити морду? — спитав він у асистента.

Помічник, нітрохи не вагаючись, ткнув пальцем на мене.

— Я заплатив! Ви що, бусурмани? — перелякано загорлав я.

Шофер закачував рукави.

— Ти що, бляха, виробив?! — гаркнув на мене Ян, розуміючи, що ми зараз можемо покинути автобус неприроднім і, напевно, вельми болючим способом.

— Я заплатив… я заплатив за дорогу, — лопотів я. — Присягаюся! Цілих двадцять доларів!

— Mother fucker! — схопився за голову чех. — Ти при своєму розумі?! Двадцять баксів за квитки до Гула… Кала… Кака…

— Латакунги, — підказую напарникові.

— Латабанги, чорт забирай! Ти ж мав віддати не більше півтора долара!!!

Тоді до мене врешті-решт дійшло: кілька хвилин тому охайно вдягнута і причесана еквадорська жіночка спихнула мені дві пляшки мінералки по ціні дев’ять доларів за кожну!

Ян не забарився розрядити ситуацію: спочатку попросив вибачення у водія, покрутивши пальцем коло скроні і недвозначно кивнувши в мій бік, а тоді ткнув йому п’ять доларів за проїзд до Латакунги, показавши, що здачу він може лишити собі. Шофер гнівно форкнув, зібгав банкноти в кулаку і посунув назад до керма. І тут мене прорвало…

— Ну й телепень! Але ж я лопух! А-а-а! Ло-пух! — смикав себе за волосся. — Мене розвели… розвели, мов туполобого недотепу тури-и-иста! Чим я тільки думав?!

А тоді схопив до рук пляшку мінералки, спересердя гахнув нею по спинці крісла і з розмаху запустив крізь прочинене вікно. Услід за першою миттю полетіла Янова пляшка. В результаті весь автобус здивовано витріщився на мене. Салоном прокотилося ледь чутне «Loco… El esta loco![28]». Пасажири злякано перезирались. Вони не могли зрозуміти, чого цей ґрінго спочатку відмовляється платити за білет, а тоді починає істерично репетувати й кидатися пляшками.

Втім в автобусі їхала одна людина, яка чудово розуміла потік гнівної лайки, яким я, не соромлячись, поливав ні у чому не винних супутників. Нею виявилась молода й вельми симпатична американка, що самотою сиділа коло вікна за кілька крісел попереду.

— Hello, guys! What happened? [29] — зацікавлена гармидером, дівчина підійшла до нас.

Я сердито подивився на неї і нічого не відповів.

— Цей чувак, — Ян кивнув на мене, — щойно заплатив двадцять «зелених» за дві пляшки мінералки.

Чорняве дівчисько пирснуло, грайливо притуливши кулачок до губів, а потім прохурчало якось навдивовижу еротично, типово по-американському:

— Really? Не переймайся! Таке трапляється з новачками в Еквадорі! Хі-хі!

Ян саркастично гикнув. Було видно, що дівуля йому дуже подобалась. Вона мені теж впала в око, але я стиснув зуби й ще більше насупився.

— А ви куди прямуєте? — спитала американочка.

— У Калакунду… — сказав Ян і затнувся, помітивши, що дівуля здивовано вигнула брову. — Нє-нє. В цю… як її… Лагунангу! Знов не те. Хм… е-е-е… — хлопець запитально зиркнув на мене: — Таламумбу?

— На Котопаксі, - процідив я крізь зуби.

— Хі-хі! — знову розсміялась америкоска й кокетливо схилила чарівну голівку на бік. Вочевидь, вона подорожувала сама і дуже хотіла завести з нами знайомство.

— Я там не була. Кажуть, туди важко дістатися, — зауважила дівчина.

— Ми ще не знаємо, — прямо відповів Ян. — Ми просто їдемо в Ла… ну, в одне село коло вулкана.

— Таж у мене є путівник! «Lonely Planet». Там має бути все описано! Хочете, разом подивимось?

Я зневажливо скривив губи, готовий сказати «ні», проте Ян кивнув, радо прийнявши запрошення американки. Він зразу пересів до неї, залишивши мене в самотності жувати шмарклі.

Потеревенивши півгодини з дівулею, мій товариш повернувся і вмостився коло мене.

— Чувак, я тут дещо дізнався, — почав він.

Я мовчав, випнувши нижню щелепу вперед й сердито роздувши ніздрі.

— Я про наш вулкан. Про Котопаксі, - продовжив мій напарник. — До нього веде лише одна дорога.

- І що з того? — скептично хмикнув я.

Замість відповіді Ян підсунув мені під носа путівник. На сторінці, що він тримав відкритою, я роздивився детальну карту центральної частини Еквадору. Котопаксі знаходився якраз посередині між Кіто та Латакунгою, трохи правіше від траси. До нього справді вела одна-єдина дорога, котра на півдорозі до Латакунги звертала з магістралі.

— Тут пишуть, що для того, аби втрапити на Котопаксі, насамперед треба дістатися до ось цього повороту, в те місце, де ґрунтовий шлях виходить на шосе, — чех ткнув пальцем у карту і глипнув на мене.

Я зберігав похмуру мовчанку.

* * *

— Дивись! Дивись! Он він! Поворот на Котопаксі! — несподівано загорлав Ян і, налігши на мене, тицьнув пальцем в автобусну шибу.

— Де?

— Та ось же він!

Я визирнув крізь вікно і ліворуч від траси встиг запримітити два здоровенних джипи, що стояли коло двоповерхової халабуди, недбало збитої з необструганих дощок. За покрівлю тій халупі правили величезні листи нержавіючої сталі, абияк накидані на опори другого поверху. Замість вікон чорніли звичайні отвори, вирубані в дошках. Відразу за машинами починалась нерівна ґрунтова дорога, яка метрів через двадцять зникала у лісі.

Якусь долю секунди я вагався. Сьогодні я вже утнув одну дурницю, яка вартувала мені вісімнадцяти доларів. Підсвідомо я відчував, що нові необдумані вибрики можуть вилитися в нові непередбачені затрати. Втім, Овни мають одну особливість: перешкоди, об які вони спіткнулися через власну нерозважність та необережність, тільки дужче розпалюють їх, примушуючи з озвірілою впертістю кидатися в коловорот пригод, знову й знову випробовуючи долю. Я глипав крізь шибу на узбіччя і думав про те, що не знаю ні чиї то джипи, ні як довго й складно добиратися до Котопаксі від того повороту. Я не знав, чи ми взагалі зможемо кудись дістатися, а проте…

— Гальмуйте! Стійте! — закричав на весь салон. — Водій, спиніть автобус! Негайно!

— Ти чого? — прошепотів Ян.

— Дуй за мною! — кинув я через плече, затим схопив наплічник і вискочив з автобуса на дорогу.

Мій напарник вибрався слідом за мною.

Настрій миттєво покращився. Моя витівка наче повернула мене до життя. Вискочити з автобуса посеред гір, десь біля підніжжя страхітливого вулкана, якого навіть не видно за хмарами, за десятки кілометрів від найближчого житла — саме те, що треба, бляха муха! Симпатична американка злякано лупала на нас через вікно автобуса. Ян подивився на неї і лиш стенув плечима, відповідаючи на німе «what the hell is he doing?[30]», що застигло в дівочих очах.

Через хвилину автобус зник за поворотом. Широко розставивши ноги, я стримів на схилі, весело дивлячись уперед. Коло джипів розташувався широкий плакат, подряпаний сонцем, вітрами й дощем, на якому красувався промовистий напис «Bienvenidos a la compania de transportes[31]». Над входом у халабуду висіла дерев’яна вивіска «Informacion».

— Ходімо дізнаємось, що тут і як, — мовив я, після чого ми з товаришем перебралися через дорогу і зайшли в халабуду.

В порозі мене перестрів на голову нижчий еквадорець в кумедній шапочці та синій ватяній куртці, які в Україні були вельми модними років з двадцять тому. Чоловічок широко посміхався.

— Привіт, мене звати Роберто! — привітався він.

— Хело! — відповіли ми.

— Вам, мабуть, хочеться подивитись на Котопаксі? — проказав Роберто, випереджаючи мої думки.

Я кивнув, після чого еквадорець провів нас усередину дерев’яної хижки, розклав на примітивній, погано обструганій лаві велику карту околиць Котопаксі і заходився показувати, куди ми можемо потрапити. Ґрунтова дорога звивалася схилом вулкана до висоти 4500 метрів. Звідти можна піднятися на 4800 метрів до будинку «refugio[32]», в якому професійні скелелази відпочивають перед штурмом кратера. Далі без спорядження йти не дозволялося. За сорок доларів Роберто згодився провести нас до «refugio», принагідно показавши всі принади найвищого активного вулкана світу.

— Але ж хмари… — буркнув я, тицьнувши пальцем у вікно.

— На північному схилі дме дужий вітер, — заспокоїв нас Роберто, — там завше ясно. Крім того… ми піднімемося вище від першого найтовщого ряду хмар…

Коли ми сідали у велетенський пікап кремового кольору, я несподівано для себе запримітив, що Роберто не має правої руки. Насилу стримавшись, аби не виказати свого ошелешення, я сказав про це Янові. Чех здивувався не менше мого. Втім, щойно ми рушили, виїхавши на розбиту гірську дорогу, всі мої побоювання наче за вітром розвіялись. Низькорослий еквадорець справлявся з гігантським повнопривідним джипом краще за більшість бачених мною водіїв, впевнено об’їжджаючи велетенські камені й протискуючись на нешироких карнизах понад прірвами.

* * *

На півдорозі спинилися коло жалюгідної подоби ресторану, де чорнявий еквадорець, такий же низенький як і Роберто, пропонував рідкісним подорожнім нехитрі наїдки.

Ліворуч від звивистої ґрунтівки здіймався велетенський конус Котопаксі. Я вже міг без особливих зусиль роздивитися бордові сліди магми на його боках, зигзагуваті язики вічних снігів, що сповзали з кратера в долину. Проте верхівка конуса — страхітливе жерло найвищого активного вулкану — все ще лишалася невидимою за густим покровом сліпучо-білих хмар.

— Я піду куплю води, попити, — кажу.

Ян похапцем висмикнув у мене з рук гроші й всадовив мене назад у крісло.

— Сиди краще в машині. Я сам схожу. Ти вже сьогодні купив раз.

Води в пляшках у магазинчику не виявилось. Ян виніс із собою дві великі склянки звичайної води і довелось нам напиватися наперед, оскільки, за словами Роберто, далі води більше не буде.

Напившись досхочу, ми продовжили дертися вгору. З-під коліс виривалися клубні густої пилюки, з якої час від часу немов іскри вистрелювали камінчики. За вікном пропливали безлісі ландшафти, закидані велетенськими валунами, схожими на зрубані голови давно загиблих богатирів.

Помалу ми піднімались вище та вище. Хмари рідшали, а невдовзі й зовсім розвиднилося.

— Двадцять… максимум тридцять хвилин, і небо стане чистим, — запевнив мене Роберто.

Король Смерті

Котопаксі дуже небезпечний. У випадку серйозного виверження будуть зруйновані всі поселення у приміській зоні Кіто. На даний момент там проживає близько одного мільйона осіб. Ще більша небезпека загрожує містечку Латакунга. Тричі, у 1744, 1768 та 1877 роках, воно було повністю стерте з лиця землі.

Найбільшу загрозу під час виверження становить не лава. Завдяки значній висоті розпечена магма, викинута з кратера, майже відразу кам’яніє, не встигаючи збігати схилами. Проте величезна кількість виділеного тепла спричиняє напрочуд швидке танення вічних льодів навколо кратера, здіймаючи небувалої сили селеві потоки. Лавини бруду та перемеленої вулканічної породи котяться схилами вниз, змітаючи все на своєму шляху. У 1877-му після надзвичайно потужного виверження селеві потоки з Котопаксі за вісімнадцять годин досягли містечка Есмеральдес на… березі Тихого океану.

Котопаксі не просто вулкан. Котопаксі — бог. Причому не тільки серед вулканів, а й серед людей. Ще за століття до приходу іспанців, племена, що жили навколо могутньої гори, поклонялися їй як божеству. Поблизу річки Ріо Піта знайдено фундаменти будинків древніх скотарів, що населяли схили вулкана. Посеред руїн стоять кілька платформ, на яких жерці поклонялися вулканові. Є свідчення про те, що навіть Інки, підкоривши територію сучасного Еквадору, приносили жертви, аби задобрити Котопаксі. Вони називали його Королем Смерті. Скелястий монстр посеред Анд був божеством, безсумнівно, вельми вередливим, лихим і немилосердним…

На одному з поворотів однорукий провідник зненацька пригальмував і проказав:

— Сніг…

Я глипнув туди, куди він вказав. Обабіч дороги, в тіні під величезним сірим каменем лежало кілька кавалків спресованого снігу. Такого ж сірого, як і сам камінь.

— Та хіба це сніг! — зневажливо пхикнув я. — Якесь неподобство, а не сніг.

У цю мить ззаду надлетів порив крижаного вітру. Він підхоплював порохняву, підняту колесами, і гнав її попереду авто, зловісно шерхочучи дрібними камінчиками. Мабуть, вже тоді віковічні духи гір — демони Котопаксі — страшенно розізлилися на мене за щойно озвучене святотатство. Проте я не звернув на те жодної уваги.

Дихалося напрочуд вільно та легко.

— Як на мене, то всі ці балачки про «altitude sickness»[33] — суцільна вигадка, — відзначив я. — Ми вже видерлися майже на 3800, а я зовсім нічого не відчуваю.

Після цих слів, зловісні духи Котопаксі, певно, аж репались від злості…

Після того, як наше авто перетнуло відмітку 4000 метрів, про що нас блискавично повідомив Роберто, довколишня місцевість стала нагадувати місячний ландшафт.

Зрештою ми дісталися до широкого високогірного плато, яке впиралось у вулкан. На ньому вже стояло кілька позашляховиків, від яких нагору піднімалася групка скелелазів із наплічниками завбільшки з товарний вагон і по самі вуха закутані в теплі лахи. Вдалині виднів будинок «рефьюджі» — проста двоповерхова будівля з двома рядами добре утеплених квадратних вікон. До неї вела звивиста стежка, в минулому — жолоб, яким стікала лава. З обох боків стежину обтискали похмурі сірі бескиди, на яких глибокими рубцями червоніли сліди від проходження розплавленої магми. Здавалося, будиночок стояв зовсім поряд, можна рукою дістати. Нагорі, на висоті 5000 метрів, починалася зона вічних снігів.

Ми з Яном вибралися з машини і полізли на круту стежку слідом за групою скелелазів, які в своїх роздутих костюмах нагадували мені американських космонавтів. В самих шортах і кофтах. Зовсім без оснащення. Скелелази раз-по-раз озиралися і дивилися на нас, наче на самогубців. Незабаром ми розділилися, чех замість підійматися прямо до «refugio» поліз в якесь бокове відгалуження.

Сонечко лагідно пригрівало, пухнасті хмари щомить більше зносило на захід. Здавалося, ще мить — і нашим спраглим поглядам нарешті відкриється омріяна вершина Котопаксі, короля вулканів планети Земля, яка все ще була вкрита розмитою молочно-білою пеленою. Здавалося, ще мить…

Але та мить ніколи не настала. Натомість піднявся страшенної сили крижаний вітер, який проймав до кісток і норовив скинути з гірської стежини. А майже відразу зі сходу, понад схилом Котопаксі, з вражаючою швидкістю почала набухати сіра хмара. Вона виросла буквально нізвідки. Так у фантастичних фільмах з’являються і ростуть на очах героїв чорні рої кровожерних комах.

За лічені секунди хмара накрила мене — повалив важкий колючий сніг. Духам гір було наплювати на те, що це екватор. Так само їм було наплювати на те, що я дерусь угору в самих благеньких шортах на ногах. Віковічні демони гір гнівались. Судячи з усього, гнівались страшенно, бо за хвилину почалася справжня заметіль.

Саме в цей момент, пригадую, я почав помічати, що з моїм організмом щось не те. Кожен рух, навіть найменший, найнікчемніший порух рукою, віддавав гарматним пострілом у скронях. Ноги наливалися свинцем, серце тріпотіло, марно ганяючи по жилах позбавлену кисню кров. Здавалося, по квадрицепсах на ногах текла густа смола замість крові. Я звик, що там унизу, на низькодолі, коли я спиняюсь, серцебиття стишується, а дихання вирівнюється. На вишині все було інакше. Я зупинявся, проте серце продовжувало шалено тріпотіти, дарма ганяючи кров. Дихалося важко, через силу, наче хтось туго обмотав легені бинтом. Тож я завмер і прислухався до мого організму, несвідомо чекаючи нових вибриків. Було таке відчуття, наче то вже не «мій» організм.

А потім раптово зникло бажання дихати. Ось так от просто перехотілося надувати груди і вдихати повітря. Цей стан важко описати словами, ще важче у нього повірити. Проте без усіляких неприємних почуттів я міг не робити жодного вдиху протягом 15–20 секунд. Зате потім дихання самовільно зривалося з подвоєною силою. Я не встигав відкривати рота, щоб ковтати повітря. Я не на жарт перелякався, адже відчуття було таке, наче легені стискалися і надувалися без будь-яких сигналів з мого мозку. Ніби хтось інший сидів у мені і пульсував моїми легенями!

Пізніше, начитавшись інформації про гірську хворобу, я дізнався дуже цікавий факт: саме надлишок вуглекислого газу, а не недостача кисню в крові збуджує дихальний центр. Що це означає? Поясню детальніше. Уявіть, що ви видряпуєтесь на висоту, вищу за 3500–4000 метрів. Спочатку нічого особливого не відбувається, ви продовжуєте дихати з тією ж інтенсивністю, що й на низькодолі. Втім, незважаючи на те, що ви поки не відчуваєте дискомфорту, густина повітря поступово падає, а отже, з кожним вдихом у легені щоразу потрапляє менше й менше кисню і, відповідно, менше вуглекислого газу. Тобто, разом зі зменшенням кількості кисню, у крові зменшується й концентрація СО_2. Ось тут починається найцікавіше: організм сприймає низький рівень СО_2 як ознаку того, що ви аж надто часто дихаєте (при тому, що насправді дихаєте ви не частіше, ніж завжди) і… частково призупиняє дихання. Причому саме тоді, коли вам як ніколи потрібно дихати на повні груди. Зрозуміло, що після зупинки дихання кисень не потрапляє до клітин взагалі, тому за всіма законами біології через кілька хвилин я мав би щасливо склеїти ласти. Проте в цей час спрацьовує вже інший захисний механізм, який реагує на критично низький рівень кисню, примушуючи легені шалено пульсувати і тим самим не даючи вам відправитися до праотців.

Утім, тоді на Котопаксі я ще не знав цього. Тому, зібравши думки до купи, я вирішив дихати навіть тоді, коли моєму (чи вже, мабуть, «не моєму») тілу не хочеться дихати, і за кілька хвилин відчув себе трохи краще. Проте відразу потому я усвідомив, наскільки сильно мені дошкуляє холод та вітер. Температура за лічені хвилини скотилася з приємних +15єC практично до 0єC. Шершаві язики хуртовини проймали до кісток. Морозне повітря доводилося «ковтати» маленькими порціями, які обпалювали горло й легені, тільки посилюючи кисневе голодування.

— Jan, fuck that «refugio», I’m going down![34] — щосили прокричав я.

Мені ніхто не відповів. Ян, певно, зашпортався трохи вище і праворуч від мене, а я навряд чи міг йому допомогти.

Я обернувся назад. Машини зникли з поля зору, розтанули за непроникною пеленою хуртовини. Я наче опинився всередині величезної непрозорої сфери, наповненої хльосткими дротиками сніжинок, з кам’яним дном під ногами та розпливчастим і затертим диском сонця десь далеко над головою.

Через п’ять хвилин сніг лупонув так густо, що я, хоч як старався, не міг нічого розгледіти далі, ніж за два метри від себе. Я не насмілився спускатися вниз навстоячки, оскільки, добряче засліплений хуртовиною і скутий холодом, ризикував перечепитись через якусь брилу під ногами і шугонути вниз головою. Перед «refugio» схил досить крутий, тож якби я спіткнувся, то летів би, не спиняючись, усі дві сотні метрів акурат до стоянки з машинами, перемелюючи власні кістки між каменями безпощадного Котопаксі.

— Я-а-а-ане! — ще раз скричав я і прислухався.

У відповідь — лиш сичання хуртовини та приглушений стогін вулкана під сталевим напором вітру. «Мабуть, він уже спускається», — заспокоював себе.

Відтак я став навкарачки і поповз униз. Демони Котопаксі зараз, певно, помирали від сміху. Це було саме те, що їм потрібно: зухвалий прямостоячий примат, гордий Homo Sapiens рачки і наосліп ушивається геть від закутого в лід кратера.

Я пороздирав до крові коліна та долоні, я весь тремтів від лютого холоду, в голові паморочилось від недостачі кисню, але продовжував уперто спускатися, неначе неандерталець, неначе якась тупоголова мавпа, спираючись одразу на всі чотири кінцівки.

Думки втонули, висмокталися з мозку. Я втратив відчуття відстані і часу. Не знаю, скільки хвилин минуло, поки мені нарешті вдалося розгледіти крізь заметіль наше авто.

Я миттю стрепенувся і загорлав:

— Роберто!

Але через стогін вітру еквадорець не почув мене. Я зробив кілька кроків уперед, спіткнувся і повалився на витягнуті руки. Важкий сталевий пласт застиг у грудях, заважав дихати. Кілька секунд я лежав на холодній землі і думав, що ще трохи — і моє серце виштовхає легені з грудей. Затим, зібравшись з останніми силами, підхопився і одним ривком заскочив у машину.

Я не міг віддихатися хвилин двадцять, усе хекав, наче паровоз, і трусився від холоду, тримаючись за серце, коли до машини приплівся Ян… Я не настільки добре розумію чеську мову, тому навряд чи зможу дослівно передати вам, шановні читачі, урочистий виступ мого доблесного напарника після того, як він заповз на заднє сидіння, сердито грюкнувши дверцятами. Шкода. Хлоп видав на-гора вельми колоритний монолог про гори, екватор, особливості еквадорської погоди і ще щось, здається, про сніжинки, які цілими роями набиваються в рот, через що треба вчитися дихати крізь задній прохід.

— Скільки у нас ще вулканів попереду, відповідно до твого itinerary? — поцікавився Ян, коли його обличчя нарешті набуло природного кольору.

— Два… Нє, три. Ще один буде коло Арекіпи в Перу…

І Ян тоді знову не втримався і продекламував ще одну колоритну промову. Цього разу англійською. Але і на цей раз я не переказуватиму вам його слів. Бо якби надумав передати той барвистий, сповнений палкої любові до вулканів виступ, строго дотримуючись оригінальної форми та змісту, то на першій сторінці цієї книжки замість «Для широкого загалу читачів» писалося б «Parental advisory: explicit content[35]».

— Але ж ми були на висоті 4700 метрів! — почав був виправдовуватися. — Ні ти, ні я ще ні разу не забирались так високо. Це ж так круто!

Чех сердито подивився на мене:

— Максе, з мене досить рекордів.

* * *

Вам, певно, цікаво, до чого тут кролики?

Припускаю, що деякі понадміру саркастичні читачі вже, либонь, встигли відзначити про себе, що «кролики» на Котопаксі — це ми з Яном, оскільки людина, здатна полізти посеред зими на висоту 4800 метрів не просто без спорядження, а взагалі без зимового одягу, навряд чи має мізки, більші від кролячих. Утім, не все так просто…

Несподівано Роберто загальмував посеред пологого плато, вкритого низькорослими кущами та густою травою, яка вигравала всіма відтінками, від жовтого до бурого та темно-коричневого кольорів. Ми знову побачили сонце, але ще ніяк не могли перестати труситися від холоду. Негостинний кратер Котопаксі, закутаний щільними непроглядними клубнями снігових хмар, задерикувато здіймався увись за нашими спинами.

— Вилазьте, я покажу вам кроликів, — сказав Роберто й усміхнувся.

Ми неохоче вибралися з пікапа. За машиною зривався униз схил. Наш провідник рішуче закрокував донизу. Обережно промацуючи схил, ми посунули слідом за ним.

Відійшовши на достатню віддаль від машини, Роберто спинився. Затим склав пальці своєї єдиної руки докупи, притулив їх до губ і почав видавати дивні звуки, що нагадували одночасно свист і попискування. Ми з Яном стояли за його спиною і вичікували. Через хвилину еквадорець подав знак, щоб ми замовчали, і показав пальцем на хащі трави в п’ятьох метрах попереду. Спочатку я нічого не побачив, зате згодом, придивившись уважніше, помітив маленького сірого кролика, який пильно розглядав Роберто. Провідник свиснув ще кілька раз і… вухатий підскакав ближче. Тепер кріль знаходився за якихось два метри від нас.

— Не ворушіться… — прошепотів Роберто і продовжив видавати губами незрозумілий писк.

Ще через скількісь часу я несподівано виявив, що ми оточені цілою армією крихітних вухатих тваринок, які, зачаровані загадковим посвистом Роберто, довірливо наближаються на відстань протягнутої руки, всідаються на задні лапки і витріщаються на нас. Еквадорець безперестану свистів, а кролі прибували й прибували. Це було схоже на якусь магію…

Зрештою, Роберто вгамувався. Я зробив якийсь необережний порух рукою, і вухані, наче очунявши від загадкового магічного заціпеніння, миттю кинулися врозтіч.

— Це кролики з Котопаксі, - сказав нам провідник, аж сяючи від щастя.

- І… і що? — зніяковіло уточнив я.

— Нічого, — всміхнувся еквадорець. — Просто кролики… Поїхали, час додому.

Кролики на Котопаксі

* * *

— Чувак, а ти подумай, як усе цікаво вийшло, — зненацька проказав до мене Ян, поки ми ловили попутку, аби повернутися назад у Кіто. — Якби ти не купив тої води, дівчина в автобусі навряд чи підійшла б до нас. Якби американка не заговорила до мене, я не взяв би у неї guidebook по Еквадору. Якби я не відкрив її путівника, то не побачив би карти й коментарів до неї і ніколи не дізнався б про те, що до Котопаксі слід добиратися не з Латакунги, а прямо від повороту в національний парк. Це значить, що якби я не прочитав про поворот на Котопаксі, я б його нізащо не запримітив. Тому, друже мій, коли б тебе не взули на тих двадцять доларів, ми спокійнісінько доїхали б до Латакунги, потинялися кілька годин задрипаним містечком, марно намагаючись допитатися, як краще дістатися до Котопаксі, і поїхали б назад, злі та нещасні, так нічого й не побачивши. Зате з повними кишенями грошей.

Я засміявся. Хоч як дивно, Ян був на 100 % правий.

— Все, що не робиться, чувак, робиться на краще, — резюмував я.

— Ніколи передчасно не нарікай на долю, — чех поплескав мене по плечі. — То просто Будда сміється на небесах.

ХОСТЕЛ «ТРАНСИЛЬВАНІЯ» І ДВАДЦЯТЬ ХВИЛИН В АМАЗОНІЇ

Борман однажды спросил у Штирлица:

— Штирлиц, а вы кто по национальности?

— Я русский, — ответил Штирлиц.

— А я — немецкий… — сказал Борман.

Опрацьовуючи еквадорську ділянку маршруту Експедиції, я довго розмірковував, яке місто вибрати за базу для вилазок у центральній частині країни. Я вагався між трьома основними претендентами: Пуйо, Амбато та Ріобамбою. Проте, перечитавши все що зміг знайти в Інтернеті про ці три міста, зрозумів, що жодне з них мені не підходить. Амбато, судячи з усього, було доволі великим адміністративним центром. Не те щоб я не любив великих міст — просто мені хотілося справжніх Анд, ще не спаскуджених цивілізацією. Ріобамба знаходилась аж надто далеко на півдні, вдалині від тих місць, які я хотів би побачити в горах. Пуйо виявилось мініатюрним зачуханим поселенням, загубленим посеред нетрищ по інший бік андійських хребтів, де починається широченна Амазонська рівнина.

Втім, у електронному щоденнику якогось бекпекера мені пощастило натрапити на згадку про містечко Baсos, котре, згідно з коротким описом, знаходилося якраз у центральній частині Еквадору. Я почав вишукувати в Інтернеті, що воно за місцина така, і спочатку не знайшов практично нічого. Електронний сервіс «Google Maps» на запит «Baсos» відправляв мене кудись в Іспанію, а після введення «Baсos, Ecuador» тицяв у якусь невідому точку бозна-де біля кордону з Перу. Нишпорячи в Googl’і, мені таки пощастило накопати трохи інформації про гірське містечко:

клімат — помірний;

температура — 18…22 °C протягом року;

висота над рівнем моря — 5970 футів (1820 метрів);

кількість жителів — 18 тисяч.

До небагатослівного опису додавалася невелика карта. З подивом я відзначив, що Баньос розташовується акурат посередині між Абмато, Ріобамбою та Пуйо. Крихітне містечко в самому серці Анд. І жодної інформації, як туди добутися.

Я задоволено всміхнувся. Це було саме те, що треба.

* * *

Baсos з іспанської перекладається як «бані» або «місця для купання». Справа в тому, що посеред Анд, неподалік від Баньоса, киплять гарячі джерела, де городяни влаштували ванни для розніжених столичних туристів. Подейкують, що саме цим гарячим купелям місто завдячує своїм іменем. Можливо також, що назва приліпилася до гірського селища через незліченну кількість кришталево чистих струмків, потічків та невеликих водоспадів, які зриваються з довколишніх хребтів і вливаються в річку Пастаса, в долині якої і розташовується Баньос. Утім, це не так важливо. Важливо інше — слово «baсos» в іспанській мові має декілька значень і використовується не стільки для опису бань чи місць для купання, скільки на позначення… звичайного туалету. Тобто, будь-яке іспаномовне людисько (включно з тими еквадорцями, які не знають про існування містечка Баньос), почувши щось на кшталт «donde esta el Baсos?», подумає, що у нього питають про те, де знаходиться туалет, а не про якесь поселення під назвою Баньос.

Трапляються також казуси зі зворотнім ефектом. Той, хто постійно думає про містечко Баньос, часом не може второпати, коли йому говорять про туалет. Саме такий казус мені довелося відчути на власній шкурі.

Цього разу, прибувши на автостанцію, я вже нікого не слухав, ні на кого не звертав увагу і пішов напрямки до кас, де придбав два білети до Баньоса. Коротун-закликальник, що чатував біля каси, за допомогою спеціального компостера проставив дві дірочки на квитках і показав закуток, де збиралися всі пасажири нашого рейсу.

— Я скоро підійду і заберу вас на посадку, — сказав мені еквадорець.

До відбуття автобуса лишались лічені хвилини, аж раптом Ян увіпхнув мені до рук свій наплічник і мовив:

— Мені тре до WC. Скоро буду.

Я глипнув на годинник:

— Тільки не барися, чувак.

— О’кей! — відказав Ян і почвалав шукати станційну вбиральню.

Як на зло, не встиг мій товариш зникнути у лабіринті ходів величезного Terminal Terrestre, коли до нашого гурту прискакав працівник автобусної компанії, що перевіряв квитки біля каси.

— Панове, час рушати! Прошу за мною! — на всі груди прокричав він.

Люд заворушився, зібрав сумки та клунки і повільно посунув до одного з виходів на посадкові платформи. Лиш я стояв на місці і не рухався. Чекав на Яна.

— Baсos? A Baсos, seсor? [36] — коротун звернувся персонально до мене.

— Si [37], - відказую.

— Entonses vamos! [38]

— Pero espere un momento. Mi amigo nessesite baсos! [39]

— Que? [40]

— Ну, бляха, — пояснюю, збиваючись і перескакуючи з іспанської на англійську, — мій товариш відійшов. По потребі. Ай-яй-яй, як же воно буде іспанською?… Ну, він зараз прийде. Зробить пі-пі і прийде, — я показав, як Ян зараз у «баньосі» робить пі-пі, - і тоді ми поїдемо у Баньос.

«Що це він показав?!» — подумав чоловічок і втупився в мене, схиливши голову на бік.

— То ви їдете в Баньос чи ні? — спитав він приглушеним голосом.

— Та звісно їдемо! Просто моєму другові зараз потрібен не той Баньос, що у горах, а той «баньос», що на станції.

— Ти що, дурнуватий?

— Ні, я просто чекаю на Яна! Він пі-пі!

— Хто такий Ян?

— Той, хто пішов у «баньос»!

— Пішки?!

— Ні, блін, поїхав на катафалку! Звісно, пішки!

Працівник автостанції стиснув кулаки і замовк. Довго й пильно він обстежував моє обличчя, наче шукаючи якісь дефекти. Я відчував, що наша високоінтелектуальна лінгвістична дискусія от-от має закінчитися мордобоєм, але тут нарешті повернувся Ян і врятував мене. Чех схопив мене під руку і потяг до автобуса.

…Минуло кілька годин після полудня. Небо незмінно ховалося за хмарами. Автобус (цього разу значно гірший від того, яким ми їхали в Латакунгу) відчалив від терміналу, вишкрябався на крутий схил на південному сході Кіто і посунув у гори. За кілька хвилин еквадорська столиця лишилася позаду.

* * *

Гори росли і вшир, і у висоту. Ущелини вужчали й робились глибшими, дорога звивалась понад самою прірвою, дно якої ховалося в сутінках. Попри це водій навіть не думав збавляти швидкість. На деяких поворотах у мене спирало дихання, а Ян (непримиренний атеїст та безбожник, яких ще слід пошукати) кричав «ай-яй-яй!» і починав розгонисто хреститись. Не знаю як Ян, але я за всю дорогу разів з вісімнадцять замалим не загидив штани, причому, як спереду, так і ззаду.

Через три з половиною години, коли надворі вже починало темніти, автобус спинився посеред гір. У півтемряві за продовгуватою будівлею, яка, як виявилось, правила за Terminal Terrestre, проглядалося кілька вичепурених будівель, огорнутих зеленню. Практично відразу за ними прямовисно вгору широким півколом здіймалися кручі. Ліворуч від дороги зяяла прірва. Тобто, самої прірви я не бачив, але чув, як десь зліва й знизу вирує і шумує нестримна гірська річка.

— Це Баньос? — перепитав я одного з пасажирів, що вискочив слідом за мною з автобуса.

Еквадорець якось підозріло глипнув на мене і мовчки кивнув. За мить він розчинився у ледь помітній вуличці, що починалась біля автостанції.

— По ходу, це Баньос, чувак, — невпевнено сказав я Янові.

— Ага, — так само невпевнено відказав Ян, і ми посунули шукати наш хостел.

Хостел називався «Трансильванія». Я не знаю, скільки хостелів у Баньосі, але за відгуками на сайті «Hostel World», цей був найкращим. З його пошуками у нас не виникло жодних проблем, оскільки все містечко компактно втиснулося між прямовисними скелями на півдні та не менш прямовисною прірвою, вздовж якої вирувала Пастаса, одна з численних приток Амазонки.

Двоповерхова старенька будівля «Трансильванії» ховалась у півтемряві вузенької вулички на околиці Баньоса, один з кінців якої впирався прямісінько в скелю. Хостел від початку видався мені дуже підозрілим. Вікна були напівприкриті грубими дерев’яними віконницями з непевним різьбленням, над входом щирилися дві страшнуваті химери, наче щойно поцуплені з башт паризького Нотр-даму.

Я обережно прочинив скляні двері і вступив досередини. В холі першого поверху горіло кілька свічок, над рецепцією тьмаво блимала настільна лампа. На протилежній стіні кидалася в очі велетенська, майже з людський зріст картина, яка зображала графа Дракулу та трьох напівголих жінок-вампірів, що звивались коло його ніг. Відразу над стійкою рецепції висів гобелен, на якому був вишитий вовк-перевертень. Окрім блідолицього графа та його пишнотілих супутниць, нас ніхто не зустрічав.

— Кхе-кхе… — несміливо озвався я.

— Is anybody here? [41] — гукнув Ян з-за моєї спини.

У темряві коридора спочатку вигулькнув тремтячий клиновидний вогник свічки, затим проступили обриси невисокої юної еквадорки зі стягнутим у тугий хвіст волоссям, гострими бровами і відсутнім виразом у мутнуватих очах. Зберігаючи загадкову мовчанку, дівчина, неначе привид, вплила у хол.

— Quiйn es usted? [42]

Я спантеличився і не зміг нічого до пуття пояснити. Втім, молода горянка ніби й не чула мене. Не попросивши паспорта і навіть не спитавши імен, вона провела нас на другий поверх до крихітної кімнати з двома широченними ліжками, що займали весь вільний простір.

— Це ваша кімната, — тихо проказала еквадорка, втелющившись кудись перед себе, а потім додала незворушним голосом: — Відпочивайте.

Потому вона беззвучно зникла, залишивши після себе лиш теплий запах плавленого воску.

— Треба буде нагадати їй про бронювання, — мугикнув я. — Дівуля не записала нас і навіть не спитала імен [43].

Я зайшов до кімнати і ввімкнув світло. «І чого вона ходить зі свічкою, коли в хостелі є електрика? — пронеслося в голові. — Якась, блін, притрушена на всю голову…». Затим я поволі підвів погляд і… з переляку ледь не гепнувся на п’яту точку. Дитячі голови! Трясця вашій матері, під стелею через кожних півметра-метр висіли крихітні дитячі довбешки! Голови, щоправда, були гіпсові, але від того мені легше не робилось. Куди б я не повертався, повсюди натикався на застиглий погляд невеликих очей та саркастичну, зовсім не дитячу усмішку. Голівки були виліплені з майстерністю професійних декораторів найстрашніших фільмів жахів: з якимось байдужим, відсутнім і одночасно злим виразом на обличчі.

Я нашвидку прийняв душ і, намагаючись не дивитися на стелю нашої кімнати, спустився вниз на рецепцію, аби набрати безкоштовних карт та розпитати, що такого цікавого можна надибати в навколишніх Андах. Утім, як і раніше, хол першого поверху пустував…

Вийшовши на вулицю, я вичікував, розглядаючи зорі над головою. У темряві на півдні вимальовувався силует гірського хребта довкола Баньоса, його зазубрені краї підпирали чисте нічне небо. У мене чомусь з’явилося відчуття, наче я сидів на дні велетенської котловини.

За півгодини, коли я встиг добряче змерзнути, з’явився власник хостелу. Низенький та худорлявий, уже не молодий, в міру засмаглий, з ледь-ледь кучерявим волоссям та мініатюрними цятками темних очей, що ніколи не стояли на місці, він, утім, геть не походив на корінного еквадорця. Я готовий був побитися об заклад, що хазяїн «Трансильванії» народився не у Південній Америці. Тож ми повернулись у будинок і довго роздивлялися один одного напруженими поглядами. Я вже збирався підійти до власника, щоб познайомитися і офіційно зареєструватися в хостелі, коли Ян, який також уже встиг помитися і спустився вниз, обережно смикнув мене за руку.

— Максе, я помітив тут дещо підозріле… — прошепотів чех.

— Ти про ту картину з Дракулою та трьома секс-бомбами? — прошепотів я у відповідь, не зводячи очей з хазяїна за стійкою рецепції. — Та я вже бачив…

— Я не про те, — перебив мене Ян. — Роздивись написи у хостелі.

Тут слід пояснити, що зазвичай стіни, двері та стелі кожного добропорядного хостелу обліплені цілою хмарою усяких записочок з порадами, вимогами та застереженнями на кшталт «Після 23:00 не галасувати!», «Прибирайте кухню за собою», «До найближчого хостелу 25 км», «Це кухня, а не душова!!!», «Котів не підгодовувати — за місяць уже третій здох від переїдання», «Будь ласка, припиніть вчити папугу нецензурних слів, він криє матом інших постояльців» тощо. Традиційно такі записочки пишуть двома, а то й трьома мовами: обов’язково англійською, а також офіційною мовою тієї країни, в якій розташовується даний мандрівний гуртожиток. В усіх еквадорських хостелах такі написи виводять англійською і дублюються іспанською. Проте в «Трансильванії» було щось особливе. Після Янової репліки я отетеріло переводив погляд з однієї записки на іншу, повсюди натикаючись на одне й те ж: внизу — фраза іспанською, над нею — англійський переклад, а вгорі — незрозумілі закарлючки, щось середнє між клинописом шумерів та арабськими значками.

— Це що, мова вампірів? — перелякався я.

— Нє-а, — Ян сховався за моєю спиною і тихенько буркнув: — Це іврит.

Я витріщився на власника хостелу, який нерухомо застиг, терпляче чекаючи за стійкою, і зненацька зрозумів, з якого він племені. У цю ж мить, наче підтверджуючи мої здогадки, знадвору в хол ввалилась галаслива компанія мандрівних постояльців, які, певно, щойно прогулювалися вечірнім Баньосом. Вони всі були трохи вищі середнього зросту, кістляві, чорноволосі, темноокі, мов демони, з характерною горбинкою на носі, і розмовляли не англійською, не іспанською, і вже точно не мовою кечуа.

— Яне, ми що… ми цейво… це якась ізраїльська община? — ледь чутно пискнув я.

— Це ти у мене питаєш? — пискнув Ян. — Це ж ти бронював хостел…

Зрозумійте мене правильно, я геть нічого не маю проти євреїв як нації чи як людей в цілому, просто надибати таку згуртовану ватагу ізраїльтян бозна-де у горах Еквадору було доволі несподівано.

Зрештою, ми з чехом підсунулися до рецепції і я відрекомендував нас обох власникові. Господар «Трансильванії» прискіпливо роздивлявся наші обличчя. Він наче обмацував нас поглядом, намагаючись здогадатись, хто ж ми такі, «свої» чи «чужі». Звісно, ми були «чужими» в цій дружній родині, і його холодний погляд не віщував нічого доброго. Заповнюючи журнал постояльців, я відмітив про себе, що ми з Яном стали єдиними, хто у графі «Pais»[44] вписав щось відмінне від «Israel».

Втім, у нас лишалася ще одна не вирішена справа.

— Пане, — на завершення звернувся я до власника, — ви не забудьте, ми бронювали місця у вашому хостелі завчасно.

— Та що ви кажете?

— Та так і кажу.

- І що?

— Ну, просто при бронюванні я вже сплатив 10 %.

При цих словах єврей миттєво перемінився на обличчі. Після того, як я нагадав про бронювання, на його лиці проступив вираз нелюдської боротьби: з одного боку, його огортало почуття радості через те, що я, вочевидь, таки виявився «своїм», хоч і не з Ізраїлю, а з іншого, мучив невимовний смуток через те, що він тепер отримає за день нашого постою у хостелі 6 доларів і 30 центів замість повних 7 доларів. Зрештою, перше почуття взяло верх і хазяїн хостела розплився у посмішці. «Свій, ну точно свій», — думав він, дивлячись пильно на мене.

— Ласкаво просимо до «Трансильванії»! — чоловік по-товариськи поплескав мене по плечі. — Будьте як удома, хлопці!

Я кисло всміхнувся й кивнув. Отже, підсумував подумки, ми ночуємо в Еквадорі, в якомусь дикому закамарку посеред Анд, у стопроцентному єврейському хостелі, де заправляє фанатичний шанувальник Брема Стокера. Круто…

На цьому «принади» Baсos’а не закінчились. О пів на третю ночі мене розбудило рокітливе грюкання дощу об дах. Я виглянув у вікно. Скупчення могутніх гір, що кілька годин тому тягнулося до зір на тлі безхмарного зоряного неба, зникло під непробивною товщею сірої мли. Вода суцільною стіною неслася з небес, з громоподібним гуркотом розбиваючись об землю.

* * *

На ранок дощ не припинився.

Прокинувшись, я визирнув у вікно і насупився. Кошлаті хмари насунули в долину Пастаси і, затиснуті щільним кільцем гір, нерухомо стояли над містом. У таких умовах злива може періщити тижнями… Хмаровиння висіло незвично низько: жодної вершини, які вчора ввечері прикрашали зоряне небо, видно не було. Складалося враження, ніби я опинився у страшенно вогкій консервній бляшанці з прямовисними кам’яними стінами та кришкою із хмар або у величезній кіностудії з поганим освітленням, зате з чудовими декораціями гір, зведеними на всіх сторонах павільйону.

Зрозуміло, дощ поставив хрест на усіх наших планах. Лізти в гори у таку погоду було б дурістю. Зовсім без настрою я піднявся на відкриту веранду другого поверху, розмірковуючи, куди нам із чехом сьогодні податись. За мною з сусідньої кімнати вийшла худорлява дівуля років двадцяти. Стискаючи в одній руці горнятко ранкової кави, а в іншій цигарку, кирпате дівча тупцяло поряд зі мною. З навісу веранди голосними сріблястими струмками збігала дощова вода.

— Привіт! — поздоровкався я.

— Хело! — відказала дівчина.

Затим ми замовкли, дівча посмоктувало цигарку і крадькома зиркало на мене, певно, чекаючи, щоб я продовжив розмову. Я ж втупився у непроникну дощову стіну і подумки ремствував через таку жахливу погоду.

— А ти сама звідки? — зрештою озвався я.

— Звісно, з Ізраїлю, — трохи здивовано відповіла дівчина, — як і всі в цьому хостелі…

Тупішого запитання, певно, не можна було й вигадати. Зненацька темнооке дівча схаменулось, втямивши, що розмовляє зі мною англійською і що я, відповідно, аж ніяк не міг приїхати з Ізраїлю.

— Хм… а звідки ти тоді?

— А я з України, — відказав я і широко всміхнувся.

«Український», — подумала дівчина.

* * *

Дощ, зараза, і не думав вщухати. Втім, у хостелі мені не сиділося, тому, поснідавши, я потягнув Яна за собою на рекогносцирування. Залишаючи «Трансильванію», я мимохідь спитав хазяїна, чи довго ще триватиме ця бісова злива.

— У нас так завжди, — неспішно проказав єврей. — Кожен ранок починається зливою, зате о першій пополудні розвиднюється.

Я вистромив голову з дверей, задер носа і обдивився заплакане сіре небо. Здавалось, після світання хмар тільки побільшало.

— Такого не може бути, я йому не вірю, — промовив, обернувшись до Яна. — Я щось не пригадую жодного випадку в Україні чи Швеції, щоб хмари, які були наповнені вологою настільки, що ледве совались у повітрі, розсмокталися за три-чотири години.

Потому, закутавшись якимись целофановими кульками, ми з Яном почалапали в напрямку автостанції. Раптом на одній з будівель (по-моєму, то був магазинчик з сувенірами) мені на очі потрапив розмашистий напис: «Баньос — ворота Амазонії». Я затягнув Яна під навіс, дістав з-за пазухи липку від вологи карту і розгорнув її.

— Що ти надумав? — підозріло запитав чех.

— Сельва! — рішуче випалив я.

— Що? — не зрозумів Ян.

— Амазонас! — упевнено чеканю. — Поки в Андах йде дощ, ми здійснимо вилазку в незаймані ліси Амазонії!

Я повернув карту до Яна і тицьнув пальцем у Пуйо (Puyo), містечко на рубежі велетенської Амазонської рівнини, єдина дорога до якого проходила через Баньос. Саме в цьому місці п’ять століть тому вирушила в похід у джунглі велетенська експедиція Гонсало Пісарро.

Експедиція Гонсало Пісарро

Великий завойовник Перу Франциско Пісарро (про нього ще йтиметься пізніше) у 1539 році призначив свого брата Гонсало Пісарро губернатором провінції Кіто, поставивши єдину вимогу: щоби його братуха дослідив та підкорив неприступні ліси, які пролягають на схід від іспанських володінь. Честолюбний Гонсало закачав рукави і з піонерським завзяттям почав готуватися до експедиції. Він ще не знав, що його чекає попереду.

До того часу конкістадори (як під проводом Франциско Пісарро у Перу, так і під керівництвом Ернана Кортеса в Мексиці) пересувалися та вели бої переважно в горах та сухій пустельній місцевості з приємним помірним кліматом. Виступ Гонсало Пісарро став першим великим походом у справжні тропічні джунглі. До того про велике «зелене пекло» на сході за Андами іспанці знали лише з розповідей індіанців.

Тож після цілого року приготувань, які проковтнули все багатство губернатора, Гонсало Пісарро вирушив у невідоме. Його загін був відмінно спорядженим й укомплектованим, налічуючи двісті іспанців, чотири тисячі індіанців-носильників, багато лам, свиней та коней. Експедиція успішно подолала передгір’я та гірські масиви Анд і вступила в низинні ліси, де іспанці зіткнулися з найстрашнішим ворогом за всю історію конкісти — амазонськими джунглями. День за днем вони продирались крізь суцільні хащі. Страшенна духота, хижі звірі, полчища комарів та паразитів терзали їх щодня. В’ючні тварини та гірські індіанці, незвичні до тропічного клімату, стосами гинули від невідомих хвороб.

Затим почався голод. Аби полегшити собі шлях, іспанці збудували на березі невідомої річки біля підніжжя Анд бригантину, на яку повантажили кілька десятків хворих товаришів та все спорядження. Здорові учасники експедиції пішки йшли вздовж берега, однак через декілька днів вони вкінець захиріли і змушені були спинитися. Пісарро наказав розбити табір і прийняв ризиковане рішення: дізнавшись від індіанців, що неподалік, на берегах річки Напо, є поселення, він послав туди на бригантині п’ятдесят іспанців з наказом добути провізію та привезти її до табору. На чолі загону він поставив молодого честолюбного офіцера Франциско Орельяну.

Проте кораблеві не судилося повернутись. Минали дні й тижні; люди повільно конали від виснаження. Зрештою Гонсало Пісарро зрозумів, що дожидатися Орельяну марно, і зважився на відчайдушний крок: відправився назад до Еквадору…

Через шістнадцять місяців після того, як помпезна експедиція вирядилася підкорювати Амазонас, перед здивованими жителями Кіто постали дев’ятеро чоловіків, котрі ледве трималися на ногах. То були Гонсало Пісарро та вісім його товаришів. Окрім них нікого не лишилося в живих.

…Ми прибули у Пуйо в годину сієсти. Дощу не було, зате духота стояла така, що здавалося, ніби ми плаваємо у воді, а не пересуваємось у повітрі. Пізніше Ян дуже чітко і влучно схарактеризує нашу вилазку в Пуйо: two thousand meters down — twenty degrees up [45].

Поселення нагадувало місто мерців: на вулицях — жодного еквадорця, повсюди погляд натикався на нерухомі струхнявілі машини. Місто аж стогнало під натиском джунглів. Крізь порепаний асфальт невгамовні хащі просовували свої надокучливі зелені щупальці. Джунглі обвивали Пуйо з усіх боків, наче лещатами, висмоктуючи з містечка та його жителів останні живильні соки.

Відразу за автостанцією Ян надибав якусь вишку, куди ми залізли, щоб оглядітись. Переді мною постало незабутнє видовище. До самого обрію, скільки сягав погляд, простяглися незаймані амазонські ліси. Дерева штовхались і безцеремонно налізали одне на одного, борючись за місце під сонцем. Біля самого краю сельви височіли пальми, поміж них де-не-де протискались гевеї, подекуди із зеленої гущі визирали динні та кавові дерева, звідусіль напирав зелений бамбук, а вгору по стовбурах до самих крон звивались ліани. Далі за ними були тисячі і тисячі невідомих мені видів дерев та рослин з такими назвами, що навіть соромно писати: гібіскус, панданус тощо. За нашими спинами на заході ховалися у хмарах гори, проте на сході погляд не зустрічав жодних перепон і, черкаючи лісові крони, безперешкодно летів аж до горизонту.

Хвилин п’ятнадцять, обливаючись потом, я тинявся без діла в порожньому напівмертвому місті, не знаючи, куди поткнутись. Куди не глянь, погляд впирався у непробивну стіну джунглів. Варто було зійти з дороги і відійти метрів двадцять, як останні нагадування про цивілізацію провалювались у небуття. Натомість мене огортав терпкий запах віковічного пралісу, шерхіт листя та ліан. З гілок довколишніх дерев на мене глипали і сердито клацали дзьобами велетенські папуги, під ногами проскакували маленькі в’юнкі ящірки. З хащів доносився підозрілий хрускіт гілля, сюрчання цикад та гул ненаситної комарні. Я знав, що десь там у глибині нетрищ ховаються ягуар, анаконда і річковий кайман. Десь там у неглибоких каламутних ріках водяться електричні вугрі, що генерують заряд, який може запросто вбити людину, а ще піраньї, котрі за кілька секунд обгризуть людину до кісток, і маленькі сомики кандиру, ще страшніші: вони можуть проникати в сечовий міхур і доводити жертву до смерті через майже повну втрату крові. Вдруге в своєму житті я стикнувся зі справжніми джунглями і був зачарований їхньою грізною красою. Втім, навчений Мексикою, я вже знав, що ця краса — лише ілюзія, тремкий і непевний фантом, за яким ховається справжнісіньке пекло.

Нараз я відчув, що чотирнадцятигодинний переліт, зміна семи часових поясів, висотна хвороба на Котопаксі, а тепер ще й новий перепад тиску і задушлива атмосфера Амазонії зробили своє. Я задихався, я наче розпадався на шматки. При цьому я просто не міг зрозуміти, що зі мною коїться: хворобливий стан, спричинений гірською хворобою, досить важко описати. Уже потім якийсь еквадорець пояснив мені, що «висотна» хвороба найбільшою мірою проявляється саме на другий день після різкої зміни висоти…

На одній з брудних вуличок, посеред роз’їдених вологою стін я надибав стареньку індіанку, що торгувала прямо з землі різними фруктами. Я купив у неї чотири банани і тут же по черзі проковтнув їх. Плоди були невеликими, майже вдвічі меншими від тих, що продають на ринках в Україні, зате солодкими, наче заварні тістечка. «Українські» банани проти амазонських — це як смола у порівнянні з медом, подумав я. Ян і собі взяв кілька штук, хоча через вологість та неймовірну задуху їсти насправді не хотілося.

Затим ми присіли в траві коло дороги. Від спеки все пливло перед очима. У мого товариша під баньками проступили темні кола. Чех сидів, похнюплено схиливши голову між колінами, зрідка відмахуючись від москитів. Схоже, Ян був далеко не в захваті від моєї ідеї відвідати сельву. Час від часу він крадькома кидав у мій бік важкі погляди. Втім, ніде правди діти, чех не нарікав і похмуро мовчав, терпляче зносячи негоди.

Заїдлива амазонська комарня увесь час не припиняла мене точити. Невідь звідки у шорти прокрався розвідувальний загін червоних мурашок, закріпився у правій кишені і вперто не хотів здавати позиції, певно, чекаючи підкріплення. Кров важенними молотами гупала у скронях, рясний піт заливав обличчя, не знати чого я скрізь чухався, немов макака.

Зрештою, мій терпець урвався.

— Яне, може, до дідька цю Амазонію? Поїхали назад, га? — хриплим голосом проказав я.

Ян мовчки піднявся, обтрусився і пошкандибав до автостанції.

* * *

Ось так безславно закінчилася моя перша вилазка в амазонські ліси. Все, на що мене вистачило, — це спуститися з гір у невелике містечко на самому кордоні еквадорської тропічної сельви, поблукати у ньому двадцять хвилин (це я ніби перевірив, чи все там нормально), і через силу з’їсти чотири банани. Після того, підігнувши хвіст, я дременув назад у гори. Амазонас розбив, розчавив, розтерзав мене, по суті, навіть не давши вступити у свої володіння. Втім, закусивши губу, я подумки пообіцяв собі, що колись обов’язково повернусь в Амазонію. По-справжньому. І тоді ще побачимо, хто кого.

Але то вже буде інша пригода…

ВУЛКАН ТУНГУРАУА

Як не старався, мені не вдалося відшукати хоч будь-яку вартісну інформацію про вулкан Тунгурауа під час підготовки Експедиції. Достеменно я знав лиш те, що палаючий велетень розташовується десь зовсім поряд із Баньосом. Хоча краще, мабуть, сказати, що це Баньос розташовується десь поряд з вулканом, оскільки Тунгурауа був, є і буде. А Баньос може бути, а може і не бути. То вже як вулкан вирішить.

Насправді все, що написано про Тунгурауа на форумі «Trip Advisor», обмежується сухою і лаконічною порадою про те, що перед тим, як туди пертися, краще розпитати у когось із місцевих про активність вулкану. Гадаю, не варто й казати, що ані я, ані Ян нічого такого не розпитували і розпитувати не збиралися, тож увечорі передостаннього дня у Баньосі, не забиваючи голови всілякими дурницями, ухвалили одностайне рішення наступного ранку п’ястися на Тунгурауа.

Про всяк випадок я намірився розпитати про Тунгурауа в хазяїна «Трансильванії». На жаль, спритного єврея не було на місці, однак за стійкою рецепції порядкувала його дружина-еквадорка.

— Чим можу допомогти, українцю? — спитала вона, приязно всміхнувшись.

— Та от, ми з товаришем надумали поїхати на Тунгурауа. Хотів спитати, може, порадите, як туди краще добратись.

- Є два шляхи, — почала пояснювати еквадорка. — Перший пролягає безпосередньо схилом вулкана. Починається на сході Баньоса, а потім повертає на північ. Ось тут, — жіночка ткнула пальцем у розкладену мною карту. — Дорога доходить до висоти 4000 метрів. Далі можете йти пішки, спеціального спорядження не потрібно. Якщо пощастить і небо буде безхмарним, побачите жерло. Інший шлях починається на півдні Баньоса і веде на протилежну вулканові вершину. Там у нас передавальні антени встановлено. Добиратися туди довше й важче, зате краєвиди значно кращі. Побачите вулкан у всій красі.

Я з вдячністю кивнув.

— А ви певні, що хочете побачити його? — спитала жіночка.

— Кого його? — не зрозумів я.

— Вулкан. Тунгурауа.

Я трохи збентежився і почухав потилицю:

— Та ніби певні, а що?…

— Нічого. Просто будьте обережними, Тунгурауа вередливий. У 1999-му всі сімнадцять тисяч жителів Баньоса були евакуйовані на кілька тижнів з міста через загрозу повного зруйнування. Тоді він добряче потрусив усі околиці, - жіночка промовила «він» з особливим притиском, спідлоба зиркнувши у той бік, де знаходилось жерло вулкана. — Це дуже прикольне відчуття, коли цілими днями земля під ногами без упину тремтить.

Я ледь не прикусив язика і подумав, що мав я у дупі такі прикольні відчуття.

— А що з ним зараз? — якось непомітно для себе самого я теж заговорив про Тунгурауа, наче про живу істоту.

Жіночка загадково всміхнулася:

— Він активний.

— Активний?!!

— Ну так, нормально активний. Вночі, якщо піднятися на протилежну вершину, видно світло з кратера…

* * *

Того ж дня ми орендували на день машину і посунули на протилежний берег Пастаси, справедливо розсудивши, що краще дивитися на вулкан із сусідньої вершини.

Спершу ми хотіли їхати на «баггі», а не на джипі. Buggy-car — це така штука, в яку варто один раз сісти, щоби полюбити на все життя. На тлі справжнього повнопривідного позашляховика з його масивними шипами на шинах, агресивно вишкіреною решіткою радіатора, каркасом товстенних металевих балок, призначених для захисту пасажирів, якщо джип раптом полетить сторчака з дороги, та іншими крутими штучками «жучок» нагадує дерев’яно-паперово-ганчір’яний літачок братів Райт поруч зі стотонним красенем «Boeing-737». При цьому дирчить він немов справжній 737-ий «Боїнг» — під час їзди громоподібне диркання продавлює барабанні перетинки і розпливається тілом, наскрізь пронизуючи нутрощі. А ще через низьку посадку та повну відсутність днища, варто лиш заїхати в калюжу, і ви миттю стаєте мокрим мов квач і брудним мов свиня, що викачалась у грязюці. Попри це, є в «баггі» якась авантюрна іскорка, щось пригодницько-піратське, щось по-дитячому близьке та знайоме, що примушує скинути з себе серйозність і вдавати, що тобі дванадцять, а не двадцять п’ять чи сорок.

Вчора, щойно ми повернулися з вилазки в Амазонію, погода покращилася: замість похмурої й вологої Трансильванії переді мною переливалася всіма барвами веселки сонячна Мальорка. Нагірне містечко немов підмінили! Калюжі висохли, вітрини магазинів та кафе вилискували на сонці, вулиці запрудили люди. Баньос пульсував повнокровним життям. Відтак ми з Яном взяли в оренду двох «жучків» і гасали на них по горах довкола Баньоса, одного разу опинившись у повній темряві посеред довжелезного тунелю, оскільки гірські тунелі в Еквадорі, як виявилося, зовсім не освітлюються. Пригадую, я тоді вже уявляв, вгризаючись витріщеними очима в масну темряву, як ми з товаришем, двоє замурзаних чудил, похнюплено випихаємо з похмурого черева тунелю своїх «жуків», злякано озираючись на кожну машину, яка проноситься поряд. Певна річ, з нас тоді навіть собаки сміялися б. Причому не тільки в Баньосі, а й по всіх Андах аж до Сантьяго-де-Чилі. Щоправда, був ще один варіант розвитку подій, далеко не такий кумедний, про який мені не хотілося думати. Якийсь вантажний трейлер, автобус чи будь-який інший транспортний засіб з високою посадкою міг просто не помітити «жуків» у темряві тунелю. Ну… і все… Нас тобі розмазало б по асфальту, немов сирі яйця по сковорідці. Гірше всього — ніхто навіть не здогадався б про те, де і як ми востаннє наклали в штани і поклали свої голови. На щастя, обійшлося: ми встигли вибратися з тунелю раніше, ніж з іншого боку в нього заїхала вантажівка чи автобус.

Тож гасати на «жучках» було дешево, прикольно і весело, хоч цього разу нас із Яном відмовили від «баггі». Вибиратися на Тунгурауа доведеться дуже високо, а тому в «жучка» просто не вистачить потужності. Довелося переплачувати і брати в оренду повнопривідний джип.

Перетнувши місток через прірву, на дні якої переливалася сріблом вузька нитка Пастаси, ми почали дертись нагору. Дорога була дуже крутою. Місцями крутизна схилу сягала 60є і навіть більше. Ширина шляху дозволяла проїхати лиш одній машині, тому, коли хтось траплявся на шляху, доводилося здавати назад до найближчого розвороту, а там поволі розминатися, ледь не обтираючи один одному борти.

Втім, людей та машин по дорозі майже не траплялося. Зрідка ми натикались на невеликі групи корів, що паслися на схилах гори. Я дивився на них і чудувався, як вони можуть втримуватись на практично прямовисному гірському узбіччі. Лиш одного разу нам трапився пастух, який, закинувши на плече довгого дрючка, пішки спускався у долину Баньоса. Я спитав у нього про корів:

— Це, мабуть, спеціальна порода, навчена скелелазінню?

— Зовсім ні, сеньйоре, — відказував чоловік, — це звичайні корови.

— Але як тоді, в дідька, вони тримаються на прямовисному схилі? Трапляється, що вони падають униз і розбиваються?

— Та це нормальне діло у нас, — сміючись, розказував еквадорець, — корови часом зриваються і падають. Ото бува сидиш собі на подвір’ї, з онуками бавишся, шашлики на вечерю смажиш. І тут ні сіло ні впало — трах-бабах! — мангал на друзки, морда в золі та кетчупі: корова прилетіла…

Десь за годину ми вибрались на вершину гори. Далеко-далеко внизу розпластався Баньос. З такої віддалі я вже не міг розрізнити окремих будинків. Поселення мало вигляд звичайної плями, затиснутої посеред густої зелені глибоченних проваль та Анд. Вищими за нас були тільки передавальні антени та височенні стальні опори електропередач. Навіть хмари повзли трохи нижче вершини, закутуючи її з усіх боків, наче хвилі, що накочуються на острів посеред океану. Лиш іноді якась неслухняна хмаринка відбивалася від своєї «отари» і налітала на нашу вершину. Диск сонця тьмянів, тіні розмазувались, а щоки, ніздрі та шию лоскотали невидимі краплинки вологи.

Прямо навпроти нас здіймалося абсолютно голе жерло Тунгурауа. Як і нашу вершину, його оточувало кільце пошматованих хмар, які, гнані штормовим вітром, завзято кидалися на вулкан; далі йшла абсолютно чиста від хмаровиння ділянка — могутній сіро-чорний конус без жодного натяку на рослинність; нагорі проступали блідуваті мазки вічних снігів. Над кратером клубочилася пара впереміш із сіруватим димом та випарами, що сочилися з жерла. Самого вогню при денному світлі, на жаль, не було видно, але й без того картина заворожувала, примушуючи забути про все на світі…

Минуло кілька годин, перш ніж ми поїхали назад у долину. Спускатися було ще важче, ніж підійматися. В салоні позашляховика страшенно смерділо горілим — так сильно під час спуску нагрівались гальма. Ян кермував, а я напружено видивлявся дорогу, розуміючи: якщо зараз раптово відмовлять гальма, жодна сила не зможе врятувати нас від неминучої гибелі.

Втім… воно було того варте.

* * *

Саме того дня після повернення з поїздки до Тунгурауа, схилившись над вечерею в одному з ресторанів Баньоса, я випадково помітив простеньку карту, на якій не було ні гір, ні річок, ні міст чи доріг. Нічого, окрім еквадорського кордону і… вулканів. Розлоге біле поле, що позначало територію Еквадору, лежало рясно всіяне маленькими трикутниками. То було щось неймовірне! На якийсь час я навіть утратив апетит, а таке зі мною буває дуже рідко. На звичайних географічних картах та атласах, як правило, позначають усього кілька найвищих вулканів. Затерті серед сотень інших назв, позначок та рисочок, ті імена не несуть жодної інформації. Вони не робили того приголомшливого враження, що справила на мене карта вулканів на стіні в ресторані.

— Еквадор — це не країна, — прошепотів я сам до себе, — це просто якась порохова бочка. Справжнісіньке царство вулканів…

Утім, серед еквадорців співіснування з такою кількістю смертельно небезпечних сусідів не викликає великого занепокоєння, тривоги чи страху. Люди, схоже, цілком звиклися з думкою, що одного дня земля може вибухнути у них під ногами, а з неба почне падати каміння. Вони сидять у кафе, з насолодою курять дешеві цигарки, неспішно цмулять міцну каву чи гіркувате пиво і спокійнісінько обговорюють останній землетрус або ж сперечаються про дату наступного виверження того чи іншого вулкана. Дітей у школах ще змалечку вчать, як поводитись у випадку сильних підземних поштовхів — точно так, як у нас в Україні вчать первачків правильно переходити дорогу. У кожній будівлі в одному з проходів обов’язково висить спеціальний знак: літера «S» на фоні косих зелених смуг із написом «Zona seguridad de sismos»[46]. Такий знак свідчить про наявність у вказаній стіні основних несучих опор будівлі. Саме в таких місцях рекомендують ховатися, якщо землетрус застукав вас зненацька. І лише тоді, коли поблизу немає жодних сховищ, позначених літерою «S», слід вибігати на вулицю.

Все це навело мене на думку, що для людини не існує почуття абсолютного страху. Багато еквадорців живуть у постійній напрузі, підставляючи себе й своїх дітей під реальну небезпеку. Втім, жоден з них навіть і чути не хоче про те, щоб переїхати ближче до океану чи в будь-яке інше місце, тільки б якдалі від грізного й вередливого Тунгурауа. Про зміну місця проживання не може бути й мови! Якою б страшною не була небезпека, вона перестає викликати страх у людей, коли їм стає достеменно відомо, чого саме боятися і як з цим боротися, коли вона стає невід’ємним атрибутом повсякденного життя. Вулкан — є, вулкан — горить, і від цього нікуди не дінешся, тому замість того, щоб повсякчас перелякано хапатися за серце від кожного ледь помітного поштовху під ногами, краще сприймати усе як належне і покладатись на долю — ось психологія людей, що населяють Анди довкола Тунгурауа.

Та все ж, еквадорці — унікальний народ, розмірковував я. Ось вони сидять переді мною, закачавши рукави сорочок, після важкого трудового дня, помаленьку п’ють своє пиво, веселяться, жартують, а за вісім кілометрів на північ від Баньоса палає пурпуровим полум’ям п’ятикілометровий вулкан, який одного дня дощенту може спалити їхні домівки, знищити все добро, нажите тяжкою працею…

А тоді я пригадав вершину грізного й приголомшливого Тунгурауа, закутану пухнастими білосніжними хмарами. Голий кратер з чорними борознами — страхітливими слідами лавових потоків, схожими на шрами на бронзовому обличчі індіанського воїна. Дужий вітер, який вривається під кофту, намагаючись скинути тебе з вершини. Весь світ, дріб’язковий, порожній і безпомічний, зіщулився десь далеко-далеко внизу.

Воно того варте…

Вулкани Еквадору

FRONTERA [47]

Готуючись до подорожі, я завжди готуюсь немов до смерті. Якщо я раптом не повернусь, усі справи будуть в порядку.

Kетрін Mенсфілд [48]

Наближаючись до Уакільяса (Huaqillas), я зовсім не думав про те, що ми творимо щось героїчне. Згодом якийсь американець у хостелі в Лімі, столиці Перу, почувши, що ми з Яном перетинали кордон самотужки, схопиться за голову і злякано заволає:

— Ви сунулися туди самі? Ви справді не мали з собою гіда?! Та ви «крейзі», хлопці! Господи, ви просто ненормальні!!!

Але це буде пізніше, значно пізніше. Того дня, залишаючи рано вранці Куенку (Cuйnca), фінансовий центр Еквадору, де банків більше ніж пивничок і бомжів, я ще не знав, що Frontera є одним із найнебезпечніших місць на всьому південноамериканському континенті, жорстокою і дикою місциною, де людське життя не варте й півсотні американських доларів, а поодинокі мандрівники частенько зникають безвісти [49]. Я й гадки не мав, що Frontera — це зовсім не кордон, це особлива територія, яка живе за власними жорстокими правилами та законами, незрозумілими нормальній людській логіці.

Той факт, що зранку ви залишили Еквадор і вступили у Fronter’у, аж ніяк не означає, що надвечір цього ж дня ви опинитеся в Перу…

* * *

Неділя, 5 липня 2009-го, Баньос. Три дні до перетину кордону

Усе планування поїздки я завше беру на себе. Ця Експедиція, детальний звіт про яку ви зараз тримаєте у руках, зрозуміло, не стала винятком.

Мій план перетину еквадорсько-перуанського кордону був простим, мов двері. За вихідну точку для переправи в Перу я вибрав Куйнку, третє за величиною місто Еквадору, великий фінансовий центр, розташований на півдні країни. Спочатку я планував дістатися з Куенки до Лохи, тоді з Лохи доїхати до прикордонного містечка Макара (як це зробити я ще не знав, але думав, що якось розберусь на місці), затим у Макарі перетнути кордон, а вже звідти доїхати до Суйяни. Втім, це ще не все. В Суйяні нам треба буде пересісти на автобус або ж зловити попутку до Піури. Піура — це місто, яке я обрав для першої ночівлі на перуанській землі. Загалом триста п’ятдесят кілометрів через гори, плюс перетин кордону. За один день. Отакий-от, друзі мої, простенький план.

Попри таку вражаючу простоту, з цим планом у нас від самого початку щось не заладнало. Пізно ввечері напередодні виїзду з Баньоса Ян підсів до мене на ліжко і стурбовано спитав:

— Чувак, як ми перетинатимемо кордон Перу?

Так і спитав. Прямо і не соромлячись. Як чоловік чоловіка. Я з готовністю дістав з рюкзака свій «magic book» і виклав мій конгеніальний план прориву в Перу:

— Спочатку ми їдемо автобусом з Куйнки до Лохи, звідти в Макару, там переходимо кордон і далі на попутках аж до Піури. Всьо просто! Знаю, буде важко, доведеться робити достобіса пересадок, крім того, мусимо виїжджати дуже рано, але я сподіваюся, що за день впораємось.

Чех дивився на мене сумним безнадійним поглядом. Так на мене дивиться моя маленька племінниця, коли заграється і не встигне домчати до туалету. Я подумав, що Ян зараз почне просторікувати про різноманітні труднощі, які чигатимуть на шляху, адже цей кордон — це не простий кордон, а Frontera між Еквадором та Перу, а ми, мовляв, нічого не знаємо про Fronter’у, нічого не знаємо ні про митників, ні про їхні вимоги, ми взагалі нічого не знаємо, тож не варто сподіватися, що зможемо ось так от легко й гладко пробратися аж до Піури всього за дванадцять годин. Проте чех нічого такого не сказав. Натомість він почухався і мовив:

— Максе, мені потрібно тобі дещо показати. Ходімо.

Ми вийшли з нашої кімнати і спустилися вниз. Зупинились на сходовому майданчику поміж першим та другим поверхами. На одній зі стін просто за Яновою спиною висіла здоровенна глянсувата карта Еквадору. На ній було видно також значну частину північної частини Перу. З виглядом людини, яка знає все, я упритул підійшов до мапи.

— Ну, — трохи пиндючно прогугнявив я, — це карта Еквадору. І що тепер?

— Глянь сюди, — проказав Ян, затим провів пальцем по блискучому полотні мапи, спинившись у якійсь точці внизу плаката.

Я нахилився і простежив за його пальцем. Кордон. Frontera. Згори широкою червоною лінією тягнеться магістраль, вона проходить Куенку, Лоху, впирається в Макару і Янів палець. А тоді мій напарник різко, наче фокусник, прибрав долоню від карти, і я аж язиком прицмокнув… На прикордонному містечку Макара дорога обривалася. З перуанської сторони не було позначено ніякого шляху: ні шосейки, ні ґрунтового. Єдина дорога, якою можна було перебратися на той бік кордону, пролягала значно західніше, притискаючись до крайки Тихого океану.

— Ти пропонуєш трюхикати від кордону до Піури пішки? — серйозно спитав Ян. — Я розумію, друже, там всього лиш двісті кілометрів горами, однак…

Я спантеличився, але не так щоб дуже. На моїй карті, яку я скачав з Інтернету під час скороспішного планування Експедиції, Панамериканська магістраль роздвоювалася в Куенці. Одна з гілок, як і було намальовано на мапі в хостелі, тягнулася вздовж узбережжя, інша — значно коротша — проходила через Макару. Дві дороги знову зустрічалися в Суйяні. Щоправда, моя карта, так би мовити, була не зовсім картою, а радше схемою, а тому не витримувала жодної критики в порівнянні з мапою, що висіла в хостелі «Трансильванія». Втім, я ще не бачив жодних причин для паніки.

— Можливо, ця карта стара, — напустивши на себе поважнго вигляду, припустив я, а сам тим часом намагався відшукати в легенді рік випуску. — Може, коли її складали того шляху просто не існувало.

Мій напарник стенув плечима:

— Ти бос, тобі й вирішувати. Я просто не хочу, щоб перетинаючи кордон між Еквадором та Перу, ми вибрели на світ білий десь у розлогих степах Патагонії [50].

— Відставити розмови! — рішуче рявкнув я. — Не розводь мені тут паніки! — говорив я твердо й упевнено, адже карта на стіні дійсно виглядала доволі потріпаною. — Відповідно до моїх даних, до Піури через Макару веде одна з гілок Панамериканської магістралі. Як це так, що траси далі немає? Такого не може бути! Це ж Панамериканська магістраль! Просто карта дуже стара!

Я справді вірив у те, що казав. Я просто не міг припустити, що дороги, котру офіційно нарекли Панамериканською магістраллю, насправді не існує.

Втім, Ян про всяк випадок зняв карту на фотоапарат з найбільшим можливим розширенням.

* * *

Понеділок, 6 липня, полудень. Десь по дорозі між Баньосом та Куенкою

— Чувак, ти впевнений, що ось це — Панамериканська магістраль? — тихо спитав Ян, закриваючи вікно машини. Салон аж плавився від задухи, але крізь відчинене вікно постійно залітали важкі клубні здійнятого колесами пороху, іноді навіть проскакували камінці. Це дратувало.

Я розкрив itinerary і уважно передивився мапу Еквадору. Поволі до мене доходило, що не варто вірити всьому, що пишуть чи малюють в Інтернеті.

— Це… хм… ну, це має бути Панамериканська магістраль. Іншої дороги від Ріобамби до Куенки немає. Принаймні… кгм… тут так намальовано…

Кілька годин тому ми з напарником зловили попутку і зараз тряслися в замизканому пікапі у компанії ще зовсім молодого хлопця-водія та двох пухкеньких, мов бочечки, еквадорських дівуль, прямуючи до Куенки. Еквадорець виявився худющим хлопцем з крихітними, немов дитячими вухами та очима, але з гіпертрофованим почуттям гумору, а дівки (одна з яких, як я зрозумів, «числилася» дівчиною шофера) були типовими представницями простакуватих і водночас імпозантних перуанських селянок.

Наші попутники не знали англійської. Між собою вони перемовлялися виключно мовою кечуа[51]. Кілька разів я діставав свій кишеньковий англійсько-кечуанський розмовник, придбаний ще в Стокгольмі, і пробував скласти кілька речень древньою мовою Інків. Утім, мої недолугі спроби, схоже, виходили не дуже вдалими і тільки веселили перуанців. Час від часу водій поправляв мене, а дівчата не переставали з мене реготати. Ян, ні бельмеса не розуміючи, реготав з дівками за компанію, що мене сильно злило.

— Спитай у них, чи це справді Панамерикана хайвей, — знічев’я запропонував Ян.

— Питай сам, — сердито відрубав я.

— То подивись, як це спитати кечуанською.

Я розгорнув розмовник, відшукав потрібну сторінку і розбірливо прошепотів на вухо товаришеві кілька слів.

— Точно? — про всяк випадок перепитав чех.

Я впевнено мотнув головою, приклавши розмовник до серця, немов Біблію, мовляв, давай, друже, не соромся, вразь їх наповал своєю обізнаністю, ти ж у нас цей… як його… поліглот. Мій товариш розім’яв губи і голосно проказав, звертаючись до однієї з дівуль:

— Yanayuqchu kanki?[52]

Дівуля зашарілася, голосно хіхікнула і картинним жестом поправила пасмо волосся. Зате водій різко скинув швидкість з вісімдесяти до сорока кілометрів за годину і почав стріляти недоброзичливими позирками в Янів бік.

— По-моєму, вони щось не доганяють, — сконфужено прошепотів мій товариш. — І цей хлоп чогось так хижо витріщився.

— Це все через те, що в тебе погана дикція, чувак, — сказав я. — Ану спробуй запитати трохи по-іншому.

Я швидко перегорнув кілька сторінок, вибрав необхідні слова і продиктував їх Янові.

— Wiksayuchus hina kashai![53] — на весь голос продекламував чех.

Я розплився в посмішці, відчувши приємний присмак реваншу, а цнотливі бочечки-еквадорки почервоніли, немов бурячки. Зате через якусь долю секунди я вже шкодував про свої дурнуваті дотепи, оскільки молодий еквадорець за кермом почав так реготати, що ледь не вивалився з машини, від гоготання його аж розривало на шматки. Він забризкав слиною все лобове скло, по його очах струменіли сльози. Кілька разів у мене ледь не спинилося серце, коли пікап під звуки нелюдського реготу зносило до узбіччя… Буквально за сантиметрів сорок від коліс починалася стометрова прірва.

Зрештою шофер заспокоївся, і на якийсь час ми помінялись ролями. Еквадорки відібрали в Яна наш другий розмовник — англійсько-іспанський — і намагалися говорити з нами англійською. Мушу визнати, з English у них виходило краще, аніж у нас із кечуа.

…Незважаючи на зачинені вікна, крізь щілини та вентиляційні канали авто сочилось тепле повітря, приправлене дорожньою курявою. Ян раз за разом іронічно хмикав, здмухуючи з обличчя та спортивної куртки товстий шар пилюки. Я мовчав, не знаючи, що й думати. По-перше, якщо та Панамериканська магістраль, що веде до кордону з Перу, така ж сама як і ця, по якій ми їдемо, то нам, напевно, доведеться витратити добрих два дні, щоб добратися до Піури. І по-друге… я вже не знав, якій карті вірити. Такої, прости Господи, магістралі, хай навіть сто разів Панамериканської, справді могло не існувати на перуанській стороні…

* * *

Ми затрималися в Куенці лиш на день, щоби зібратися з силами перед майбутнім наступом на Fronter’у. Ввечері, коли ми з Яном сиділи на одній із лавок центральної площі Куенки, чех повернувся до розмови про перетин кордону.

— То що ти надумав, босе? Де ми перебиратимемося до Перу: в горах чи коло океану?

Напередодні в хостелі я довго роздивлявся фотографію карти, відзняту чехом у «Трансильванії». Альтернативний шлях у Перу виявився на добру сотню кілометрів довшим, переходити кордон довелося б у містечку Уакільяс, про яке, якщо мені не зраджувала пам’ять, я читав на мандрівних форумах, — м’яко кажучи, не надто схвальні відгуки. Інтуїція підказувала мені, що Уакільяс — ця крихітна цятка на карті точнісінько на кордоні між Еквадором та Перу — зовсім не те місце, куди варто рватися з візитом. З іншого боку, з голови не йшла в’їдлива думка про те, що той шлях, який я називаю «альтернативним», міг виявитися єдиним шляхом до Перу.

— Та в чому проблема, чувак? — напосідав на мене Ян. — Їдемо вздовж узбережжя! Побачимо Тихий океан…

Я гарячково зважував у макітрі всі «за» та «проти». Страшенно не люблю змінювати раніше затверджений план. Особливо коли це мій план.

— Я дуже мало читав про перетин кордону західним шляхом, — невиразно пробубонів я, — а те, що читав, мені дуже не сподобалося. Я подумаю до завтра…

Прокинувшись наступного ранку, я все ще не вирішив, як нам діяти. День мав бути довгим, тому вже о пів на п’яту ранку ми поперлись на автостанцію Куенки. Ян тримався мовчазно, терпляче чекаючи мого рішення.

Зізнаюсь, я трохи нервував. У мозку проскакували іскри недоброго передчуття. Якось не дуже виходить зберігати спокій та рівновагу на початку дня, коли не знаєш, де і як цей день закінчиться. «На південь чи на захід? Макара чи Уакільяс?» — безперестану повторював я про себе. Я не знав, що вибрати, а тому… вирішив не вибирати нічого. Ви, можливо, колись чули про так звану «теорію пофігізму». Згідно з цією теорією, якщо проблему довго не вирішувати, вона або вирішиться сама собою, або ж перестане бути проблемою.

Проблема вирішилась сама собою. Щойно увійшовши до приміщення терміналу, я взявся розглядати розклад автобусів. Перше, що впало мені в око, — це те, що з Куенки не було жодного автобуса, який їхав би прямо у Перу. Найближчий автобус до Мачали (місто на півдорозі до Уакільяса) відходив через п’ятнадцять хвилин — я вже бачив його на пероні крізь замизгану шибу автостанції. Перший рейс до Лохи, що на півдорозі до Макари, вирушав аж через дві години.

— Сидячи тут, ми лиш дарма змарнуємо час, — буркнув Ян з-за моєї спини. — А так в Мачалі ми матимемо двогодинну фору.

Відтак я більше не вагався: просто йшов уперед, замість того, щоби зупинятись і починати вирішувати проблеми. Я кивнув на знак згоди чехові, після чого ми прослизнули на перон і заскочили в автобус до Мачали.

Отож наш план перетину кордону трохи помінявся, щоправда, все ще лишаючись таким самим простим, як двері. Спочатку нам треба дістатися до Мачали, з Мачали доїхати до Уакільяса, в Уакільясі пішки перетнути кордон і вже звідти добратися до Тумбеса. Тумбес — найближче до кордону місто, перше перуанське місто на нашому шляху. З достовірних джерел мені було відомо, що з Тумбеса ходять рейсові автобуси до Піури, нашого кінцевого пункту призначення на сьогоднішній день. Отакий от, друзі мої, простенький план.

* * *

Невдовзі після Куенки дорога почала нагадувати марсіанський ландшафт. Довкола громадилися лисі, абсолютно позбавлені рослинності похмурі скелі. Холодне сонце, затягнуте напівпрозорим серпанком, непривітно блимало з небес. Пейзаж різко контрастував з Андами довкола Баньоса, які аж захлинались від живої розбуялої зелені.

Поволі ми спускались нижче й нижче. Потроху куца рослинність несміливо вигулькувала з-поміж скель, а потім якось враз довкола траси знялися бананові плантації. Крізь відкриті вікна в салон полізло липке й неприємне на смак низинне повітря. Трохи менш як за чотири години ми спустилися з висоти 2400 метрів над рівнем моря практично до нульової відмітки.

До якогось моменту нам по-справжньому щастило. Водій автобуса, зачувши, що нам потрібно не в Мачалу, а в Уакільяс, люб’язно висадив нас на розвилці за півсотню кілометрів від Мачали, звідки відгалужувалася малопомітна асфальтівка, що тягнулась на південь аж до самісінького кордону. Мене приємно вразив той факт, що наш водій (а заразом і всі інші пасажири) терпляче чекав на узбіччі, поки не всадовив мене з Яном на інший, значно менший і дуже старий автобус, який направлявся з Мачали в Уакільяс. Таким чином ми зекономили ще як мінімум годину і їхали навпростець до прикордонного Уакільяса, минаючи Мачалу. Перша частина нового плану спрацювала на «ура».

В автобусі сиділо кілька аборигенів та група американців, які вирушали штурмувати кордон під проводом опецькуватого еквадорського гіда. Всі зберігали напружену мовчанку, мов на екзамені. Кілька разів я сипав жартами, пробуючи завести розмову з американцями, намагався хоч якось розворушити їхню тупувату компанію, що більше нагадувала похоронну процесію, але щоразу мене грубувато відшивали і взагалі дивилися на мене, як на душевнохворого, мовляв, чого скалишся, дурню, ми ж на Fronter’у їдемо. Я просто не міг пояснити собі, чому вони виглядали такими наїжаченими та наляканими.

Досить швидко ми досягли першого прикордонного поста на еквадорській стороні. Озброєні до зубів похмурі прикордонники оглянули автобус, еквадорців та перуанців змусили показати вміст своїх сумок, американців, мене та Яна чомусь не чіпали. Затим усіх пасажирів попрохали вийти з автобуса. Нерезидентам Еквадору наказали заповнити декларації на крихітних жовтих папірцях і чекати в черзі, щоб отримати штамп про виїзд з країни. Кабінка прикордонного офісу, що нагадала мені дешевий київський кіоск, в якому торгують «Снікерсами» і жувачками, тулилася біля самісінької дороги. Простоявши півгодини під знавіснілим тропічним сонцем, я зрештою отримав штамп, забрав свій паспорт, і всі разом ми повернулись у автобус.

Хвилин через десять в’їхали у прикордонне містечко Уакільяс. При в’їзді на узбіччі стримів широченний синій знак, на якому велетенськими білими літерами красувалося одне-єдине слово: «FRONTERA». За ним стояв трохи менший знак зі стрілкою, що показувала прямо, і коротким підписом: «Perъ». Далі — починалась анархія.

Ковтнувши слину, я визирав крізь відчинене вікно автобуса. Перед моїми очима все змішалося в одну пульсуючу масу: протитанкові їжаки, похмурі смагляві люди, колючий дріт, допотопні мікроавтобуси, порожні бочки з-під пального, придорожній пил…

Незабаром автобус завернув у одну з бокових вуличок і спинився. Щойно водій загальмував, позаду за нашим транспортним засобом заскреготіли ворота, відрізавши імпровізовану стоянку від решти Уакільяса. Складалося враження, що еквадорці когось чи чогось страшенно бояться.

Між тим наші американські друзі вибралися назовні і полохливою зграйкою, наче курчата біля квочки, згуртувалися навколо свого гіда. Вони демонстративно цуралися нас із Яном, наче боялись, що ми вкрадемо їхнього провідника. Поводились типово по-американському, неначе промовляючи: це наш гід, це ми за нього заплатили, а ви ні за кого не платили, тому «go, guys, fuck yourselves», і шуруйте собі самі до Перу. Я бачив ці слова в їхніх розгублених очах, це чітко читалося по панічно стиснутих губах, одначе не квапився покидати стоянку, бо… просто не знав, куди йти.

Еквадорець тим часом протиснувся між американцями, уважно й зверхньо окинув поглядом свою паству і заходився розказувати про те, що можна і чого не можна робити при перетині fronter’и (переважно, звісно, говорив про те, чого не можна). Після коротенької лекції, більшу частину якої ми з Яном просто не розчули, гід зібрав паспорти й оголосив п’ятнадцятихвилинний перекур.

Скориставшись моментом, я підскочив до еквадорця і чемненько спитав:

— Pardon me, sir. Where is the border?[54]

— Ось там, — еквадорський провідник зробив невиразний жест, вказуючи на південь. — Вниз по вулиці.

— Де там? — вирячився я.

— Ну там, — відмахнувся від мене провідник.

- І як нам… — почав був я, та еквадорець більше не хотів мене й слухати.

— Удачі, хлопці, - буркнув він, розвернувся і зник за автобусом.

— Подумаєш, — форкнув я, — ми й самі впораємось…

Відтак ми перелізли через дротяний паркан на головну вулицю Уакільяса (чоловічок, що закривав ворота за автобусом, проводжав нас сумовитим поглядом).

Люди безперестану снували назад і вперед. На тротуарах, налізаючи один одному на голову, зі своїми лотками тупцювали брудні продавці усілякого мотлоху. Небо над головою стягували електричні дроти, які хаотичним плетивом провисали між будинками по всій довжині вулиці. Все це нагадувало Вавілонське стовпотворіння. Або чистилище, через яке мені з Яном доведеться пройти.

Поволі ми просувалися вперед…

Ось нарешті й вона — межа. Рубіж між Перу та Еквадором. Усе якось не зовсім так, як я собі уявляв. Звичайний місток з металевих двотаврових балок, перекинутий через неглибокий рівчак невідомого походження. По цей бік заглибини майорять жовто-синьо-червоні гватемальські прапори. Над ними бовваніє величезний плакат, розтягнутий на висоті чотирьох-п’яти метрів на всю ширину дороги. «Дякуємо за візит у Еквадор». Далі метрів десять чистої асфальтівки і новий плакат «Ласкаво просимо до Перу», а за ним уже інші — червоно-біло-червоні перуанські штандарти. Жодних шлагбаумів, загороджень чи контрольних пунктів. Ніяких перевірок, митної інспекції, випитувань мети візиту. Везіть, несіть, тягніть хто що може: наркотики, зброю, контрабанду, будь-які суми грошей. По-моєму, ніхто навіть не почухався б, коли комусь заманулося б перегнати через Fronter’у колону крадених танків з екіпажами і боєзапасом на два тижні бойових дій.

«Це не кордон, — гупало в скронях. — Кордони не можуть бути такими».

Я весь зібгався і нашорошився, не знаючи, звідки очікувати найбільшої загрози. Звідусіль напирають засмаглі як чорти і озброєні до зубів еквадорські вояки. Поміж ними трапляються люди в цивільному, але чомусь теж із автоматичними гвинтівками наперевіс. Ніхто ні слова по-англійськи. Якісь роззяви куняють у тіні або ж ліниво походжають тротуаром, але їхня байдужість є удаваною, насправді вони не спускають з нас очей. Кожної хвилини хтось підбігає, шарпає за наплічник чи за руку, пропонує перевести через кордон, купити якусь дурничку, підкинути в Тумбес чи до Піури. Один такий просив купити футболку. Я мовчав, до болю стиснувши зуби, спопеляючи його злющим поглядом, готовий зацідити нахабі в щелепу, якщо він ризикне підсунутися ближче хоч на сантиметр. У «продавця» в руках не було нічого, окрім потріпаної і вицвілої майки, яка мала такий вигляд, наче її носили років двадцять, не перучи й не знімаючи, а останній рік використовували замість ганчірки для вологого прибирання. Я розумів, що харцизяка наблизився до нас із якою завгодно метою, але тільки не для того, щоб продати футболку.

У мене було таке відчуття, наче я сиджу за комп’ютером і граю в якийсь небувало реалістичний FPS [55], а з-за рогу от-от має вискочити зграя пекельних монстрів, готових посікти мене на фарш.

— Які ідеї, босе? — ледь чутно спитав Ян.

Я нервово жував жуйку. Здавалося, від усіх тих сотень поглядів, переважно недоброзичливих, які звідусіль уп’ялись у мене, я скоро займуся полум’ям.

— Просто йдемо вперед…

Спинитися означало привернути до себе ще більшу увагу, показати, що ми розгублені, накликати на себе біду.

За кілька метрів перед останнім прапором на еквадорській стороні до мене неквапно підійшов охайно вдягнутий приємний на вигляд чоловічок років сорока. Його білосніжна, добре випрасувана сорочка виглядала якось безглуздо посеред усього цього рейваху. Чоловік не затуляв шляху, я міг спокійно оминути його. Він глипнув на мене і ненав’язливо проказав англійською:

— Вам потрібна допомога при перетині кордону.

Я мовчав, скоса дивлячись на незнайомця, не второпавши: то він спитав у мене, чи нам треба допомога, чи просто стверджував факт.

— Візовий офіс знаходиться чотири кілометри за кордоном, — продовжував чоловік. — Вам слід отримати там візу: такий порядок. А потім я можу підкинути вас на автостанцію в Тумбесі. Он моя машина, — він недбало махнув у бік старенького блідо-зеленого «Nissan’у» з кузовом типу «універсал». — Вам підійде Тумбес?

— Нам потрібно в Піуру, — тихо проказав я.

— Звідти ходять прямі автобуси. Добиратися не важко.

Я мовчав.

— Всього десять доларів, панове, — незворушно переконував він, — і жодних проблем при перетині Fronter’и. Ви можете мені вірити, — при цих словах чоловік витяг з кишені лискуче пластикове посвідчення і тицьнув його мені під ніс.

Я придивився до картки. Звичайне перуанське студентське посвідчення, вгорі золотими літерами вибито назву якогось вищого навчального закладу [56]. Розмова велася біля групи еквадорських військових. Можливо, саме це й приспало мою пильність. Я чомусь не міг повірити, що нас грабуватимуть просто на очах регулярної армії.

Перуанець спокійним упевненим жестом запросив нас до машини. Від спеки все плавилось у мене перед очима. Застигле безбарвне небо поливало жаром, примушуючи несвідомо втискати голову між пліч. Я кліпнув, невиразно кивнув підборіддям і наче уві сні потюпав слідом за чоловіком із студентським посвідченням. Мій напарник щось невдоволено пробурчав за моєю спиною, але неохоче плівся за мною. Пригадую, я дивився на той «Nissan», наче на рятівний острівок посеред бурхливого океану.

Зрештою, ми дісталися до машини. Перуанець всівся за кермо, а ми з Яном розмістились на задньому сидінні, поклавши наплічники на коліна. Аж раптом на переднє сидіння коло водія, нічого й нікого не питаючи, вмостився ще один дядько, уже далеко не з такою чистою сорочкою і кулаками завбільшки з кавун.

— Що за дурня? — вирячився Ян. — Це що за мудак? Що він робить у машині?

Водій вдав, що не почув його, і завів двигун. І тут я наче прозрів.

— Вивалюй з машини! — крикнув чехові.

Ми повилітали з авто, неначе ядра з далекобійної гармати, затим пліч-о-пліч дали дьору, помчавши назад на головну вулицю Уакільяса. «Втекти, чим швидше загубитися серед натовпу», — гупало в голові. Втім, перуанець не схотів так просто нас відпускати і чкурнув слідом за нами.

— Хей, містере, ви куди? Містере, все окей! — горлав він.

Перед мостом, що веде у Перу, я загальмував і оглянувся. Сорокарічний дядько з посвідченням студента припинив погоню, але все ще розмахував своїм пластиковим студентським квитком над головою, щосили гукаючи:

— It’s okay, mister! No fear! Everything’s okay![57]

Я сплюнув собі під ноги і захекано проказав до напарника:

— До дідька їх усіх! Йдемо пішки… А там побачимо.

Ян грізним поглядом промацував околиці. Оцінював ситуацію. З боку ми, мабуть, нагадували двох задерикуватих півнів, готових кинутись у бійку та всипати прочухана будь-кому, хто лишень посміє до нас підійти, такі насуплені стояли. Насправді ж, що у чеха, що у мене шалено тріпотіли серця, від страху пересохли горлянки, а через нервову перенапругу зводило животи.

Зрештою, одним махом я перетнув відстань між дома плакатами і розмашистим крокам вступив на перуанську частину Уакільяса. Чех не відставав, час від часу нервово покашлюючи у мене за спиною. На перуанській стороні я трохи пригальмував і, стараючись не дуже крутити головою, обдивлявся все навкруг. Сіра броньована машина з чорним кулеметом на приплюснутій башті сонно чекає чогось на одній з бокових вулиць. Дуло кулемета спрямовано у натовп, що прямує з Еквадору. Поряд з броньовиком солдат у запраній уніформі без головного убору та із закачаними до ліктів рукавами недбало жужмить губами погаслу цигарку. Трохи поодаль кілька мавпоподібних громил тягнуть у підворіття якогось бідолаху, еквадорця чи перуанця; сіромаха майже не пручається, але крізь сльози благає відпустити його. Праворуч на брівці тротуару сидить, схиливши голову на кістляві руки, охлялий наркоман, певно, під кайфом. Відразу за ним обличчям до землі лежить хтось п’яний. А може й не п’яний, а мертвий, хтозна. Повз мене час від часу проносяться брудні допотопні пікапи з повними кузовами засмаглих суворих людей. Кожен третій тримає в руках довжелезного дробовика чи автоматичну гвинтівку.

Ще більше похмурих облич, ще більше хаосу…

Господи, де ми? Яке зараз століття? ДЕ МИ, ЧОРТ ЗАБИРАЙ?

Торговець бобами та смаженим м’ясом прокотив повз мене візок із двома киплячими казанами. Якоїсь миті він оглянувся, і ми стрілись поглядами. Чоловічок одразу вловив той дикий подив, неприхований страх та ошелешеність, що змішались у моїх очах. Він стримано всміхнувся, підморгнув мені та Янові і поштовхав далі свою паруючу будку.

Ласкаво просимо в Перу, хлопці…

ЧАСТИНА ІІ. МАНДРИ КРАЇНОЮ ІНКІВ

ТОЙ ДЕНЬ У ТРУХІЛЬЙО

…Кордон залишився позаду. Формально ми знаходились на перуанській території. Але то тільки формально. Насправді ми наче повиснули в повітрі: у паспорті стояв штемпель, який свідчив про те, що ми залишили Еквадор, але не було жодної відмітки, яка підтверджувала б в’їзд у Перу. Ми все ще належали Fronter’і.

Я продовжував повільно крокувати широченною вулицею Уакільяса, невпевнено роззираючись навкруги, відчуваючи, як перуанці проводжають мене зухвалими поглядами. Ян дріботів слідом за мною. Здавалося, вулиці не буде кінця. Мене починала дратувати ситуація, в яку ми потрапили. Хотілось підбігти і з розгону вліпити комусь смачного копняка. От просто так, щоб знали. І тільки усвідомлення того, що після такого вибрику мені по повній програмі наваляє копняків уся Frontera і я навряд чи зможу після того досягти визначних успіхів у дослідженні Перу, стримувало мене.

Ян більше не діставав мене питаннями, що робити.

— Мені це все не подобається, чувак, — натомість бубнів чех, — треба ушиватися звідси, поки нам не надраїли пики.

— Спочатку треба поставити той клятий штамп у паспорті, - тихо відказав я, — без нього у нас будуть проблеми при виїзді з Перу.

Ми пройшли ще метрів п’ятсот на південь. Нічого не змінилося. Як і раніше, я не бачив жодних пропускних пунктів, офісів міграційних служб, загороджень чи постів перевірки. Лиш полчища підозрілих харцизяк, які, здавалося, тільки й чекають моменту, аби якось на нас нажитися. Якби не ризик нарватися на проблеми при виїзді з країни, думав я, можна було б спокійнісінько перетнути Fronter’у пішки і не клопотатись штампами у паспорті.

Довкола нас снувало безліч мотоциклетних колясок-таксі [58]. Такий засіб пересування є дуже популярним у Перу. Таксоколяску роблять таким чином: до звичайного двоколісного мотоцикла на рівні заднього колеса приварюють два додаткових коліщатка меншого розміру, що не дають колясці валитись на бік. Потім з боків мотоцикла кріпляться два невеликих сидіння (або один двомісний диванчик), над якими зварюється каркас зі сталевих прутків. Насамкінець на каркас натягується прогумований брезент з прозорими вставками замість вікон. Іноді замість мотоцикла з боковими коліщатками використовується трицикл невідомої мені марки.

Нарешті я здогадався спинити одну з колясок і знаками показав молодому шоферу, що мені з напарником потрібно туди, де проставляють штампи у паспорті.

— Sн, entiendo, seсor! Un dolar o tres nuebo soles, por favor. [59]

Нуебо солів [60] у нас із собою ще не було, а міняти долари на Fronter’і я не мав ані найменшого бажання, побоюючись, що наміняю собі купу гарних фантиків замість грошей, тому я відповів таксистові «un dolar», він кивнув, і ми з Яном забрались у брезентову кабінку.

Коляска, диркаючи й обдаючи нас запахом бензину, рвонула на південь все тою ж широченною вулицею. За кілька хвилин Уакільяс лишився позаду. Вкотре за останній день довколишній ландшафт різко перемінився. Замість бананових плантацій та еквадорської тропічної рослинності довкола нас простягалася пласка, мов дзеркало, перуанська пустеля.

Через два кілометри з-за горизонту вигулькнула широка одноповерхова будівля з пласким дахом і великими заґратованими вікнами. Коляска звернула праворуч з магістралі і за кілька хвилин спинилася коло будинку. Вивіска над входом повідомляла, що перед нами станція митного контролю. Зсередини долинав галас, наче з бджолиного вулика.

На отримання штемпеля в паспорті знадобилося трохи більше однієї хвилини. Все відбулося дуже просто: зайшов у одні двері, вийшов через інші (причому, на ту ж саму вулицю) — і тепер ти у Перу. Так би мовити, офіціально, по-справжньому.

— Вітаю, чувак! Bienvenidos a Peru! — театрально проказав Ян, вискочивши слідом за мною на розпечену придорожню пилюку.

— Твій Будда, схоже, прихильний до нас сьогодні, - стримано всміхнувся я, і ми потиснули один одному руки, привітавши з маленьким успіхом. Напруга, яка сталевими лещатами стискала нас протягом останніх кількох годин, зрештою спала.

— Тепер куди? — поцікавився перуанець, що терпляче чекав нас коло своєї коляски.

— У Тумбес, — бадьоро скомандував я.

Юнак оглянув мене з голови до ніг і ліниво пробурмотав:

— Я не поїду в Тумбес. Це дуже далеко.

«От паскуда, — подумки вилаявся я, — ти ба який, геть як наші київські таксисти». Але вголос, розуміючи, що на Fronter’і краще ні до кого не нариватись, спокійно проказав:

— Тоді вези нас туди, звідки ми зможемо доїхати до Тумбеса.

— О’кей. Сідайте, я підкину вас на автостанцію.

Відтак ми знову виїхали на трасу, що абсолютно прямою лінією розтинала пустелю з півночі на південь, і помчали далі, з кожною секундою віддаляючись від загроз та ризиків кордону. Проїхавши кілометр-півтора, молодик спинив таксоколяску коло розламаної дерев’яної лавки. Поруч з нею переминалося з ноги на ногу кілька дуже бідно вдягнених перуанських чоловіків та жінок.

— Це тут, — сказав він.

— Що тут? — тихо перепитав я і роззирнувся.

Щедрі потоки сонячного світла заливали все навкруг, аж очі сльозилися. Нічого, окрім лави, розбитої асфальтової дороги та безмежного сірого плеса пустелі, довкола нас не було.

— Автостанція, — незворушно відказав таксист. — Ви приїхали.

Я ще раз обвів поглядом довколишній ландшафт. «Ми, бляха, точно приїхали», — зринуло в голові. Втім, вибору в нас не було: перуанець навідріз відмовлявся їхати далі. Я хоч-не-хоч передав йому один долар і вискочив з коляски. Втомлені селяни витріщалися на нас із Яном, наче на двох заблукалих гоблінів. Скидалося на те, що в ці місця не часто завіюються європейці.

— Ти диви, нічогенькі у них автостанції, - промовив до мене Ян, проводжаючи очима нашу коляску, що дренькаючи і здіймаючи тонкі цівки куряви, поверталася на північ.

Що далі робити, я не знав, тож ми всілись на узбіччі якдалі від перуанських селян і стали чекати. Кілька разів водії пригальмовували коло нас і пропонували підкинути до Тумбеса, проте, після інциденту на кордоні, Ян раз за разом відмовлявся сідати в приватне авто, вперто наполягаючи на тому, щоби дочекатися автобуса.

Ми безрезультатно просиділи майже годину, мліючи від спеки під палючим сонцем, після чого у мене урвався терпець. Я кинув чехові кілька незлих тихих слів, Ян спочатку набурмосився, але згодом ми почали ловити попутки. Досить скоро нас підібрала весела еквадорська сімейка на великому бордовому пікапі, що мчала в якесь село за Тумбесом. За півгодини вони висадили нас коло автостанції в Тумбесі.

Пересідаючи в рейсовий автобус, який незабаром відправлявся до Чіклайо, я примітив, що практично на кожному стовпі навколо станції висіли яскраві листівки. На папері формату А4 був вималюваний блідий і страшенно зарослий щетиною юнак, який лежав на ліжку, вкритий картатою ковдрою. Під ним великими червоними літерами писалося застереження про небезпеку зараження свинячим грипом, а трохи нижче — простенькі рекомендації, як вберегтися від «смертоносного» вірусу.

Піт заливав мені обличчі, спека стояла така, що аж вуха закладало; я поправив майку, востаннє глянув на плакат-попередження, закинув на спину наплічник і поліз у автобус.

* * *

9 липня 2009-го, Трухільйо, Перу

Цей день я не забуду ніколи.

То був наш перший день у Трухільйо, невеличкому містечку на півночі Перу, притиснутому пустелею до узбережжя Тихого океану неподалік від руїн древнього Чан-Чану[61], куди ми вирушили з Чіклайо відразу після відвідання Тукумських пірамід[62].

Почалося все з того, що ми з Яном одночасно підхопили мексиканський грип… Тільки не треба, панове, охати, ахати і хапатися за серце! Грип як грип. Нічого особливого. Повірте, після пережитого в Трухільйо я знаю, що кажу.

Спершу ми з товаришем навіть не здогадувалися, що заразилися саме вірусом A/N1H1. Лиш наступного дня я побачив, що передовиці всіх місцевих трухільських газет рясніють крикливими заголовками про «жахливу й убивчу» епідемію свинячого грипу: зараження підступним вірусом підтвердили відразу в двадцяти восьми учнів однієї з місцевих шкіл. Газетярі повідомляли, що напередодні двоє школярів їздили у літній табір до США за гроші якоїсь міжнародної організації, звідки й притягли свої «поросячі» гостинці.

Гадаю, ми підхопили грип десь по дорозі до Трухільйо. Пригадую, вечірній автобус, в якому ми виїжджали з Чіклайо, був битком набитий еквадорцями. Повітря видавалося липким і тягучим, мов желе. Попервах я не звертав увагу на те, що майже всі пасажири безперестану пчихають та кашляють, рясно заливаючи шмарклями сидіння й сусіда попереду.

Незадовго до прибуття у Трухільйо я несподівано відчув, що до горла неначе шматок наждачного паперу запхали. За якихось півгодини горлянка набухла й задерев’яніла, наче туди залили свинцю. Згодом і Ян поскаржився на сильний головний біль та нежить.

Увечері, вселившись у hospedaje [63] під назвою «Residencial Munaywasi», я взявся шаманити й лікуватися, всіма можливими способами зміцнюючи імунітет. На жаль, на той час з протигрипозних ліків ми з Яном мали тільки аспірин і матюки, через що довелося викручуватись підручними засобами. Відтак я проковтнув цілими два лимони, зжер кульок полуниць, глитнув дві таблетки аспірину, запив усе це літрою мінералки, наостанок проказав кілька добротних заклинань, запозичених в українських монтажників, і завалився спати з надією на світле майбутнє.

Світле майбутнє не виправдало моїх сподівань. Попри «інтенсивну» вечірню терапію я прокинувся, мов новонароджений ховрах: кволий, сліпий та безпомічний. Схоже, «заклинання» виявились не достатньо дієвими. В горлі дряпало так, що під час ковтка на очах проступали сльози, ніс і вуха позашпакльовувало, наче люки в підводному човні, всі м’язи страшенно нили, немов усю ніч я висів підвішений на дибі.

Прокинувшись слідом за мною, Ян заявив, що почувається не краще, і я зметикнув, що на найближчі день-два плани Експедиції доведеться коригувати.

Втім, під час сніданку, добряче напхавши шлунки картоплею з м’ясом, я відчув себе трохи ліпше і вирішив не тратити дарма цілий день подорожі. Ми з Яном порадились і надумали просто потинятися посеред центральних кварталів Трухільйо, подивитися на Плаза де Армас, а потім, коли потомимось, повернутися назад у хостел.

Саме під час сніданку я наткнувся на ранкову газету, в якій надибав статтю про мексиканський грип. Стараючись не дуже кашляти і шмаркати носом, обережно поцікавився у господині, чи це правда. Жіночка ствердно кивнула, порадивши нам бути обачнішими. Подякував за пересторогу і поспіхом ушився з кухні.

(Пізніше в Україні всі, кому я розказував про нашу грипозну епопею, вражено розкривали роти, перелякано кліпали очима і закидали мене цілою купою запитань: як ми почувалися, чи відчували страх через хворобу, чи намагалися звернутися до лікаря, чи думали про те, що скоро відкинемо копита, чи панікували і т. д. і т. п. На що я твердо відповідав: ніякої паніки у Трухільйо не було. По-перше, ми вже заразилися свинячим грипом, і відповідно, нічого змінити не могли. По-друге, ми з Яном знаходилися за багато-багато тисяч кілометрів від рідної домівки, у країні, де ні на кого, окрім самих себе, розраховувати не доводиться, а тому я чітко усвідомлював: галаслива паніка — це останнє, що може стати у пригоді. Ну і по-третє, звісно, ми почувалися погано, але не на стільки погано, щоби панікувати. Помирати ніхто не збирався.)

…На calle Pizzaro, яка вела до головної площі Трухільйо, тулились один до одного безліч розкішних будинків іспанської доби з просторими внутрішніми патіо, отороченими різьбленими парканами, до яких вели масивні двостулкові ворота, подекуди сягаючи чотирьох-п’яти метрів у висоту. Поміж цими будиночками подекуди нахабно випирались сучасні пластикові вікна казино.

Ми притюпали до Плаза де Армас і всілись на одній із лавок. Кров гупала у скронях, від яскравого розсіяного світла, що сочилося крізь тонку пелену хмар, в очах розходилися кольорові кола. Ніс був закоркований, наче пляшка добротного вина. Довкола нас совалися продавці різного краму, час від часу нав’язливо пропонуючи свій товар.

Несподівано я помітив, як до нашої лави підступає невисокий смаглявий перуанець у білій футболці та кумедній панамці на голові. «Зараз почнеться», — шугонуло крізь запалений мозок. Я не помилився. Наблизившись, чоловічок поважно привітався і почав інтенсивно рекламувати туристичні поїздки до руїн Чан-чану.

Ні я, ні мій товариш не проявляли жодної зацікавленості і взагалі ніяк не реагували на потуги смаглявого перуанця. Втім, хлопчина не відступав і, певно, вирішив брати хитрістю.

— А ти звідки, друже? — нахабно спитав він мене, оскільки Ян церемонно відсунувся на інший бік лавки.

Торговець стояв настільки близько, що я просто не міг проігнорувати його питання.

— З України. Soy de Ucrania… [64] — бурчу.

Тут треба сказати, що переважна більшість еквадорців та перуанців нічого не знають про Україну. Не соромлячись, вони зізнаються, що вперше чують таку назву. Досить часто, коли я, відрекомендовуючись, казав «Soy de Ucrania», у відповідь миттєво летіло запитання «Australia? Si, Australia?». [65] При цьому легше було погодитись, аніж пробувати розтлумачити, що ти з України, а не з Австралії. Тому я цілком закономірно очікував, що після моїх слів перуанець зачне уточнювати й перепитувати, що то за королівство таке Ucrania і в якій частині світу воно знаходиться. Втім, на моє велике здивування перуанець багатозначно протягнув:

— А-а-а, — а потім, значуще прицмокнувши, доказав: — Я знаю, Україна, Україна…

Я стрепенувся. Це було доволі несподівано. Якийсь задрипаний незнайомець, звичайнісінький менеджер з продажу екскурсій та туристичних поїздок, раптом став першим чоловіком у Перу, котрий без перепитування абсолютно правильно виговорив назву моєї країни.

Проте це був тільки початок.

— Звідки ти знаєш про Україну? — здивовано спитав я.

— Та в мене є друг з України, — пролепетав чоловічок байдужим голосом, наче говорив про погоду на завтра.

— Справді? — я відразу насторожився і подумав, що це, певно, якийсь «лохотрон».

— Так! — замахав головою перуанець. — Я маю українського друга. Він живе тут, у Трухільйо.

Спочатку я аж щелепу роззявив, але потім хитро всміхнувся і захитав головою з боку в бік. Не повірив. Українець у Трухільйо — такого не може бути! Це наче знайти життя на Марсі. Цього просто не може бути, і все! Я зметикнув, що наполегливий туристичний агент розігрує мене, аби врешті-решт таки впарити свої тури з подвійною накруткою.

Проте я помилявся.

— У Трухільйо? — недовірливо перепитую.

— Ага, у Трухільйо, — підтвердив еквадорець.

— Я тобі не вірю! — випалив я. — Це безглуздя! Нісенітниця! Це просто неможливо.

А потім трапилося щось таке, чого я зовсім не очікував. Перуанець набундючився і проказав, тицяючи пальцем собі за спину:

— Та он же він, сидить на лавочці.

Ось тут я затнувся і глипнув у той бік, куди вказав туристичний агент. На лавці за кілька метрів від нас сиділи два сивочолих дідуся. Не могло бути й сумніву, що торговець показував саме на них.

— Один із них українець? — тихо спитав я.

— Хай западеться піді мною земля, якщо це не так! — палко мовив перуанець. — Той, що ліворуч, приїхав з твоєї Батьківщини, друже.

Я шмигнув носом, піднявся з лави і, все ще маючи на мислі, що мене розігрують, попрямував до старих. Зацікавившись тим, що буде далі, Ян також підвівся і потюпав слідом.

За кілька секунд я спинився перед лавкою і мовчки переминався з ноги на ногу. Старигані зацікавлено звели очі на мене. «Цього просто не може бути», — подумки повторив я і… заговорив до світлоголового дідка з синіми-синіми очима іспанською (я до останнього не міг повірити, що переді мною сидить співвітчизник):

— Я хотів спитати… чи ви бува… ну, я сам, знаєте… — говорив я погано, раз-по-раз затинаючись і перескакуючи на англійську, через хвилювання не міг підібрати належних слів, через що, схоже, старий зовсім не розумів мене.

У цю мить вирішив втрутитися Ян. Чех виявився трохи меткішим від мене і звернувся до дідка російською:

— Гаваріть па-руські?

— Російською? Ні, - відказав посивілий дідуньо відмінною українською з відчутним західним акцентом та ледь помітним нальотом іспанської. — А от українською із задоволенням поговорив би, синку.

Я сторопів так, що у мене аж вуха розклало. Плаза де Армас, Трухільйо, Перу. Задрипане колоніальне містечко посеред перуанської пустелі, в якому про Україну можуть знати лише вчителі географії. І от посеред площі зустрічається старезний дідуньо, який вільно володіє моєю рідною мовою!

— Доброго дня! — викрикнув я на всю плазу. — Я з України! А оце Ян, він із Чехії!

Ми тепло привіталися, міцно потиснувши один одному руки, після чого всілися за одну лавку і почали розказувати один одному свої історії.

Дідуся звали Григорій Самолюк. Нині він називався Ґреґор — на іспанський взірець.

— Ви самі звідки родом? — було першим, що спитав я.

— З Волині, Любомиль, — неквапом відказав старий.

На кілька секунд у мене відібрало мову. Цього просто не могло бути!

— Так я ж із Рівного! Це ж майже поряд!

Дідуньо розтягнув рот у посмішці, кумедно надувши покремсані зморшками щоки. Через це його обличчя набуло якогось дитячого виразу. Я тільки зараз втямив, наскільки він старий, а згодом довідався, що Ґреґор Самолюк розміняв уже дев’ятий десяток.

— Світ тісний, хлопче, світ дуже тісний. Після другої світової війни нас, українців, добряче по ньому розкидало.

А тоді Григорій розказав мені свою історію…

Історія Григорія Самолюка

Як і всіх юнаків, у 1941-му Григорія Самолюка забрали на фронт. У 1942-му, відступаючи разом з радянськими військами, він потрапив у полон і змушений був тривалий час працювати в німецькому концентраційному таборі. Після війни Григорій не захотів повертатись до України. Знаючи про тамтешні порядки, він був упевнений, що після трьох років полону його чекає Сибір, а то й узагалі розстріл. Тому в 1945-му він через знайомих євреїв із Польщі влаштовується на роботу в Італію, де пропрацював три роки. Зрештою у 1948-му Григорій вступає до організації «Червоний хрест», з чиєю допомогою виїжджає на постійне проживання у Перу. «Червоний хрест» оплатив поїздку за океан, а також перші затрати на незнайомій землі.

Після того українець осів на чужині і зайнявся тим, що найкраще вмів, — сільським господарством. Через кілька років він вдало одружився (для світлоокого й русявого європейця у Перу це зовсім не проблема), отримавши у посаг чималий клапоть землі у горах. З роками його багатство росло й примножувалося, в результаті чого Ґреґор Самолюк став одним з найбагатших і найшановніших жителів Трухільйо.

Кілька років тому дружина Григорія померла. Він має троє дітей: двох дочок та сина, щоправда, останній був пілотом пасажирських авіалайнерів і загинув кілька років тому в страхітливій авіакатастрофі. У 2003 році старий прилітав до України і їздив у своє рідне село. Йому навіть вдалося розшукати кількох братів, що лишилися живими. Втім, окрім них ніхто його більше не пам’ятав…

Ми сиділи на лавці, повз нас сновигали перуанці, дехто час від часу вітався з Григорієм і підозріло зиркав у наш бік. Дідок цікавився нинішніми справами й порядками в Україні, хоча більше все таки переповідав історії зі свого життя.

— Свобода — то велике діло для чоловіка, — раз за разом повторював літній українець. — Я, як і багато інших, прибув у Перу в золотий час. Податків майже не було, держава зовсім не втручалась у твої справи, ніхто не питав, звідки ти прийшов і де ти береш гроші. Я швидко зрозумів, що перуанці — то дуже лінивий народ, а тому легко заробляв великі гроші. Вони мають багато землі, а працювати не хочуть. Той, хто хотів і вмів працювати, у ті часи легко ставав мільйонером. Ніхто нікому не заважав і не вчив як жити. Головне — аби людина працювала сумлінно і жила по совісті. У повоєнні часи будь-хто міг приїхати до Перу і почати життя спочатку… маю на увазі щасливе життя. Я взагалі сорок років прожив тут без паспорта і отримав його лиш наприкінці дев’яностих, коли збирався поїхати з візитом на батьківщину.

Через якийсь час Григорій потяг нас із Яном у кафе на центральній вулиці (як він потім повідав — його улюблене), де пригостив нас кавою і познайомив зі своїми друзями: трьома життєрадісними і щасливими дідусями, емігрантами з Австрії, Німеччини та Італії. Всі троє були вже в літах, однак у чудовій формі та з відмінним життєствердним настроєм, який рідко зустрічається у тих, кому за сімдесят. Про себе я назвав їх золотим поколінням.

Ми дуже довго сиділи й розмовляли про всяку всячину. Мене найбільше цікавило, як у таку глушину занесло людей зі здавалося б успішних і благополучних республік. Я ще міг зрозуміти Григорія, котрий, тікаючи від радянського режиму, рятував життя. Однак що робили в Трухільйо німець, австрієць та італієць? Я напряму спитав стареньких, що примусило їх лишитися в Перу.

Відповідь була проста, мов світ.

— Жінки, — прогугнявив австрієць.

— Так, жінки… — підтакнув німець і розреготався. — І ніщо інше.

— У себе на батьківщині я був звичайнісіньким хлопцем, не кращим і не гіршим за інших, — розказував старий австріяк. — Зате коли перебрався в Перу… о-о-о… пацани, тут я став королем! Тут було безліч жінок, які самі кидалися на мене! Спокуса була аж надто великою, — скрушно продовжував він, хоча очі видавали старого і промовисто свідчили, що він не вельми шкодує через те, що та «спокуса була аж надто великою». — Через рік я розлучився з дружиною і вона повернулася в Австрію. А я лишився у Трухільйо і… почав нове життя. Я наче знову став сімнадцятирічним, хлопці! Хоча що вам казати, ви й так усе розумієте. Перу в цьому сенсі — дуже небезпечна країна.

Приблизно через годину, коли ми розпрощалися з Григорієм Самолюком та його компанією, я на власні очі мав змогу переконатися у словах старого австрійця. Щойно я вийшов з кафе на вулицю, як до мене підскочило доладне смагляве дівчисько і скрадливо посміхнулося. Дівуля була такою гарною, що в мене аж в очах помутніло, і я не зразу помітив мікрофон у її руках, а також коротко стриженого опецька поодалік з професійною відеокамерою на плечі. Вона сяк-так пояснила мені, що вона знімає ролик для місцевого телебачення, і все, що від мене вимагається, це сказати на камеру: «Я люблю Трухільйо». Я сказав, що зовсім не заперечую, за умови, що вона потім сфотографується зі мною. Отож, ми швидко порозумілися, і я без запинок прогугнявив крізь закладений ніс на камеру:

— Я люблю Трухільйо! — після чого ми перейшли до фотографування…

Бісова вродливиця тулилася до мене і дозволяла обіймати себе в таких місцях, за які в Україні я вже давно схопив би ляпас або навіть коліном нижче живота. Молода перуанка терлася об мене, водила пальцем по сорочці, а на прощання смачно поцілувала в губи! Поки я очунявся і надумав міцніше схопити її за талію, дівуля випручалася і… пішла. Пішла собі геть, звабливо вихляючи сідничками.

Скажу чесно, у той момент я був готовий взяти приклад з Григорія Самолюка і осісти в Перу назавжди.

* * *

Сонячний диск щойно переповз через зеніт. Легенький бриз неквапно розривав тонку плівку високих хмар, оголюючи лазурове небо.

— Аж не віриться, що стільки всього сталося за останній день, — мовив я.

— Знаєш, а у мене теж є своя історія, — таємниче почав Ян.

— Тобто? — зацікавився я.

— Пам’ятаєш, того першого дня, коли ми сиділи на лавці з Григорієм…

— Ну? — нетерпляче підганяв я.

— Поки ви фотографувалися, я запримітив чийсь загублений гаманець, — продовжив чех.

- І що?

— Підняв його і знайшов всередині гроші. Товста пачка перуанських нуебо солів. Але потім я подумав і… вирішив не брати гаманець. Кинув його назад під лаву.

— Хм… — мугикнув я.

— Незабаром гаманець кудись зник, — правив далі мій напарник. — Я не знаю, що з ним трапилось, оскільки ми постійно крутилися коло лавки. Зате на моєму фотоапараті з’явилося ось це.

І Ян показав мені невеликий круглий смайлик жовтого кольору, наклеєний на кришці фотокамери. Я звернув на нього увагу ще вчора, однак подумав, що то Янових рук робота.

— То це не ти його наклеїв?! — здивувався я.

— Ні… - розвів руками чех.

— Дідько, а хто ж тоді?

— Не знаю… Все відбулося якось дивно. На якусь мить я, пригадую, лишив свій фотоапарат на лавці. Затим сфотографував тебе і Григорія на твою камеру і повернувся назад до лави. Я відразу помітив, що гаманця біля лави більше немає. Мій фотоапарат лежав на тому ж місці, де я його залишив, але… на його кришці був наклеєний оцей смайлик.

Я почухав голову. Отож протягом однієї доби я встиг підхопити свинячий грип, зустрітися з вісімдесятирічним співвітчизником посеред крихітного містечка на півночі Перу, потрапити на місцеве трухільське телебачення. Янові хтось підкинув гаманець з грошима, який він не взяв, а потім цей хтось потайки наклеїв жовтий смайлик на фотокамеру.

— Оце-то деньок… — прошамкав я крізь закладений ніс.

— Угу… — прогудів у відповідь мій товариш.

Сонце остаточно вишпорталось з-за обривків плескуватих хмар. Повітря зробилось сухішим, денна задуха цілковито вивітрилась. Пустеля стала схожою на пустелю. Ми трюхикали неширокою брукованою вулицею у напрямку до хостела.

— Ти, мабуть, правильно зробив, що не підняв той гаманець, — буркнув я. — Усе, що чуже або ж дістається задарма, ніколи не приносить добра.

— Я теж так думаю, — відказав Ян, ще раз обдивившись свою камеру. Круглий смайлик як і раніше посміхався з лівого нижнього кута кришки. — Хоча навіть гадки не маю, хто б то міг таке витворити.

— То просто Будда сміється на небесах… — відказав я, роздивляючись пливкий і невиразний диск сонця, що спроквола осідав у океан.

* * *

Через той клятий грип, який напхав огидним слизом наші носи й горлянки, мені та чехові довелося скасувати поїздку в Кахамарку.

Загалом кажучи, Кахамарка лежала осторонь нашого основного маршруту. Попри це я страшенно хотів туди поїхати. Якби не інфлюенца і необхідність їхати далі до Ліми, ми б туди обов’язково навідались, оскільки це місце навіки увійшло в історію Американського континенту. По суті, Кахамарка — нічим не примітне провінційне містечко. Одначе саме тут завершилась епоха Імперії Інків. Саме з Кахамаркою пов’язана неймовірна історія про викуп Атауальпи, останнього правителя Інків, яку я просто не можу не переповісти…

Викуп Атауальпи

У 1531 році іспанський авантюрист Франциско Пісарро із двомастами відбірними іспанськими головорізами та відчайдушними забіяками відправився завойовувати Імперію Інків, величезну індіанську державу з розвинутою культурою, незчисленними багатствами та чудовою військовою організацією. На той час Імперія Інків досягла свого максимального розквіту і була найбільшою державою на планеті. Її населення за різними оцінками коливалося від 10 до 12 мільйонів чоловік, з яких двісті тисяч служили у війську.

Висадившись у Перу, Пісарро почав просуватись углиб країни. Його загін налічував 67 кавалеристів, озброєних піками та мечами, 157 піхотинців — списоносців та мечників, 20 далекобійних арбалетників, лише 3 солдатів з вогнепальною зброєю і 2 артилерійські гармати…

16 листопада 1532 року після цілого року виснажливих сутичок на побережжі та в перуанських горах Пісарро спочатку запросив на переговори, а потім підступно захопив у полон останнього інкського імператора Атауальпу. Сталося це в битві під Кахамаркою.

Знаючи жагу іспанців до золота, правитель перуанців запропонував конкістадорам викуп в обмін на свою свободу. Діставши вуглинку з вогнища, імператор випростався в повен зріст і провів нею горизонтальну риску на стіні так високо, як тільки зміг дотягнутися.

— Якщо ви звільните мене, — сказав він, — я заповню кімнату золотом аж до цієї межі.

Кімната мала площу 35 квадратних метрів…

Пісарро спочатку не повірив, що Інки зможуть дістати стільки золота. Втім конкістадор схитрував і гарантував полоненому правителю свободу, якщо той виконає свою нечувану обіцянку. Не вагаючись, Атауальпа розіслав в усі кінці Імперії гінців з наказом нести в Кахамарку все золото, яке тільки знайдеться. За віруваннями індійців, Інка, цебто імператор, одночасно вважався сином верховного божества, напівбогом, тому його наказів ніхто не міг ослухатися. Звідусіль до Кахамарки потяглися каравани індійців, навантажених золотими виробами. Вони все прибували й прибували, поволі заповнюючи колишню темницю Атауальпи чудовими витворами з жовтого металу. Скептицизм Пісарро поступився цікавості, а згодом здивуванню, якому не було меж. На той час жодна людина на Землі, навіть найбагатші європейські королі, не бачили стільки золота одразу!

Отримавши весь викуп, іспанці почали переплавляти прикраси, оздоби, статуетки та зброю на звичайні злитки. Золота було так багато, що для переплавки знадобилося більше місяця.

Вірнопіддані Атауальпи виклали за свого повелителя нечуване багатство. Чиста вага виплавленого золота перевищила 6000 кілограм. (Для порівняння: на той час Іспанія щорічно вивозила з Африки не більше 400 кілограм жовтого металу.) Викуп Атауальпи став найбільшим воєнним трофеєм за всю історію людства.

Що ж сталося з Атауальпою?

Франциско Пісарро (цілком у дусі тих часів) не дотримав свого слова. Після отримання викупу, замість того, щоб відпустити імператора, іспанці влаштували йому суд чи, радше, пародію на суд. Атауальпі навішали цілу купу звинувачень у змові проти іспанської корони, єресі та всяких інших пакостях, після чого його приговорили до смерті. Гордого імператора примусили публічно прийняти християнство, а потім задушили. Затим 28 червня 1533-го року через десять днів після отримання викупу його тіло спалили на центральній площі Кахамарки. Імперія Інків — найбільша імперія тогочасного світу — припинила своє існування.

Одначе золото Інків нікому не принесло добра. Коли такий скажений викуп спочатку доправили в Санто-Домінго, а потім на чотирьох кораблях до Севільї (Іспанія), люди замалим не втрачали глузд. Чотирнадцятикратний приріст надходження золота з-за океану аж ніяк не був підкріплений відповідним ростом виробництва. Викуп Атауальпи викликав у Європі небачену до того інфляцію. Король Іспанії майже миттєво «спустив» свою частину викупу на підготовку та виучку іспанської армії (в Європі у той час монарх вважався вайлом і телепнем, якщо не міг затіяти двійко-трійку гідних воєн) та якісь дріб’язкові потреби при дворі. Таким чином золото наймогутнішої південноамериканської імперії, обмите кров’ю її останнього правителя, принесло європейцям самі лиш негаразди. Завдяки йому по всій Європі ріками лилась кров у безглуздих війнах, затіяних Іспанією, через немислиму інфляцію зубожіли колись могутні та заможні сімейства.

Пройшли роки, золото знецінилось, старушенція Європа поволі приходила до тями. Проте навіть через сотню років після сумнозвісного викупу Атауальпи, коли війни припинились, а економіка відновилася, прокляття інкського золота все ще тяжіло над загарбниками Перу, щороку відправляючи на той світ тисячі й тисячі відважних європейців… Ім’я цьому прокляттю — Ельдорадо. Незлічені багатства, привезені Пісарро, підігріли невиразний і розмитий міф про загублене місто Паїтіті, багатющу країну із золота, сховану в джунглях далеко за горами, де за переказами правителі купаються у ваннах із золотого піску, де селяни ходять по вимощених золотом дорогах, і куди Інки, відступаючи під натиском іспанців, перетягли всі свої багатства. Золото, добуте Пісарро, перетворило в очах авантюристів усього світу розпливчасту перуанську легенду в непорушну істину. Десятки тисяч відчайдухів, засліплені маревом небачених скарбів, залишали свої сім’ї, покидали всі свої справи та споряджали дорогі експедиції, щоб сторчголов кинутися на пошуки загадкового й вабливого Ельдорадо.

Назад поверталися одиниці…

* * *

11 липня 2009-го, руїни піщаного замку Чан-Чану

— Про що замислився? — спитав Ян.

— Про свинячу пандемію, — відказав я і гучно висякався.

— Тобто?

— Та от обмізковую, як цей клятий вірус поширюється світом.

- І що?

— А ти подумай сам. Адже нормальні люди, коли захворіють, лежать собі, стуливши клешні й устромивши носа в подушку в себе вдома і нікуди не рипаються, — я глипнув на Яна, він усе зрозумів і почав посміхатися. — Погодься, вони можуть заразити тільки своїх ближніх чи співмешканців, ну максимум кілька чоловік, — я зробив паузу і ще раз висякався. — Зате ми, такі-от дві свині, третій день на ногах і без упину швендяємо туди-сюди. Вже, певно, встигли заразити по півтори сотні людей кожен.

Ян голосно чхнув, аж зігнувся навпіл, ледь не вдарившись головою об стіл. Я чхнув слідом за ним, ледь не порвавши собі рота.

— О! Правду кажеш! — усміхнувся чех.

Того вечора ми вирушали до Ліми, перуанської столиці…

ЗАГАДКА ПУСТЕЛЬНОГО ПЛАТО

Пробувши в Лімі три дні, ми рушили далі, прямуючи у зовсім крихітне поселення Наска, що загубилось посеред однойменної пустелі на півдні Перу.

Автобус причвалав до Наски з двогодинним запізненням. Хоча, якщо бути відвертим, у Перу двогодинна затримка не вважається запізненням.

Перше, що мене вразило після прибуття, і слід сказати, вразило добряче — це розміри поселення. Наска складалася усього з кількох кварталів, що обступають центральну нешироку вуличку. Посередині — невелика квадратна площа. Відразу за містом починається незаймана пустеля. Я тоді ще подумав, що Наска, певно, найменше містечко у світі, яке має власне летовище.

І аеропорт, і саме поселення завдячують своїм існуванням одному — таємничим лініям на плато в пустелі.

Лінії Наски

Посеред пустельного плато на північному заході від селища Наска розташовані велетенські геогліфи (зображення на землі), що включають у себе геометричні фігури та малюнки різноманітних тварин. Серед зображень — спіралі, трикутники, трапецоїди, кит, птахи, мавпа, павук, собака, і навіть чоловік, що чимось нагадує астронавта в шоломі. Малюнки мають в довжину від п’ятдесяти до ста метрів і навіть більше. Прямі лінії тягнуться крізь пустелю кілометрами. Ці фігури формувались за рахунок зняття невеликого (40–50 см) шару сірої землі та піску, під яким залягає біла глина. Через неймовірну сухість у пустелі Наска, а також повну відсутність дощів, геогліфи лишаються незмінними протягом століть.

Особливість зображень та ліній на плато Наска полягає у тому, що завдяки велетенським розмірам, їх… не можна розпізнати з землі. Внаслідок цього виникає логічне питання: яким чином древні племена, що населяли пустелю, могли творити настільки точні малюнки тварин та геометричні фігури, не маючи літальних апаратів?

Про час створення ліній Наски, їхнє призначення та їхніх творців нічого конкретного сказати не можна. Відомо тільки, що у XII столітті, коли на плато Наска прийшли Інки, зображення вже існували. Вчені сходяться на тому, що лінії Наски були створені цивілізацією, яка населяла це плато з VI ст. до н. е. і до II ст. н. е. Втім, цілком можливо, що дата походження ліній ще більш древня.

Зрозуміло, що до початку ери авіації про лінії в пустелі ніхто не здогадувався. Вперше у 20-х роках ХХ століття про них відзвітували пілоти пасажирських літаків, які літали за маршрутом «Ліма — Арекіпа». Льотчики повідомили столичним журналістам про загадкові лінії в пустелі на півдні Перу, які тягнуться у різні напрямки через плато Наска. Після того один з таких журналістів організував власне розслідування і найняв приватний літак, щоб облетіти пустелю. Він попросив пілота пролетіти над однією з ліній, аби визначити, куди вона веде, і… несподівано побачив, що летить над велетенським зображенням мавпи. Згодом було відкрито більше двох десятків зображень рослин та тварин.

У Насці геть усі живуть з туристів. Їх возять на літаках, на великих джипах по пустелі, годують смаженими морськими свинками, грабують. Словом, ніхто не лишається без роботи, і всі задоволені.

Ми поселилися у хостелі під назвою «Hospedaje Brabant». Розшукати потрібну будівлю виявилося нескладно. Велетенська вивіска з назвою хостелу висіла на довжелезній балці, що стирчала зі стіни. Плакат займав ледь не половину вулиці і розташовувався дуже низько над дорогою. Я, пригадую, зауважив, що той, хто замислиться, човгаючи тротуаром під самісінькою стіною будинку, ризикує добряче вдаритися об неї головою.

Схема зображень у пустелі Наска

Цей мандрівний притулок став найдешевшим за всю нашу подорож: за кожну ніч та сніданок ми платили лише по 4 долари з чоловіка, при цьому жили не у величезній багатомісній dormitory, а в кімнаті на двох. Душ та туалет був спільним для всіх постояльців, зате на даху знаходилася простора тераса з гамаками, звідки відкривався вид на усю Наску, прилеглу до неї пустелю і далекі гори на сході. Найбільше мені сподобалися власники «Brabant’у», доволі незвичайне молоде подружжя: він — типовий перуанець, чорнявий, засмаглий і невисокий, причому дуже невисокий, як кажуть, метр п’ятдесят з кепкою, а вона — світловолоса, синьоока і дебела голландка двометрового зросту! Де і як вони познайомилися, для мене лишилося таємницею. Так само я довго не міг осягнути, як так сталося, що настільки… хм… різні люди змогли покохати одне одного і створити цілком нормальну сім’ю. Втім, парочка вже має трирічну доньку (дуже схожу на маму), а на час мого візиту голландка виношувала другу дитину, будучи на п’ятому чи шостому місяці вагітності.

* * *

Наступного ранку ми з Яном записалися на авіатур над лініями і поїхали в аеропорт чекати своєї черги.

Мені випало летіти першим. За якихось півгодини я вже залазив у крихітну одномоторну «Cessna», зручніше вмощуючись на кріслі поряд з пілотом. Літачок був настільки маленьким, що я впирався колінами в круглі скельця приладів на панелі керування. Разом зі мною летіли ще четверо довгов’язих данців; Ян вирушав наступним рейсом.

Політ над плато Наска тривав три чверті години і проходив на невеликій висоті. Він включав у себе безліч фігур пілотажу, які дозволяли краще роздивитися загадкові малюнки в пустелі, і безперечно, став одним з найяскравіших вражень за всю Експедицію.

Споглядання таємничих ліній Наски примусило мене серйозніше задуматися над суттю незвичайних геогліфів, яких, фактично, не існує більше ніде в світі. Після візиту в Наску я перечитав чимало наукових статей, які висували різноманітні теорії про можливі призначення ліній, цебто можливість практичного застосування геогліфів представниками древньої цивілізації, що їх створила. Втім, мене здивував той факт, що майже ніхто не зачіпав двох головних питань, які зринули в моїй голові під час польоту над плато: навіщо і як?

Навіщо створювали лінії?

Всі цивілізації в усіх куточках світу, починаючи від Тигру і Євфрату і закінчуючи ацтеками в Мексиці та Інками в Перу, будували храми, святилища, палаци чи статуї богів так, аби вони привертали якнайбільше уваги, щоби їх бачило якомога більше очей. Чим більший храм, чим багатше його оздоблення, тим більше враження він справлятиме на сусідів, байдуже, чи то друзів, чи то ворогів. Помпезність пірамід, пишність святилищ свідчили про рівень розвитку цивілізації, її багатство та могутність. Їх повинні бачити всі. Кожен малюнок, рельєф чи різьблення мусить бути спрямованим до людей і нести якийсь зміст. Древні зображення завжди мали символічний сенс і конкретну мету: демонструвати важливий епізод з історії народу, наганяти трепет перед божеством, страхати ворога чи просто милувати око. Іншими словами, незалежно від того, чи це витвір мистецтва, чи релігійний культ, малюнок мусить мати своїх глядачів, які ним захоплюватимуться, боятимуться чи поклонятимуться йому.

А тепер питання: до кого спрямовані геогліфи Наски? Чию увагу вони повинні привертати? Навіщо було створювати неймовірно складну й розгалужену систему символів, фігур та знаків посеред безлюдного плато, котрі ніхто, навіть представники власного народу, не могли побачити у повному обсязі?

Далі — як саме створювались геогліфи Наски?

Йдеться не про технологічні складнощі. Якісь розумаки-дослідники підрахували, що всі геогліфи на плато Наска можуть бути створені однією тисячею робітників протягом усього лиш трьох тижнів, оскільки видалення верхнього шару ґрунту в пустелі не потребує значних затрат праці. Я бачив лінії як з неба, так і з землі, і можу підтвердити, що їх дійсно без проблем можна створити за тиждень… щоправда, тільки в тому випадку, коли ось ця тисяча уявних робітників добре знає що робить. Цебто, перед тим як копати, потрібно знати куди саме, щоби викопані лінії утворили потрібний рисунок.

Усі геогліфи можна поділити на дві групи.

Перша — це відтворені з високою точністю контури тварин, людей чи рослин. Побачити ці зображення можна лише з висоти пташиного польоту. Я довго мудрував над тим, як можна намалювати птаха, мавпу чи дерево, не бачачи самого малюнка. Зрештою я капітулював, так і не знайшовши відповіді. Я навіть навмисне заплющував очі й намагався вивести на шматку паперу зображення мавпочки, подібне до того, яке увіковічене на плато посеред пустелі (таким чином імітуючи роботу древніх насканців), але, зрозуміло, у мене нічого не вийшло. Залишається хіба припустити, що представники цивілізації Наски могли літати. Інакше як можна було відтворювати неймовірні за складністю контури, навіть не бачачи їх?

Друга група — це прямі лінії. Ні, ви, мабуть, не до кінця затямили — абсолютно прямі лінії, що тягнуться кілометрами.

Зображення колібрі в пустелі Наска

Давно відомо: якщо людину примусити йти прямо і без орієнтира, вона почне намотувати кола різного діаметру, раз-по-раз повертаючись у вихідну точку. В голову приходить цілком логічна думка про те, що інженери Наски використовували замість орієнтирів якісь об’єкти на горизонті, наприклад, вершини Анд. Однак не треба бути сильно кебетливим і читати багато книжок, варто лиш раз пролетіти над плато, щоб побачити: тільки третина ліній вказує на щось на горизонті. Інші — ведуть у нікуди, поки не зникають за небокраєм.

Якщо повірити Марії Райхе, котра потратила п’ятдесят років свого життя на дослідження зображень плато Наска, і припустити, що лінії служили для астрономічних спостережень, то питання про їх створення постає ще гостріше, адже ні зорі, ні світила не стоять на місці.

Зображення павука в пустелі Наска

Я блукав пустелею і видирався на найвищі бескиди посеред плато, аби дізнатися, чи можна з їхніх найвищих точок керувати роботами зі створення ліній. Без сумніву, кам’яні пагорби можна було використовувати для того, щоб скеровувати робітників, але… тільки для найменших і найкоротших ліній. Усі великі лінії заповзали за горизонт, і зі скель їхніх протилежних кінців просто не було видно.

Що ще можна вигадати? Натягнути вірьовку? Але це ж яку вірьовку треба, щоб протягти через усе плато?…

Тож перегорнувши цілу купу наукових праць, начитавшись багато розумних слів, гіпотез та теорій, я так і не знайшовши відповіді на два основні запитання.

Лінії Пальпи

Мало кому відомо, що неподалік від ліній Наски на тому ж таки пустельному плато знаходяться інші, ще більш древні геогліфи, відомі під назвою лінії Пальпи (принаймні до прибуття в Наску про їхнє існування я навіть не здогадувався; в Інтернеті немає навіть згадки про це).

Причина того, що лінії Пальпи менш популярні та практично невідомі (а точніше, зовсім невідомі) вельми банальна. Річ у тім, що під час польоту над лініями Наски пілотам доводиться постійно накреняти літак майже на 45° то в один, то в інший бік. Це для того, щоб пасажири з правого і лівого бортів могли добре роздивитися геогліфи. Протягом півгодинного польоту маленька «Cessna» облітає 10–15 малюнків, постійно кренячись туди-сюди та виводячи над плато «вісімки». В результаті у 7-ми випадках з 10-ти щонайменше один пасажир починає натхненно блювати в салоні. Зрозуміло, коли хтось береться розписувати узорами кабінку утлого одномоторного літачка, нікому вже немає діла до якихось там ліній далеко внизу під фюзеляжем. Таємничі геогліфи Наски різко перестають цікавити як самого нещасливця, так і його напарників по салону (включно з пілотом).

Лінії Пальпи знаходяться ще далі від аеропорту Наски, ніж власне лінії Наски. Ціна на політ вища, але не це головне. Для всіх охочих на них подивитися кількість «вісімок» збільшується вдвічі, а тривалість польоту — майже втричі. Аби таке витримати, треба бути або космонавтом, або моряком з трьома кругосвітніми плаваннями за плечима, або ж просто мертвим. Загадкові лінії й рисунки на плато біля Пальпи канули в Лету зовсім не через те, що ніхто не хотів викладати зайвих 20–30 баксів, аби полетіти й подивитись на них. Людям просто не дуже хочеться віддавати гроші за те, щоб гарантовано проблюватись у салоні крихітної «Cessna».

* * *

Наступного ранку ми з Яном рвонули на Мірадор — оглядову вишку посеред пустелі, спеціально обладнану для того, щоб побачити лінії й фігури на плато з висоти метрів двадцять. Мірадор знаходиться поруч з Панамериканською магістраллю, тому, аби дістатися до башти, достатньо вийти на трасу і спинити будь-який автобус чи попутку, що прямує з Арекіпи до Ліми.

Тож ми з чехом так і зробили: вийшли на Панамерикану і витягнули вбік руки з вистромленим догори великим пальцем. За якусь хвилину нас підібрала невелика вантажівка, а вже за півгодини, добряче потрясшись у кузові, ми вискакували на узбіччя коло височенної вежі, що нагадувала опору високовольтних ліній електропередач.

Мірадор встановлено в пустелі акурат поміж геогліфами «Руки» і «Дерево» (див. схему). З верхньої площадки малюнки непогано проглядалися, проте навіть з висоти шестиповерхового будинку я не міг роздивитися зображення повністю. Це вкотре примусило мене замислитись над походженням геогліфів Наски, оскільки я точно знав, що у їхніх творців не було двадцятиметрових вишок, щоби спостерігати за роботами на плато, а отже, вони взагалі не могли побачити результату своєї праці.

Щоправда, нічого цікавого, окрім власне вишки, на Мірадорі не виявилось, тому вже за чверть години ми рушили назад. Повільно тюпачили в напрямку Наски, вистромляючи великі пальці на дорогу — щоразу, коли з-за спини долітав гуркіт автомобіля. Однак цього разу нас чомусь ніхто не хотів підбирати.

Під час марних спроб зловити попутку Янові раптом закортіло збігати в кущі. Слід відзначити, що збігати в кущі у пустелі дуже важко, оскільки бігти доведеться дуже довго. Наскільки мені було відомо, найближчі кущі знаходились на відстані кілометрів з тридцять від Мірадора.

Хоча вихід завжди є. Коли сильно прикрутило, можна просто сісти будь-де посеред пустелі, заплющити очі й уявити, що довкола буяють рясні дрімучі кущі. (Як варіант: приговорюючи «Я в танку! Я в танку!», уявити себе в танку, цебто, закритим від небажаних поглядів товстою бронею.) А потім тихенько зробити свою справу. Інакше, звиняйте, ніяк.

— Почекай хвилинку, — промовив Ян. — Я відійду в кущі.

Ну, я думаю, давай, чувак, які проблеми, крокуй до своїх «кущів». Я відвернусь і вдаватиму, що мені нічого не видно.

Біля мене тяглася на південь рівна наче стріла Панамериканська магістраль. Ліворуч і праворуч стелилося сіре полотно пустелі. Голе плато проглядалося наскрізь, аж до горизонту. Лиш неподалік від мене на півдні здіймався невисокий темно-бордовий кам’яний гребінь, затуляючи виднокрай. Висота гребеня не перевищувала двадцяти метрів.

Далеко на сході проступали перші відроги Анд.

Ян звернув з узбіччя і пошурував пустелею навпростець. Я спинився і неуважно обдивлявся невисокий кряж. Мабуть, на нього варто видряпатись, подивитися, чи не видно слідів ліній з навколишніх скель, які могли слугувати древнім насканцям для координації при створенні ліній. Поки я отак роздумував, мій погляд натрапив на приземкувату фігуру, яка жваво спускалася з гребеня. Цікаво, що за один, майнуло в голові. Чоловічок у форменій куртці та кепці розлючено махав над головою руками, рішуче простуючи прямісінько до мене. Він вочевидь дуже поспішав. Ян не бачив незнайомця і продовжував марширувати, забираючись усе далі й далі вглиб плато.

За кілька хвилин перуанець зупинився переді мною.

— Це ваш товариш? — запитав він ламаною англійською, тицьнувши пальцем на Яна.

Я ствердно кивнув.

— Я доглядач за лініями. Ви бігом казати йому: не треба гуляти по лініях! Це світова спадщина ЮНЕСКО. Ваш товариш руйнувати правила.

«От, блін! Приїхали! — пронеслося в голові. — Аби ж то він туди тільки гуляти пішов…».

Тим часом Ян спокійнісінько простував пустелею, геть нічого не підозрюючи.

— Я скажу! Я йому обов’язково скажу! — поспішно відказав я, намагаючись надати голосу недбало-товариського відтінку. — Ви тільки не хвилюйтеся. Е-е-е… Робота наглядача, певно, дуже важка й напружена, а ви, я бачу, сумлінний працівник… — я поплескав перуанця по плечі та спробував повернути обличчям до себе, аби він не побачив того, що має статися в найближчі кільканадцять секунд.

Охоронець ліній Наска уважно слухав мене, аж у рот заглядав, намагаючись розібратися в бурхливому потоці малозрозумілих англійських слів… Краєм ока я помітив, що мій напарник врешті спинився. Мабуть, облюбував місцину для своєї брудної справи. З густішими кущами.

— …ви такий сумлінний… такий старанний і… і відповідальний, — я намертво вп’явся долонею в плече перуанця і гарячково шукав можливість попередити Яна так, аби перуанець нічого не запідозрив.

«Тільки не повертайся, чувак! Благаю, тільки не повертайся зараз!» — гупало в голові. Проте наглядач, схоже, все ж зібрав у макітрі мої слова докупи і зрозумів, що я торочу усіляку нісенітницю. Відтак він різко шарпнувся, звільнився з моїх обіймів і миттю обернувся обличчям до пустелі…

У цей час — я ладен заприсягтися — Ян уже збирався знімати штани. Я глитнув слину, але в ту ж мить пригадав, що мій товариш чудово розуміє російську, і що було сили заволав через пустелю:

— Ян, только ничего не делай! Вылазь из своих «кустов»! Со мной смотритель за линиями, говорит, что здесь нельзя ходить и… и… гадить, черт бы его побрал!

На щастя, мій товариш зрозумів мене правильно, а тому, недбало заклавши руки в кишені, почвалав назад до магістралі.

Наглядач обмежився суворою нотацією і посунув назад на свій пост.

* * *

Для чого ж таки могли призначатися лінії на плато Наска?

Роберт Бласт з Австралії вважав, що оскільки всі зображення тварин, рослин та людей лежать на одному плато, вони можуть бути своєрідним меморіалом великого потопу, переказ про який існує у багатьох народів світу.

Робін Едґар з Канади висунув теорію про те, що поява ліній була спричинена серією сонячних затемнень, які збігаються в часі з будівництвом ліній. У результаті частих затьмарень світила, цивілізація, що населяла плато в ті часи, почала створювати зображення для «божого ока».

Марія Райхе віддавала перевагу астрономічній теорії. Вона припускала, що лінії вказують на місця появи важливих зірок, світил над горизонтом, а також для індикації певних астрономічних подій, як то протистояння планет тощо. Малюнки, що зображають, скажімо, мавпу чи павука, відповідають сузір’ям Оріона та Урси. Велика проблема, пов’язана з астрономічною теорією, це те, що ми не знаємо точний вік ліній, а розташування зірок та сузір’їв міняється з часом.

Симона Вейсбард писала, що зображення на плато Наска слугували велетенським астрономічним календарем.

Джим Вудман запропонував теорію «повітряної кулі». Він вирішив діяти методом Тура Хейєрдала і довести все на практиці. Вудман зробив повітряну кулю з натурального перуанського шовку, до якої прикріпив кошик, сплетений індіанцями Аймару. Наповнена повітрям куля дійсно могла літати. Вудман стверджував, що саме так малювалися лінії, крім того, у таких апаратах відбувалося поховання королів цивілізації Наска.

Деві Джонсон стверджував, що трапецоїди вказують джерела підземних вод на плато.

Тоні Морісон доводив, що лінії та знаки мають виключно релігійне значення і служили для проведення церемоній і жертвоприношень богам.

Фредерік Кауфман резюмував, що лінії — то просто результат бурхливої уяви жерців Наска…

Словом, теорій є безліч. Одначе всі вони слабують на одні й ті ж недоліки. По-перше, більшість з них пояснюють призначення лише конкретної однотипної групи геогліфів. Цебто, призначення ліній розглядається відособлено від геометричних фігур або малюнків тварин і рослин, й навпаки. По-друге, запропоновані гіпотези справджуються лише для 30 % зображень у пустелі. Цебто, приблизно третина ліній вказують на джерела води під землею, лиш третина малюнків та ліній можуть бути використані замість календаря чи для астрономічних спостережень тощо.

Хочеться сказати: з точністю на 30 % я за всіма канонами науки обґрунтую, що пустельний тушканчик є найближчим родичем американського бурого ведмедя, а також, що за певних сприятливих умов представники обох видів можуть успішно спарюватись і приводити потомство.

Втім, панове, ви знаєте, що я теж трохи займаюсь наукою, тому відкрию вам маленьку таємницю. Всі перераховані вище товариші (без сумніву, поважні й розумні люди) вигадували нові теорії не тому, що зробили якесь революційне відкриття на плато чи натрапили на якісь особливі й недвозначні докази. Більшість учених розказують свої теорії тому, що мусять щось розказувати, бо від того залежить доля їхньої дисертаційної роботи, гранти на наступні дослідження. У сучасній науці головним є не досягнення істини, а щоб конкуренти з сусіднього університету потріскались від заздрощів.

Це називається «bullshit science»[66]. І на сьогоднішній день ось цей «bullshit» становить відсотків дев’яносто з того, що публікують у наукових журналах.

* * *

За правилами Голлівуда, зараз має бути хеппі-енд. Так завше на «History Channel» чи «National Geographic»: у черговій передачі про лінії Наска якийсь розумака, перерахувавши по черзі всі теорії, пропонує свою, стовідсотково правильну, і закінчує передачу гордим «Тепер таємницю ліній Наска розкрито».

Але чим більше нових «стовідсотково правильних» теорій, тим більш дурнішими вони видаються. Тож хай там як, але нам доведеться визнати, що унікальні лінії Наски навіки залишаться загадкою для сучасного світу…

ЯК БОГИ НАСКИ КАРАЮТЬ ЗА ОСКВЕРНЕННЯ МОГИЛ

…Грабування — найбільша проблема, через яку страждає сайт [Кауачi] сьогодні. Більшість поховальних місць довкола Кауачі були до останнього часу невідомими, а тому зараз є дуже спокусливою здобиччю.

Уривок зі статті про Кауачі, електронна енциклопедія «Wikipedia»

Відразу попереджаю — даний розділ є вельми повчальним та моралістичним. У ньому розповідається печальна історія про люту, але справедливу кару, яка настигла юного українського археолога-любителя (мене цебто) посеред перуанської пустелі, коли той нахаба (я тобто — і горіти мені в пеклі) посмів потривожити гробниці правителів Наски.

Молоді читачі, прочитавши цей розділ, отримають змогу укріпити свої моральні принципи й зміцнити власне культурне підґрунтя. На живому яскравому прикладі буде продемонстровано, що заслужене покарання завжди знайде свого героя, цебто, пардон, зловмисника, в результаті чого молоді читачі повинні усвідомити: у випадку безславних діянь, недостойних звання «хорошого хлопчика», громовиця небесного гніву раніше чи пізніше обов’язково знайде їх, де б вони не були, і зарядом напругою десять тисяч вольт влупить прямісінько в тім’ячко.

* * *

Руїни Кауачі (Cahuachi) складаються з півсотні гігантських курганів та ритуальних адобових пірамід, які розташовані посеред пустелі Наска на півдні Перу. Місцина згадується в багатьох туристичних довідниках, але до неї майже ніхто не їздить. По-перше, руїни в прямому розумінні знаходяться посеред пустелі — навколо немає доріг, розважальної й торгової інфраструктури, взагалі немає жодних атрибутів цивілізації, що зазвичай приманюють туристів. Щоби дістатися до сайту необхідно майже годину навпростець чухрати пустелею. По-друге, зовнішній вигляд Кауачі слабує на ті ж недоліки, що й Тукум, Чан-Чан та інші пустельні міста, які будували древні з глини та піску: частина сакральних споруд досить сильно погризена вітрами, майже всі будови повністю засипані піском.

Піраміди та розлогі площі Кауачі займають двадцять чотири квадратних кілометри, що вдвічі більше за Чан-Чан, столицю царства Чіму. На такій площі легко вміщається середніх розмірів європейське місто. Попри це, людей у Кауачі жило зовсім мало. Руїни ніколи не були повнокровним містом, як, скажімо, згаданий Чан-Чан. Кауачі — це велетенських розмірів церемоніальний центр, де в давнину справляли релігійні обряди та відбувалися різноманітні святкування. Тут компактно проживала лиш еліта цивілізації Наска. Найімовірніше, місто слугувало адміністративною столицею могутньої держави Наска.

Із сорока пірамід Кауачі нині відкопано й частково відбудовано лиш одну, інші покояться під товстим шаром пустельного пороху.

* * *

20 липня 2009-го, руїни Кауачі, сорок кілометрів на захід від поселення Наска

Вибравшись на вершину відреставрованої піраміди я роззирнувся і сторопів, розуміючи, що абсолютно всі пригірки навкруги — насправді ніякі не пагорби. Переді мною розкинулось велетенське мертве місто, буквально поховане у пісках.

Перевівши подих, я намірився лізти далі, одначе наш провідник перетнув мені шлях.

— Далі йти не можна, — мовив він. — Це не звичайні піщані пагорби.

— Я бачу, — шанобливо відказав я. — Але чому нам не можна туди?

— Ви… хм… ви можете нашкодити. Туристам ходити туди не дозволяється.

— Ми не туристи, — палко заперечую, — ми будемо акуратно.

— Однаково не можна.

Я страшенно хотів спуститися вниз і пробратися до наступних пірамід. Добряче потріпані часом, здалеку вони нагадували розбризкані по пустелі велетенські краплі густої сіро-коричневої рідини. Крім того, було там щось особливе, чого перуанець не хотів нам показувати, і я напрочуд ясно це відчував. Втім, провідник був непохитним, я мусив змиритися.

Ми розвернулися й спустились у неглибоку природну улоговину, що простягалася з півночі на південь паралельно до руїн. Густі зарості на дні западини свідчили про незвичну, як для пустелі, родючість землі, а отже, про наявність підземних вод. Утрьох (водій лишився в машині) ми всілися на піску під одним із ріжкових дерев (carob-tree)[67]. Гід неспішно переказував різні історії про цю землю. Не тільки про Кауачі, але й про лінії Наски, саму цивілізацію, її правителів, закони, навіть про сучасне перуанське життя…

За розмовами непомітно спливло дві години. Золотисто-глянцевий сонячний диск поволі зісковзував небокраєм униз. Промені стелилися практично горизонтально, пролітали десятки кілометрів і впиралися в гори на сході, фарбуючи їх соковитими кольорами.

— Рушаймо, — зрештою промовив перуанець. — Не варто лишатися тут до темряви, а то потім не знайдемо дороги назад.

Я слухняно піднявся і, кинувши останній погляд на Кауачі, неохоче потюпав до машини. Водій куняв, впершись лобом у кермо. Ми розсілися на місця (я сів спереду, Ян та провідник позаду) і покотили назад.

День добігав кінця. Зненацька на півдорозі гід стрепенувся, роззирнувся і, певно, впізнавши місцевість, дав водієві знак зупинитись. Гурчання мотора обірвалося, машина проїхала кілька метрів і стала. Позаду за багажником повільно осідав пісок. Оази більше не було видно, навколо простягалася незворушна безкрайня пустеля. Тільки безлісі гори на сході, здавалося, стали трохи ближчими.

— Тут поряд є одне цікаве місце, — загадково мовив провідник, відповідаючи на мій запитальний погляд. — Он там.

Він тицьнув пальцем у вікно, показуючи на кільканадцять піщаних горбків позаду машини. Я напружив зір і прослідкував за його пальцем. На схилах приземистих пагорбів впадало в око нагромадження якихось незрозумілих речей. Здалеку вони скидались на звичайнісінькі купи сміття й усякого непотребу.

- І що там? — байдуже спитав я.

— Стародавнє кладовище, — притишено відказав перуанець. — Не таке велике, як Чаучійя, та все ж доволі цікаве. Тут ховали можновладців і сановників, які колись жили в Кауачі. Завдяки сухому клімату останки вельмож та безліч поховальних предметів відмінно збереглися до наших днів.

Спершу його інформація мене не дуже зацікавила. Зате Ян миттєво струснув з себе дрімоту і витяг мене з авто, мовляв, пішли подивимось, що воно таке. Тож ми вискочили з машини і, загрібаючи кедами ще теплий пісок, побрели до пагорбів. Обоє перуанців лишилися сидіти в авто.

За хвилину, наблизившись до першої купи незрозумілих речей, я вкляк на місці. Я аж здригнувся, коли до мене дійшло, що то за «сміття». Роками пустельні буревії шар за шаром вивіювали пісок та ґрунт, поволі оголяючи те, що колись було поховане під барханами. Повсюди просто на поверхні валялося безліч людських кісток: черепи, хребти, гомілки, ребра… Поміж скелетами видніли рештки полотнищ, в які загортали мертвих, вицвілі шматки текстилю, уламки глиняних глеків та інших керамічних виробів, заплетене в коси волосся небіжчиків. Через повну відсутність вологості шматки древніх тканин могли зберігатися віками. Частина кісток не повністю проступала над землею, вказуючи поховання не до кінця «розриті» пустельним суховієм.

Ми обережно пройшли ще кілька метрів і спинились біля однієї з могил. Я опустився навприсядки, роздивляючись поховання. Щоправда, зблизька воно теж нагадувало звичайнісіньку купу сміття. Три черепи, кістки рук та ніг лежали впереміш із клаптями одягу, плетеними шворками і великими каменюками.

— Чому тут так занедбано? — задумливо промимрив Ян. — Теперішня влада могла б впорядкувати це місце, возити сюди туристів і брати з них гроші.

— Навіщо, коли у них є лінії? Мінімум зусиль — максимум прибутку.

Кістки вражали білизною. Здавалося, наче їх навмисно полірували спеціальними засобами і лиш потім порозкидали на схилах пагорбів.

Підбурений нездоровою цікавістю, я нахилився і взяв до рук один з черепів…

— Гід казав, що тут ховали можновладців древньої Наски, — впівголоса промовив я, пригноблений похмурою величчю цього місця. — Подумати лишень, ці кістки лежали у цій землі ще до приходу Інків!

Я сидів навколішки і зненацька напрочуд ясно осягнув, що тримаю в руках справжній череп справжнього вельможі цивілізації Наска! Можливо, думав я, саме в цій черепинці, затиснутій моїми долонями, колись давно зародилась ідея створення монументальних ліній у пустелі! Може, саме цей хлоп керував робітниками, які копали виїмки, котрі потім спліталися у візерунки на плато!

Пусті зіниці зловісно витріщалися на мене. Крізь отвори очей та носа я бачив власну долоню та носок Янового кеда і не міг повірити: ось цей черепок знав, для чого призначались лінії!

Я повільно підвів погляд. Ян нависав наді мною і теребив у руках шматок струхнявілої тканини та древню вірьовку, які відкопав у піску поряд із черепом. Я зазирнув йому за спину. Біла «Тойота» завмерла посеред пустельної дороги. Звідтіля, де сидів, я не міг бачити, чи спостерігають за нами з вікна автомобіля, чи ні. Хоча насправді це вже не мало значення… Я опустив очі і візуально порівняв розміри черепа та своєї сумки. Влізе. Трохи випинатиметься, але влізе. Залишався, щоправда, один нюанс.

— Чувак, — тихенько гукнув до Яна.

— Га?

— Як думаєш, нас пропустять через митний контроль з черепом?

— Що-о?

— Я кажу, чи пропустять мене через митницю і security check-in в аеропорту, якщо в моїй сумці буде череп.

— Чий череп?!

Я трохи роздратовано звів брови. От же ж турок! Затим з повагом покачав черепом у долоні та прошепотів:

— Череп одного з творців ліній Наски!

Мій товариш чомусь не поділяв мого ентузіазму та раптового пориву до археології.

— Ти ідіот! — прошипів чех і злякано озирнувся на машину.

— Не обзивайся, — образився я.

— На хріна він тобі? — не вгамовувався Ян.

— Хіба ти не розумієш? Це череп представника цивілізації Наски! — заходився пояснювати товаришеві. — Це ж справжній скарб! За нього в будь-якому музеї Європи дадуть мільйони!

— Навіть якщо ти доправиш його до Європи, тобі нізащо не вдасться довести, що це череп древнього перуанця. Ніхто його не купуватиме, — Ян пробував мене напоумити.

— Та я й не збираюся його продавати! Просто поставлю вдома на столі. Хай стоїть. Для фен-шуя.

— Чувак, ти точно ідіот!

Ян хотів ще щось сказати, але я вже запихав череп у сумку.

— Ти що робиш?! — вирячився чех. — Це ж небачене блюзнірство!

— Не смикайся! — сухо відрубав я. — Так і стій. Тримайся між мною та машиною. Щоб вони не побачили.

— От лихо… — прошепотів напарник.

Я ще трохи порився у піску і прихопив спинний хребець. Це вже не для фен-шуя. Просто так, на пам’ять. Думав, може, подарую комусь в Україні. Гарний такий біленький спинний хребець, котрий, як і череп, відмінно зберігся. Ну а що тут такого? Виходить, мамонтів викопувати і по музеях розтягувати можна, а як людей — то зась?

Затим я рвучко скочив на ноги.

— Пішли, — кажу до Яна.

Чех зміряв мене строгим осудливим поглядом, скрушно зітхнув і почвалав до машини. Вдаючи, наче нічого не сталося, я бадьоро марширував слідом. Подумки вже вимальовував собі, як, напнувши від гонору груди, показуватиму товаришам в Україні доісторичний перуанський череп і хвалитимусь, що саме ось ця довбешка колись належала до еліти цивілізації Наска.

Забравшись у машину, ми наче ненароком помінялися місцями. Ян вмостився спереду, а я пересів на заднє сидіння, вдаючи, що не помічаю застиглого крижаного подиву в очах водія та гіда, адже перуанці відразу зауважили, що після повернення моя сумка за формою стала нагадувати футбольний м’яч. Однак вони нічого не сказали і ми без пригод доїхали до Наски.

* * *

Ми з чехом, розкинувшись на м’яких ліжках у хостелі, роздивлялись трофеї.

— Жаль, що у нього не всі зуби, — я прискіпливо обдивлявся череп з усіх боків. — Із зубами виглядав би солідніше. Правда? Страшніше якось… Як гадаєш, вони в могилі випали чи їх вибили перед смертю?

— Навіщо ти його взяв? — бідкався Ян, наче й не чуючи мене. — На митниці тебе неминуче спитають, чий це череп. Припустімо, ти чесно скажеш, що це череп якогось вельможі з древньої цивілізації Наска. І що буде? Га? Тебе посадять за розкрадання гробниць, псування культурної спадщини людства та незаконні розкопки на території Перу! Якщо ж ти не скажеш цього, у поліції виникне цілком логічне питання, чия голова лежить у тебе в сумці?!! Адже якщо череп не належить древньому перуанцю, цілком імовірно, що ти замочив перуанця сучасного, а тепер нахабно намагаєшся провезти його почищену й підсушену довбешку через кордон. І тебе все одно посадять!

У глибині душі я відчував, що мій компаньйон має рацію. Але здаватися не збирався.

— Може, відправити через DHL?

— Ніяких «може»! — верескнув чех. — Треба було лишити костомаху там, де лежала!

— Тепер пізно. Я не збираюся повертатись до Кауачі.

Ми ще посперечалися трохи, після чого зібралися піти повечеряти. Наостанок я любляче погладив білосніжну лисину своєї черепини та сховав трофей під ліжко. Ян з неприхованою відразою спостерігав за моїми маніпуляціями. Виходячи з кімнати, він приглушено проказав до мене слова, які, як виявилось трохи згодом, стали віщими:

— Слухай, чувак, ти ще пожалкуєш про це. Дуже сильно пожалкуєш…

Ми вибралися з хостелу надвір. Годинник показував 18:30. Не забувайте, що у південній півкулі липень — це самісінький розпал зими, тому на вулиці панувала темрява. Я зразу повернув у напрямку Plaza de Armas і за мить опинився на заллятій яскравим жовтим світлом ліхтарів calle [68] Jiron Bolognesi, центральній вулиці Наски. Потинявшись хвилин зо п’ять центральним проспектом, ми з чехом облюбували не дуже охайний, але по-своєму затишний ресторанчик, без сумніву, призначений не для туристів. За п’ять нуебо солів кожен з нас замовив цілу гору різноманітних страв, яких могло б вистачити на вечерю всій Насці разом з собаками й котами. Ми з насолодою взялись уплітати наїдки.

Взагалі їжа у Перу (звісно, за винятком столиці) коштує нечувано дешево. На півтора-два долари можна наїстися до гикавки, за три долари ви ризикуєте померти від переїдання, якщо ж ви платите за вечерю більше ніж чотири долари, значить ви — американський недотепа-турист, якого безсоромно обманюють. У більшості страв переважає м’ясо (кілограм свіжої телятини на ринку коштує не більше 1€), часто за величезними шматками свинячої чи яловичої м’якоті на тарілках не видно гарніру.

Розправившись з вечерею, Ян потюпав до хазяйки розраховуватися (сьогодні була його черга платити за їдло), а я вмостився, надувши вітрилом черево, коло дверей забігайлівки — чекав товариша. Зненацька… навколо стало темно. Навіть не темно, а чорно. Так чорно, що після яскравого світла від магазинних вітрин та вуличних ліхтарів я не міг розгледіти власну долоню на відстані витягнутої руки.

Навпомацки просунувшись до виходу, я визирнув на вулицю. Теж темно. Навіть не темно, а, хай йому грець, чорно. З переляку я подумав, що, либонь, щойно нажерся так, що в мене очі полопали. Втім, задерши носа догори, розгледів на чорному небі сяючі краплини зір. Значить, попри те, що шматки м’яса випирали з мого стравоходу, очі поки що не втратили здатності бачити. Це добре, зітхнув я полегшено. Проте, опустивши погляд назад, переконався, що на землі темряви не поменшало.

— Що це таке? — звернувся я, сам не знаючи до кого.

У відповідь — непробивна тиша. Глуха пітьма огорнула мене, немов ватою. Наска завмерла, принишкла й не дихала.

«Фен-шуй, — подумав я. — Просто якийсь повний фен-шуй».

Зрештою, до мене пробрався Ян і повідомив, що в усьому місті вибило світло. Хазяйка забігайлівки додала, що електрики, певно, не буде до ранку. Наостанок чех намацав мою руку в темряві й хрипло прошепотів:

— Чувак, це все не просто так…

— Ти про що?

— Я про череп…

У відповідь я лиш розреготався:

— Не плети дурниць!

Незабаром усе навкруг заворушилося, зашаруділо й зарухалось. Хтось неквапом човгав по розплющеній темрявою вулиці, з-за рогу долітали приглушені голоси, і я здогадався, що для жителів Наски раптове зникнення світла, схоже, не стало казна-якою подією. Після хвилинного паралічу місто продовжувало жити якимось особливим, темним і моторошним життям.

Аж тут я зрозумів, що у нас із Яном виникла одна невеличка проблема: цей вечір був лишень другим нашим вечором у Насці, тож, незважаючи на те, що містечко налічувало всього два десятки кварталів, я ще не настільки вивчив ці два десятки, щоб у повній темряві розшукати серед них наш хостел.

Кілька хвилин ми з чехом запально сперечалися про те, куди нам треба йти. Зрештою, сяк-так узгодивши напрямок, ми, наче піонери, взялись за руки і обережно посунули в напрямку ймовірного розташування «Hospedaje Brabant». Пройшовши метрів сто, я заявив, що ми вже досягли свого кварталу і тепер мусимо повернути ліворуч, проте Ян рішуче запевняв, що нам слід пройти навпомацки ще один квартал. Будучи впевненим у своїй правоті, наперекір воланням товариша я звернув ліворуч і, впираючись обома руками об стіну якогось будинку, почовгав уперед.

— Та це не той квартал! — горлав за моєю спиною Ян, обмацуючи цегляну стіну на розі. — Чувак, ми не туди прийшли! Нам ще цілий квартал топати до хостелу!

І тільки-но я повернувся, щоб заперечити йому, мовляв, не сперечайся, я краще знаю, аж у той же момент — трах! ба-бах! — з усього маху втулився мордякою якраз у бляшану вивіску «Hospedaje Brabant».

— God damned! Не той квартал! Не той квартал! — зарепетував я, перекривляючи чеха. — Я щойно ледь не продовбав дірку у вивісці нашого хостелу!

— Це все… це все тебе череп карає… - прошепотів за моєю спиною товариш, але я його, на жаль, не розчув.

Електричний дзвінок у «Brabant’і», зрозуміло, не працював, тому ми досить довго гримали в двері, поки господиня почула і впустила нас усередину. Голландка квапливо повідомила, що на весь «Hospedaje Brabant» знайшлася лиш одна свічка, і стоятиме вона (свічка, не хазяйка) в холі на рецепції. Я сказав, що ми, в принципі, не заперечуємо, нехай собі стоїть.

* * *

Усі постояльці «Brabant’у» зібралися в центральному холі. Ніхто не хотів лишатися на самоті у темряві.

Миршавий вогник свічки боязко тремтів, розмазуючи темряву по кутках. На стінах довкола стрибали химерні тіні. Кілька бекпекерів по черзі переказували усілякі містичні історії, що трапилися з ними в різних куточках світу, наганяючи жаху на довірливіших постояльців. Ми з Яном теж там сиділи, неуважно слухаючи їхні дитячі теревені.

Незабаром Ян підвівся, збираючись залишити хол, і щось бовкнув, проходячи повз мене. Здається, щось про те, що йому набридли дитячі страшилки і він йде на терасу, подивитися на зорі. Саме на ті таємничі зорі, котрі, за версією Марії Райхе, спонукали древніх насканців виорати лініями цілу пустелю. Я не дуже вслухався у його слова, бо несподівано відчув дещо, і це дещо з наростаючою силою крутилося, сіпалося й хвицалось у мене в животі.

Через якусь хвильку мій живіт загорлав голосніше й настирливіше. Він наче заговорив якоюсь незнайомою мовою (так у фантастичних фільмах пищать і перегукуються між собою зелені чоловічки). З боку справді здавалося, що в мене вселився інопланетянин. Після кожної розкотистої «репліки», що вилітала з надр мого черева, сусіди-бекпекери кидали в мій бік підозрілі погляди і помаленьку відсувалися врізнобіч.

І правильно робили, бо… Бо потім… Мені просто страшно розказувати, що почалося потім… Отому «інопланетянину» різко забаглося назовні. На щастя, я правильно оцінив ситуацію, тому, ні секунди не гаючись і несамовито горланячи «Стережись!», вихором помчав у туалет, перекинувши на ходу два вазони, які стояли на підлозі в коридорі.

Якби не моя вроджена здатність швидко й енергійно реагувати на критичні ситуації, я міг би й не встигнути. Але я встиг. Таке, знаєте, тільки в кіно показують: якби забарився хоч на секунду — все, вважайте, Всесвіт накрився б мідним тазом. Потому я вчепився руками за обідок філософської чаші, вперся ногами у стіни обабіч чаші для роздумів, аби мене ненароком (а точніше, за всіма законами реактивного руху) не винесло через дах хостелу, а тоді, наповнюючи кабінку клозету звуками неземної краси, почав шматками випускати «інопланетянина».

А в очах стояв той бісовий череп зі страхітливо виряченими очницями…

Несподівано до моїх вух долинуло тихе шкрябання. Звук долинав звідкись від вхідних дверей клозету. Я рвучко повернув голову і вирячився ще більше. Думав, ще трохи — і очі просто висковзнуть з орбіт, мов у дитячих мультиках, проте не розрізняв нічого окрім густої, мов сира нафта, пітьми. Несміливе шкряботіння поволі переросло у настійливе стукання; кілька разів смикнулась дверна ручка. У темряві мені почали ввижатися привиди, якісь пекельні примари, схожі на монстрів з останньої частини улюбленої стрілялки «Half Life-2». Я стисся, зціпив зуби і мовчав, сподіваючись, що вражі сили через погану видимість не викриють моєї дислокації. Але, окрилений чималою порцією адреналіну, шлунок, зараза, безперестану щось мурмотів, зраджуючи мене.

Стукіт повторився. Мені ввижалися страхітливі мумії древніх царів, що тягнули кістляві руки крізь темряву до мене.

— Я більше не буду! — закричав я в похмуру чорноту. — Я більше не буду!!! Я відвезу череп назад!!!

— Та не горлай так, — то був Ян, — це я.

— А… Фуф… Я через тебе ледь не… — почав фразу, але потім подумав, що вона вже неактуальна.

— Ти як там, чувак? Тримаєшся? — спитав мій товариш.

— Тримаюся, — прохрипів я.

— Це добре, що тримаєшся. За тебе вже в хостелі питають. Тут така акустика… Словом, переживають.

Я скривився, але промовчав. Через кілька секунд Ян постукав ще раз:

— Це знов я…

— Чого тобі? — прошипів до нього.

— Чувак, я тут знаєш що подумав? — прогугнів чех з-за дверей. — Тепер ти точно розумієш, що це все не просто так. Не треба було його чіпати…

— Та йди ти… — вичавив я крізь зуби.

Але Ян не слухав мене і продовжив:

— Сьогодні духи правителів Наски не заспокояться, поки не випатрають тебе, мов курку!

Я сидів у цілковитій пітьмі, вилупивши баньки й обхопивши тремтячими руками коліна, і боявся дихнути, а з-перед очей не сходило видіння розритої могили. Праворуч за спиною зловісно скапувала вода в душі, прямо перед носом підозріло булькав кран. За шторкою душу мені ввижалися мумії правителів Наска, але не згорблені й скоцюрблені, як у музеї, а випростані в повен зріст, з вишкіреними зубами і червоним вогнем у очах. О-о-ох, як мені кортіло підірватися й дати звідти драла. Хоча б у хол, де є світло від свічки, де є бекпекери з плоті і крові, де немає привидів і жахливого відчуття присутності чогось древнього, могутнього і злого. Але я не міг. Я просто не міг.

Ще ніколи я не какав так страшно.

Зрештою, живіт відпустило. Геть виснажений я повернувся в хол до нормальних людей, які спокійно насолоджувалися пастельним вечором, сиділи собі й мирно вечеряли, чортяки, навіть не підозрюючи, яка небезпека нависала над ними кільканадцять хвилин тому. «Аби не моя блискавична реакція, щоб ви зараз робили, га? — сердито подумав я. — Якби не мої спринтерські здібності, присягаюся, ви запам’ятали б цю ніч і цей відпочинок у Насці надовго».

* * *

21 липня 2009-го, кладовище Чаучійя

Попри вчорашню прикру оказію, мене продовжувало з неймовірною силою тягнути до сакральних місць пустелі Наска.

Вперше про кладовище Чаучійя, велетенське захоронення вельмож та сановників цивілізації Наска, сховане посеред сущої пустелі, я дізнався з книги Тахіра Шаха «На шляху до Ельдорадо», де він описував свою мандрівку по Перу, зокрема візит у пустелю на плато Наска та поїздку до Куско, столиці інкської імперії. Я з особливим трепетом ставлюсь до таких місць, про які читав в улюблених книжках свого дитинства, тому не поїхати до Чаучійя просто не міг.

Щоправда, дістатися до таємничого цвинтаря виявилося непросто. Більшість перуанців, яких ми намагалися «розкрутити» на мандрівку, нітилися, ховали погляд і знаходили будь-який привід, аби відмовитись від поїздки до кладовища. З невідомих причин жителі Наски страшенно боялися древнього могильника, не погоджуючись відвезти нас туди ні за які гроші. Вони в буквальному сенсі слова аж тремтіли від страху, варто було лиш згадати при них про «Chauchilla Cemetery».

Аж ось нам пощастило спинити на вулиці машину, водій якої згодився завезти нас на кладовище. Як і його попередники, він спочатку зморщив носа і відмовився, але зрештою після тривалих умовлянь та благань таки назвав ціну.

Ми довго їхали пласкою розкатаною пустелею, тримаючи курс на південь. Ззаду за куцою малолітражкою, наче гігантський хвіст комети, здіймалася непроникна сіра стіна пустельної порохняви.

Через якийсь час водій повернув праворуч, і ми посунули в напрямку гір.

За кілька хвилин прибули на місце.

— Це тут, — сухо буркнув шофер, стараючись не дивитися в пустелю. — Я не виходитиму і чекатиму вас у машині. У вас є тридцять хвилин, не більше. Потім їдемо назад.

— Чому так мало? — вирячився я.

— Півгодини і ні секунди більше. Інакше я поїду сам.

Я довго наполягав, однак максимум, що зміг вичавити з нашого провідника, це п’ятнадцять додаткових хвилин. Отже, на ознайомлення з могильником та навколишньою пустелею нам виділили три чверті години.

Ми випірнули з машини і роздивилися навкруг.

— Holy moley! [69] — аж присвиснув я.

Навряд чи ви зможете це уявити.

Відкрита пустеля. Безмежний простір м’яко стікає за горизонт.

Самотній індіанець із засмаглим зморщеним лицем байдужим поглядом чорних очей, облямованих червоними прожилками, вкляк під широким навісом, що так недоречно випинався на гладкому тілі пустелі. Мовчазний старигань роками охороняє зловісний могильник. (Хоча, я так і не зрозумів від кого, позаяк на всіх без розбору насканців нападає істерична гикавка при одній лиш згадці про Чаучійя.)

Десь удалині на сході манячать сіро-жовті громади гір.

На заході у видолинку проступає неширока оаза. Від кладовища видніють самі лиш верхівки приземкуватих деревець. Однак наявність зелені тільки вводить в оману. Насправді в цих місцях води немає і ніколи не було. Ті дерева — це вже знайомі мені carob tree, що тягнуть вологу з немислимих глибин.

У вухах безугавно лунає дивний присвист вітру над піском.

Клубні теплого повітря, яке нагрілося протягом дня над більш темною поверхнею скель, раз-по-раз змішуються з холодним пустельним повітрям, що з останніх сил чіпляється за білий пісок, все ще прохолодний після ночі. Через це на тіло то накочує хвиля сухого й душного тепла, то терпкий холод. Здається, наче добрі й злі духи пустелі борються за твою душу.

Скрізь на поверхні піску видніють розкопані могили. Захоронення мають форму прямокутних кімнат, стіни яких обкладено глиняною цеглою. На долівці лежать людські кістки, черепи, потрощені предмети домашнього начиння, шматки тканин та знаряддя праці. Де-не-де, загорнуті в задубілі від сухості накидки, в скоцюрблених позах сидять мумії. Повсюди між уже розритими гробницями валяються кістки, рештки тканого одягу, що все ще зберігають відтінки оригінальних кольорів, та закручене в довгі коси волосся. Я обережно вибирав дорогу, ризикуючи наступити на череп якогось древнього жителя Наски.

Спинившись просто у центрі могильника, я дістав із сумки череп, який так необачно взяв учора коло руїн Кауачі. Ян похмуро спостерігав за мною. Вітер сердито шипів над головою, обпалюючи гарячими шершавими струменями відкриту шкіру.

Затим я опустився навколішки і поклав череп до однієї з незайманих могил, нагорнувши зверху трохи піску.

— Це, звісно, не зовсім те місце, — пробубнів собі під ніс, ніби просячи вибачення. — Але, гадаю, тут тобі все ж буде краще.

Через якийсь час я дуже гостро відчув, що все моє єство переповняє одне єдине пронизливе почуття. Серце билось частіше, перед очима від спеки пливли різноколірні кола. Я дивився у кришталево чисте небо над могильником і напрочуд ясно розумів, що страшенно хочу тільки одного: залишитися в Чаучійя… Десь на рівні підсвідомості якийсь час ще жевріла думка, що це відчуття — схоже, саме те, чого так сильно бояться жителі Наски, одначе згодом вона вивітрилася, розчинившись у безмежній сині над головою.

Хай там як, а я неймовірно хотів залишитись. І причиною того було не кладовище. Причиною була пустеля…

— Я б хотів провести тут увесь день, — відсутнім голосом звернувся до Яна. — Однаково поспішати нам нема куди.

На мій подив, Ян відповів, що думав про те саме. Його голос звучав якось дивно, наче він надихався диму лісового вогнища, і говорив звідкись здалеку.

— Треба сказати водієві, - зрештою прошепотів я.

Неквапом я підійшов до авто і заглянув у салон. Перуанець з острахом витріщався на мене, разом з тим уникаючи зазирати в очі. Мені чомусь подумалося, що він уже знає, що саме я хочу сказати.

— Що вам потрібно, сеньйоре? — тихо-тихо запитав він, а потім пролепетав: — Поїхали звідси, сеньйоре…

— Ми хочемо залишитися тут… до вечора.

— Ні, - тихо відказав шофер.

— Будь ласка…

— Ні, - його голос помітно тремтів.

— Я заплачэ, — зрештою розсерджено проказав я.

Запам’ятайте ці слова. «Я заплачу». Іспанською це буде: «Te voy a pagar». Повірте, будь-де у Південній Америці ці слова мають воістину магічну силу. Зазвичай вони творять справжні чудеса, примушуючи того, до кого адресовані, з радістю кинутися до вас і демонструвати повну готовність виконати будь-яке ваше прохання. Проте… перуанець ще більше насупився, замотав головою з боку в бік і грубо прокричав:

— Vamos! Поїхали!

Ян стояв неподалік з іншого боку капота, слухаючи мою перепалку з водієм. Його очі палали неприроднім холодним блиском, точно як небо над пустелею. Вигук водія розбуркав чеха, витягши зі стану глевкої дрімоти. На якусь мить гарячковий блиск ув очах побляк і майже повністю щезнув. Так наче щось, що живило той глянець зсередини, зникло, відпустило мого товариша.

— Мабуть, нам справді треба їхати, чувак, — несподівано сказав Ян, його голос тремтів від хворобливого напруження, здавалося, наче його трусив озноб, хоча який, в біса, озноб може бути посеред пустелі. — Треба ушиватися звідси.

Перуанець завів авто.

Я вмився із відра, що стояло біля однієї з опор навісу, під яким сидів старий індіанець, трохи змивши пилюку та порох з лиця й волосся. Потім вийшов надвір і востаннє роззирнувся. Нічого не змінилося. Той самий загадковий посвист вітру над піском, крихкі контури гір на горизонті та легке марево над оазою. Час зупинився навіки. Здавалося, навіть сонце нерухомо застигло в небі.

А тоді мені потрапила на очі табличка на одній з опор навісу. Її можна було побачити, лише повертаючись від могил. Для тих, хто в’їжджає до Чаучійя, плакат з написом лишається невидимим. Перед очима все пливло, втім, я таки зумів прочитати: «Please, verify if everything is alright before you leave this place» [70]…

Старий охоронець із закам’янілим від вітру та сонця обличчям проводжав нас незворушним поглядом мигдалевидних очей.

У СЕРЦІ І МПЕРІЇ

Можу запевнити вашу величність — місто настільки прекрасне і має такі чудові будівлі, що воно вважалося б визначним навіть у Іспанії.

Франциско Пісарро (про Куско, інкську столицю)

З давніх-давен тутешня земля славилася суворою красою. Холодне сонце й непокірні вітри століттями випалювали крутобокі андійські бескиди, роблячи їх такими ж грізними й непохитними, як і народ, що населяв ці краї. Поля давали непогані врожаї, ліси були багаті дичиною, а крижана вода струмків та гірських річок кишіла рибою. Втім, це все для тих, хто набував багатства мирним шляхом. Проте були й інші, що не просили щедрості в природи і здобували своє багатство мечем, а не мотикою. Їх звали Інками, синами Сонця. Колись давно з цього грізного закутка посеред неприступних Анд вони розпочали відважні походи на південь, північ, схід та захід, за кількадесят років створивши величезну Імперію, якій позаздрив би сам Олександр Македонський, — найбільшу імперію за всю історію Американського континенту…

Посеред неприступних і диких земель на висоті 3360 метрів над рівнем моря у долині річки Уатанай розташувалося Куско, нині — просте перуанське містечко, а колись у давнину — столиця Імперії Інків, найвпливовіше місто Південної Америки. Місто заснував Інка[71] Манко Капак у період між XI та XII століттями н. е. Відтоді воно лишалося столицею Імперії аж до самого її занепаду. Значно пізніше 23 березня 1523-го року, Франциско Пісарро заклав тут іспанське поселення. Куско так вразило конкістадора, що він практично не змінював інкського планування, залишивши незайманими храми, палаци та резиденції.

Золото замість вівса

Коли Франциско Пісарро зі своїм нечисленним загоном головорізів висадився у Перу, Імперія Інків досягла свого найвищого розквіту. Інки мали надзвичайно дієву й розвинену адміністративну систему, будували чудові кам’яні дороги, що простягалися від Куско в найдальші закутки Імперії, зводили фортеці та водоводи високо в горах, були справжніми експертами в інженерній справі та землеробстві, але… вони не знали коней. У ті часи на всьому Американському континенті коней не було взагалі. Тому не дивно, що перуанці страшенно боялися вершників, сприймаючи їх за жорстоких та смертоносних монстрів.

Під час однієї з перших зустрічей з іспанськими кавалеристами нажахані такими «монстрами» індіанці злякано спитали, чим харчуються ці чотириногі двоголові чудовиська. Хтось із людей Пісарро вказав пальцем на золоті прикраси перуанців та рельєфні орнаменти із золота і переказав через тлумача:

— Наші звірі їдять ось цей жовтий метал. Вони зараз голодні, однак не бажають, щоб хтось спостерігав за ними під час трапези. Залиште їжу перед ними і забирайтеся геть!

Перелякані індіанці зібрали всі золоті вироби, які тільки могли знайти, поскладали їх перед кіньми і поквапилися вшитись якнайдалі. Після того як вони пішли, іспанці порозпихали золото по кишенях, а тоді… покликали Інків назад:

— Коні все ще голодні. Ви не догодили нашим звірям. Мерщій несіть ще «їжі»…

* * *

Я прокинувся від того, що задихаюсь.

Спливло трохи більше двох годин відтоді, як ми залишили Наску, загадкову перлину перуанської пустелі, і знову подерлися в Анди. Звісно, я не сподівався, що п’ятнадцятигодинна дорога з низинної Наски до високогірного Куско видасться легкою, проте реальність перевищила мої найгірші сподівання.

Коли я сідав у Насці в автобус, в салоні буквально не було чим дихати, цифровий термометр над вхідними дверцятами показував +29 °C, по вікнах збігали тонкі струмки сконденсованої вологи. Зате через дві години, коли за вікном проступили похмурі громади гір, а з неба опустилася ніч, в салоні різко похолодало. Я й досі не можу з’ясувати, у чому крилась проблема. На вигляд автобус був новим та сучасним — довжелезний двоповерховий «Mercedes Marcopolo» з вентиляцією, усілякими кнопочками та яскравими цифровими табло. Можливо, подумав я, перуанські водії просто не знають як ним користуватися? Щоправда, мені вистачило п’яти хвилин, аби розібратись, що нічого з отого high-tech не працює. Вентиляційні канали не відкриваються, лампочки місцевого освітлення не реагують на жодні маніпуляції з кнопками, навіть крісла не розсуваються. Все без винятку — муляж. Крізь вікна зі свистом задувало холодне гірське повітря, температура в салоні стрімко падала.

Тож ми їхали дуже високо в горах, і я прокинувся від того, що почав задихатись і цокотіти зубами від холоду. Дихалось неймовірно важко. Серце билося часто, але якось немов притишено, мляво качаючи жилами застиглу кров. Не зволікаючи, я стягнув з себе шорти і натяг джинси. Серцебиття ще більше пришвидшилось, до глотки підступила нудота. Ян, поки я спав, встиг напнути на голову в’язану шапочку (пригадую, у Стокгольмі я страшенно кепкував з нього, коли побачив, що він бере її з собою в дорогу) і застебнув під самісіньку шию куртку.

Потривожений моїм вовтузінням, чех прокинувся і розплющив одне око.

— Що, мавпочко, холодно? — спитав він, награно поправляючи шапочку.

— Х-х-холодно, — пробубнів я.

- І дихається важко?

— Ага. Так наче в горло вати напхали.

— А в мене задниця стала ніби чавунна, — буркнув чех і відвернувся до вікна.

Я притиснув коліна ближче до грудей, щоб зберегти останні крихти тепла, і марно хапав ротом розріджене повітря. Незалежно від того, хто чи що було нашим творцем — Всевишній, еволюція або ж звичайна випадковість — вони не думали про те, що людина, не вміючи літати і бігаючи чи не найповільніше серед усіх ссавців-хижаків, зможе протягом кількох годин видряпуватись на чотири тисячі метрів вгору. Боженька, на жаль, не міг передбачити, що у нас будуть автобуси, тому наш організм не проектувався для таких навантажень.

Я не знав, де ми знаходимось, — за вікном пропливала глейка чорнота, з якої лиш іноді проступали неправдоподібні обриси кострубатих скель, однак на карті Перу я нагледів кілька перевалів вздовж нашого маршруту, висота яких перевищувала чотири тисячі метрів.

Ще через годину температура в автобусі опустилась до +12 °C. Пасажири-перуанці, звісно, не вперше їздили цією дорогою і утеплялися на ходу хто як міг: хтось натягав на голову кілька шапок одночасно, інші обмотувалися шарфами, з головою куталися в ковдри та пледи. Мені не було чим утеплятися, тому мене били дрижаки, наче африканську мавпу в київському зоопарку. Я цокав зубами і розмірковував про те, що за нормальних умов температура +12 °C в принципі є цілком комфортною. Щоправда, за нормальних умов я нормально вдягнений, нормально нагодований і постійно рухаюсь. Цього разу все вийшло навпаки: я був голодний, немов ціла зграя вовків, не мав ні шапки, ні куртки, і змушений був, затиснутий між двома сидіннями лежати скоцюблений наче ембріон, підібгавши ноги аж до підборіддя.

На кріслі переді мною безперервно рюмсало немовля. Мати годинами намагалася заспокоїти дитину, тихо співаючи якихось дивних, певно, інкських пісень, поки знеможена не заснула сама. А немовля продовжувало ридати. Позад мене якогось дядька закачало і він через кожні п’ять хвилин гучно спорожняв шлунок у чорний кульок між ногами. Від водійського місця долинало приглушене дренчання радіо.

У такі моменти я зазвичай починаю згадувати Україну і роздумувати про те, якого дідька поперся у таку далину. Парадокс: кілька місяців тому я немов очманілий мріяв потрапити до Перу, а ось тепер, сидячи у пекельному автобусі в самому серці перуанських Анд, котрий з останніх сил переповзав безіменні перевали, я тихо чортихався і з невимовною насолодою уявляв, що у цю мить міг би робити в Києві. Певно, пішов би у кіно в «Блокбастер». Або гуляв би Оболонською набережною. Або просто валявся б у ліжку і читав якусь цікаву книгу, скажімо, про подорожі в Перу…

Світанок не приніс полегшення, хіба що дихати стало трохи краще.

Поїздка розтяглася на сімнадцять годин, і лиш о першій пополудні, бліді, охлялі та вимучені, ми прибули в Куско — серце інкської Імперії. При в’їзді з розпростертими руками нас зустрічала височенна бронзова статуя Інки Пачакутека, встановлена на вершині двадцятип’ятиметрової башти.

* * *

Ані кам'яні акведуки Сеговії[72], ані будівлі Геркулеса, ні навіть творіння римлян не в змозі зрівнятися своєю величчю з цією фортецею.

Педро Сьєса де Леон[73] (про Саксайуаман, головну інкську твердиню)

Після мандрів північними та центральними районами Перу, під час яких я відкрив для себе цивілізації Моче, Чіму, імперію Уарі, в мене склалося враження, що слава інкської цивілізації — то лиш мильна бульбашка, надута істориками через те, що саме Інки були останнім народом, який панував у Південній Америці до навали іспанців. Про Інків знають найбільше тому, міркував я собі, бо їхніх твердинь збереглося найбільше, їхня мова живе до сьогоднішнього дня, а легенди та перекази ще й досі передаються від дідів до онуків за родинними вогнищами десь високо в горах.

Одначе перша ж монументальна інкська споруда, яку мені довелося побачити, розвіяла всі мої сумніви. За якусь мить я усвідомив, що такого не робив ніхто: ні Моче, ні Чіму, ні навіть цивілізація Наски.

Саксайуамбн (ісп. Saqsaywamбn або Saqsayhuaman, читається як «sexy woman» [74], з мови кечуа перекладається як «ситий яструб») — перша інкська фортеця на нашому шляху. Після нетривалих розпитувань виявилося, що руїни фортифікаційних споруд знаходяться по сусідству з нашим хостелом, відразу за північною околицею Куско.

Твердиня розташовується на висоті 3701 метр, майже на чотириста метрів вище від центру Куско, тож незважаючи на те, що на карті фортеця замалим не впирається в місто, підйом до неї виявився нелегким та тривалим.

Гірська хвороба, до якої ми з Яном встигли трохи адаптуватися в еквадорських Андах, в околицях високогірного Куско підступила з новою силою. Низький тиск, розріджене повітря викручували нас на всі лади. Практично нульова прохідність гірських стежок підливала масла у вогонь, висмоктуючи з нас останні сили. Кожних п’ять хвилин ми спинялися віддихатись і присідали обабіч широких сходів, добряче подзьобаних часом, що нескінченним полотном здіймалися вгору до таємничих мурів. Ці вимощені каменями приступки, як і багато інших доріг довкола Куско, будували ще Інки.

А проте, щойно узрівши перший виступ могутньої фортеці, я блискавично забув про кисневий голод та біль у м’язах. Підійшовши упритул, я пильно роздивлявся височенний мур, водив по ньому руками і просто не міг повірити власним очам. Величезна кам’яна стіна, що тягнулася на сотні метрів удалину, була збудована так, що між окремими брилами не можна було просунути листок паперу.

Очевидно, без додаткової підгонки та чистового шліфування виготовити брили, які ідеально прилягають одна до одної, неможливо. А це означає, що кожен камінь у стіні фортеці спочатку приміряли на його місце, потім знімали і шліфували, потім знову вставляли у стіну, знову знімали, і так до тих пір, поки велетенська брила ставала у мур, наче пазл у картину. На словах це просто, а от яким чином зняти з висоти десяти-дванадцяти метрів гладенький камінь без жодного виступу вагою у сорок-п’ятдесят тонн? При цьому також слід враховувати, що Інки не мали металевих знарядь, а отже, не могли використовувати достатньо міцні та довгі важелі.

Я сновигав навкруг мурів Саксайуамана, благоговійно торкався до стін, пробуючи протиснути між каменями хоча б ніготь. Дарма. Водночас намагався вималювати в голові які-небудь аналогії з сучасного життя, котрі могли хоч би трохи прояснити методику зведення древніх стін. Ось, скажімо, он та брила, в перетині майже правильний п’ятикутник. Не дуже велика, тонн на двадцять п’ять, може, тридцять. Тридцять тонн — це вага радянського танка Т-34 у повній бойовій екіпіровці. Я спробував уявити, як кілька тисяч робітників по кільканадцять разів на день голіруч піднімають та спускають танк Т-34 на дах двоповерхової будівлі, причому так, щоб не пошкодити стіну цього будинку. Та хіба таке взагалі можливо?

Зверніть увагу на знімок стін Саксайуамана — всі брили мають полігональну форму у перетині, однак в усьому мурі не знайдеться двох багатокутників однакової форми. На перший погляд, такий спосіб формування стіни видається алогічним й безглуздим, адже довільна форма каменів, поза всяким сумнівом, сильно здорожувала й ускладнювала і без того не просте будівництво. Значно простіше було б витесувати камені приблизно однакової прямокутної форми, а потім складати їх докупи, неначе цеглини, майже без додаткової обробки та припасовки.

Втім, не все так просто.

З давніх-давен уся західна та центральна частина Перу є сейсмічно активною зоною. Щороку тут трапляється по кілька землетрусів різної сили. Всі без винятку доінкські цивілізації відчайдушно шукали технічні рішення, які могли б уберегти стіни їхніх будівель від руйнування під час сильних землетрусів. Частково Чіму та Моче вдалося вирішити проблему, однак лише Інки додумались, як повністю нейтралізувати руйнівну силу підземних поштовхів.

Уважно придивіться до стіни. Виберіть будь-який з каменів і домалюйте в уяві реакції (сили), що діють на нього з боку суміжних брил (перпендикулярно до ліній стику). Як бачите (див. рис.), всі реакції нахилені під кутом, немає жодної, що пролягає строго горизонтально чи строго вертикально. Щобільше, усі сили спрямовані до центру мас брили і так чи інакше перетинаються між собою. Все це вкупі забезпечує небувалу стійкість. Як би не була спрямована зовнішня сила-подразник, вибити такий камінь з його місця у стіні практично неможливо. Така форма каменів, без перебільшення, є геніальним інженерним винаходом.

А тепер уявіть собі інший мур, складений виключно з брил прямокутного перетину. В цьому випадку всі реакції спрямовані вертикально вгору. Незначних поштовхів, зсувів у горизонтальному напрямку достатньо, аби зруйнувати стіну. На практиці так і є: Саксайуаман руйнували лише люди, жодна брила не випала зі стін фортеці через землетрус.

Стіна Саксайуамана

Кам’яні фігури

Зі стінами Саксайуаману пов’язаний ще один цікавий факт. Виявляється далеко не всюди полігональна форма каменів була довільною. Досить часто інкські архітектори обтесували камені таким чином, щоби, складені докупи, вони формували певне зображення. На фрагменті муру на малюнку виділено зображення лами — головної в’ючної тварини Інків.

Кам'яна лама в стіні Саксайуамана

Того дня ми з Яном пройшли пішки майже двадцять кілометрів, піднявшись з 3360 до 3765 метрів над рівнем моря, відвідавши під час походу чотири інкські фортеці: Саксайуаман, К’енко (центр поклоніння богам родючості), Пука Пукара (придорожній військовий пост, який водночас правив за склад провіанту) та Тамбомачай (купальні для інкської знаті). Коли ми повернулися назад у Куско, надворі геть стемніло.

Ввечері за чашкою чаю з листя коки, яке індіанці використовують як тонізуючий засіб під час тривалих переходів горами, хазяйка хостелу переказала нам історію про битву, що майже п’ять століть тому відбулася під стінами інкської столиці.

Битва при Саксайуамані

Фортеця Саксайуаман стала місцем однієї з найвідоміших битв між Інками та іспанськими завойовниками.

Інка Манко, зрозумівши невдовзі після страти Атауальпи, що від іспанців нічого хорошого не дочекаєшся, відмовився від запропонованого конкістадорами титулу імператора і одного дня, обманувши Ернандо Пісарро (брата Франциско Пісарро), утік з Куско, аби очолити розбиті інкські війська. У переддень Пасхи 1536 року він підняв повстання.

Манко вдалося зібрати під своїми стягами від ста до двохсот тисяч воїнів, які взяли в оточення колишню столицю Імперії. Індіанцям вдалося загнати всіх іспанців у палаци на центральній площі і підпалити місто. Конкістадори вціліли, проте ледь не задихнулися від диму. В результаті загарбники зберегли контроль лиш над кількома будівлями у центрі Куско, а все місто опинилося під контролем Інків.

З відчаю іспанці почали прориватися до Саксайуаману, що височів над містом. Фортеця була зайнята індіанцями. Конкістадори несподівано прорвалися до цитаделі і кинули всі сили на те, щоб захопити укріплення. Протягом тривалої битви, сповненої героїзму з обох сторін, іспанці змогли прорватися крізь першу лінію бастіонів. У результаті Інки, що оборонялися всередині, тепер не мали доступу до припасів та зброї. Зрештою, завдяки відчайдушній спробі, конкістадори змогли відтіснити повстанців, зайняти твердиню і закріпитися всередині. Підкріплення Інків, що надійшло з гір, уже не змогло нічого змінити. В битві при Саксайуамані загинув Хуан, один із братів Пісарро.

Тим часом індіанці досить успішно діяли по всій території Перу, знищивши кілька іспанських загонів загальною чисельністю двісті чоловік, включно з кавалерією. Проте облога Куско тривала. Щоправда, іспанці все частіше контратакували, не даючи Інкам зосередити великі сили. Одночасно в Перу прибували підкріплення з інших колоній і навіть з метрополії. У той же час Манко не міг прогодувати величезну армію, не відпустивши селян додому для збору урожаю (більшість його солдат були звичайними селянами, непристосованими до війни). Все це різко змінило співвідношення сил у бік завойовників. Облогу було знято, а Манко довелося тікати спочатку в Ойянтайтамбо [75], а потім ще далі — в неприступну фортецю Вількабамба.

МАЧУ ПІКЧУ — ЦИТАДЕЛЬ НА НЕБЕСАХ

Наступного ранку нас із Яном чекала малоприємна новина. Точніше новина була геть поганючою, просто спочатку ми не надали їй належного значення.

— Куди сеньйор прямує? — спитала мене хазяйка «Samay Wasi», нашого хостелу в Куско, коли я виписувався і платив за кімнату.

— Мачу Пікчу, — коротко відказав я.

— Кгм… Потягом із Куско?…

— Ні. Спочатку в Ойянтайтамбо, а вже звідти на поїзді до Аґуас Калієнтес.

— А ви хіба не знаєте, що у нас страйк? — випалила жіночка, розтягнувши губи в посмішці. Вона ляпнула це з якимось демонстративним піднесенням, неначе розповідала про національне свято чи розказувала новий рецепт пиріжків з м’ясом. — Всі водії страйкують.

— Та мені байдуже, — спокійно відказав я, закинув наплічник на плечі і залишив хостел.

Насправді інформація про страйк не стала для мене новиною. Напередодні, піднімаючись до Саксайуаману, я чув, як поодинокі мандрівники безперестану торочать про якісь акції непокори в горах. Утім, я не звертав на ті розмови уваги, а тому не мав уявлення про справжні масштаби затіяних перуанцями заворушень. Страйкують водії автобусів? Та й дідько з ними! Візьмемо з Яном таксі на двох, переплатимо трохи, і спокійно доберемося до Ойянтайтамбо! То ж раз плюнути! Отак я собі думав.

Але не так воно все вийшло.

* * *

Вулиці Куско лякали порожнечею. Місцевих жителів ніде не було. Не було взагалі нікого, окрім поодиноких собак та лискуче-чорного вороння. Небачена картина — на дверях та вікнах більш ніж половини крамниць із сувенірами висіли таблички «Cerrado». Проте найбільше дивувала повна відсутність автомобілів.

Ми проминули безлюдний центр і завернули на Авеню ель Сол, де знаходилась будівля інформаційного офісу. Вчора я вже навідувався сюди. Тоді рожевощокі чорноокі перуанки безперестану всміхалися і чемно відповідали на всі мої питання стосовно інкських фортець навколо Куско. Після багатослівної консультації мені урочисто вручили товстенний журнал, де я мусив вказати своє ім’я, національність, та написати коротенький відгук стосовно того, чи допомогла мені надана інформація. Словом, учорашній сервіс був на висоті.

Цього разу я приперся зі значно каверзнішим питанням. Розчахнув ногою двері і випалив ще з порога:

— Як нам потрапити до Мачу Пікчу?

Сьогодні ніхто не понісся до мене наввипередки. Замість сяючих усмішок з-за столів визирали напружені, навіть похмурі обличчя. Я повторив своє питання.

— Потягом… — нарешті розтулила губки одна з дівуль.

— У нас, — кивнув головою на Яна, який спирався на стійку поруч зі мною, — квитки тільки від Ойянтайтамбо.

Дівча ще більше спохмурніло і невиразно промимрило:

— То вам, значить, треба не до Мачу Пікчу, а до Ойянтайтамбо…

— Саме так, моя люба сеньйорито!

Моя люба сеньйорита окинула мене важким поглядом і захитала головою:

— На превеликий жаль, сьогодні ви туди не потрапите, — вона говорила повільно, розтягуючи слова і видивляючись мою реакцію. — По всьому штату оголошено страйк.

— Я знаю, — спокійно відказав я. — Та ми готові найняти чиєсь приватне авто. Може, ви когось порадите?

В офісі запанувала гнітюча мовчанка. Молода працівниця понуро глипала на мене крізь скло і нервово тарабанила олівцем по столі.

— Ми покриємо всі витрати, — мовив я, нетерпляче ляскаючи пальцями по столі. - Money! Dinero! [76] Amiga, я кажу щось незрозуміле? Ми хочемо взяти таксі до Ойянтайтамбо!

Дівчина, схоже, нарешті розкумекала, що ці два ґрінго, очевидно, тупі мов іржаві томагавки, і не до кінця тямлять, що діється.

— Ви трохи не зрозуміли, хлопці, - обережно почала вона. — Річ не в автобусах чи таксистах. Тобто, не тільки в них… Усі, - вона зазирнула точно мені у вічі, - усі дороги до Ойянтайтамбо блоковані.

Тепер уже я спохмурнів та насупився:

— Як це блоковані?

— Ось так — бло-ко-ва-ні! Всі гірські перевали закидані каменюками, а на завалах порозсідалися ватаги ображених і сердитих селян, які залюбки перекинуть ваше авто і зметуть його в перше ліпше провалля. В ім’я вселенської справедливості.

І лиш тоді я нарешті второпав, що страйки в Перу — то річ дійсно серйозна.

Бунтарі

Взагалі, у питаннях страйків, бунтів та заворушень перуанці є справжніми профі. Непокірні нащадки Інків, Аймару та Чіму ніколи не мовчать і не сидять склавши руки, коли їм щось не до смаку. Українці, порівняно з ними, просто-таки стадо смиренних овечок.

У непрохідних джунглях на сході Перу, далеко за відрогами Анд, де починається широченна Амазонська рівнина, розташувалося кілька дрібних поселень, де живуть такі собі перуанські розбишаки. Вони безперешкодно вирощують цілі плантації коки, виготовляють з нього кокаїн, продають свій товар за кордон і роблять непогані гроші. І плювати вони хотіли на всіх, кому це не подобається. Поки їхню громаду ніхто не чіпає, вони теж нікого не займають.

Від середини минулого століття перуанський уряд кілька разів пробував переконати амазонських розбишак у тому, що вони займаються неблагочестивою й по-всьому мерзотною справою, котра, крім іншого, спотворює міжнародний імідж країни. Розбишаки переконань не послухали і оголосили уряду війну. Бої в джунглях тривали кілька років з перервами, але впертих повстанців так і не вдалося викурити з нетрищ. На початку дев’яностих керівництво країни махнуло на них рукою: нехай вони вдавляться тим коксом.

Утім, 2009-го новий перуанський уряд надумав повторити спробу приструнчити непокірних, і знову розпочав бойові дії на сході країни. На жаль, мені не відомо, чим закінчилася ця історія, одначе останні новини, які вдалось почути, стосувалися урядового вертольота з кільканадцятьма десантниками на борту, якого повстанці збили десь над лісами Мадре-де-Діос.

Причина цьогорічного страйку в Куско була, як на українця, вельми банальною. За тиждень до мого прибуття у столицю штату до місцевих активістів дійшли чутки, що вельмишановний сеньйор Алан Гарсія Перес, президент Перу, надумав приватизувати у горах чималий шматок землі. Свідомі городяни миттю збурили решту волелюбної провінції, і за кілька днів увесь штат вже захлинався у справедливому обуренні. В найвіддаленіших куточках почалися заворушення та колотнеча, котрі поволі докотилися до столиці. 21 липня, якраз тоді, коли моя Експедиція вирушала до Мачу Пікчу, страйк досяг апогею. Дороги перетяли завалами, у гірських селищах звели барикади, ніхто не працював, ніхто нікуди не їздив. Кілька невдах бекпекерів, які ненароком опинилися посеред цього розгардіяшу, не знали, що діяти і куди бігти.

Усе це, звісно, було б дуже цікаво, якби ми з Яном не входили в число отих «невдах бекпекерів». Ба більше, ми вже мали на руках квитки на вечірній потяг до Мачу Пікчу (62 USD з чоловіка), дозвіл на відвідання загубленого міста (для іноземців — 40 USD), а також бронювання ліжок на дві ночі у хостелі в Аґуас Калієнтес, містечку біля підніжжя гори, на вершині якої розташована найвідоміша інкська фортеця (ще додатково 24 USD)…

- І як нам тоді, в дідька, добиратися до Мачу Пікчу?! — вибухнув я, спопеляючи ні в чому не винну дівчину гнівним поглядом. — Має ж бути хоча б якийсь спосіб!

Дівча геть знітилось, опустило очі, а тоді заперечно похитало головою:

— Тільки не сьогодні. Пробачте, пане…

Моя пика, певно, зробилася червоною мов помідор, бо Ян квапливо відтяг мене від стійки, після чого зайняв моє місце.

— Та все ж, сеньйорито, порадьте, будь ласка, що нам робити? — чемненько запитав чех.

— Чекати, — похнюплено відповіла перуанка. — Може, уряд домовиться з повстанцями і завтра дороги розблокують.

Почувши це, я ледь не луснув від лютощів та розчарування. Адже ми не могли чекати до завтра! Завтра ми вже мусимо дряпатися на Мачу Пікчу.

Я потягнувся рукою до журналу відгуків, однак нині насуплена перуанка мерщій вихопила його з-під моїх рук і сховала під столом. То, мабуть, такий спеціальний перуанський журнал відгуків, де можна писати лише похвальні оди. Я сердито грюкнув долонею об стіл, хотів щось сказати, але Ян уже тягнув мене геть із туристичного офісу.

Авеню El Sol, як і раніше, пустувало. Я швидко осадив свій гнів і почав обдумувати ситуацію.

— Які цього разу будуть ідеї, босе?… — негучно процідив чех на вулиці.

— Ми не можемо чекати, — повторив я, більше, певно, переконуючи себе самого, ніж Яна. — Ми… ми повинні діяти.

— Ну і що ми «повинні діяти»? — не без сарказму перепитав чех.

Я пропустив повз вуха насмішку, сердито сплюнув на асфальт і твердо проказав:

— Пробиватися до Мачу Пікчу. За будь-яку ціну…

* * *

Мій бойовий запал трохи вгас після того, як цілу годину ми з напарником безрезультатно тинялися вуличками Куско, намагаючись знайти хоч який-будь транспортний засіб, хоча б яку-небудь таратайку на колесах, яка може їздити, або хоча б когось, хто згодився б провести нас крізь блокаду. Ми навіть змоталися на стоянку приміських автобусів, де нам сказали те ж саме, що й у туристичному офісі: чекайте, може, назавтра уряд і заколотники домовляться.

Тож ми продовжували тинятися інкською столицею без жодних практичних ідей, як нам далі чинити.

— Таксі! Чувак, дивись: там таксі! — зненацька заволав чех.

Я зиркнув уперед і побачив за сотню метрів попереду на перехресті, де починався наступний квартал, старезну білу «Тойоту» з жовто-чорними шашками таксі. Авто щойно спинилося коло тротуару, з нього вийшло двоє пасажирів, один з яких саме розраховувався з водієм. Я зрозумів, що не можна марнувати ні секунди, схопився за лямки наплічника, до болю втиснувши їх у плечі, і понісся вперед. Ян, сопучи і форкаючи, тупотів за мною.

Таксист уже рушав, коли я перетяв йому дорогу, з розгону заледве не розлігшись на капоті.

— Сеньйоре, — волав я, захекавшись, — сеньйоре, нам потрібна ваша допомога!

— Я не працюю сьогодні, - похмуро відрубав шофер.

— Але я щойно бачив як ви висаджували пасажирів!

— То були мої родичі.

— Ми заплатимо вам великі гроші, - втрутився у розмову Ян.

— Так, так! — підтвердив я. — Дуже великі гроші. Зможете потім цілий місяць возити всіх своїх рідних.

Таксист обвів язиком порепані губи, витримав паузу, а тоді мовив, навіть не дивлячись на нас:

— Куди їхати?

— Ойянтайтамбо, — з надією прошепотів я.

Перуанець перевів погляд на мене.

— Там всюди завали, — холодно просичав він, — але… можна спробувати. Може, вони нас пропустять, — а тоді назвав ціну: — Сотня. Сто нуебо солів.

Ми з чехом поспішно замахали головами, висловлюючи згоду, після чого мерщій забралися на задні сидіння. Біла «Тойота» повільно покотила до виїзду з Куско.

Хвилин через десять, петляючи якимись затурканими закапелками, то видираючись вгору, то спускаючись вниз, нам вдалося виїхати з Куско. Я зрадів, адже першу лінію завалів, що розташовувалася зразу на виїзді з міста, було подолано. Втім, моя радість виявилася передчасною. Через три чи чотири кілометри дорога піднімалася на одну з вершин і проходила повз невелике гірське селище. На самому в’їзді в село дорогу перегороджувала величезна купа каміння та повалених дерев. За нею виднілося кілька менших завалів. Праворуч, коло першої барикади був вузький прохід, який страйкарі, вочевидь, залишили для власних потреб, однак у ньому незмінно чатували півдюжини озброєних ломами, битками та камінням перуанців.

Побачивши натовп набурмосених горян і зрозумівши, що наша поїздка може закінчитися невідомо чим, я першим ділом розіпхав усю готівку по трусах та шкарпетках, а затим запхав паспорт у задню кишеню джинсів. Усе інше не так важливо. Таксист тим часом спинився на безпечній віддалі від звалища (звідки його не могли дістати камінням) і щось прокричав до бунтарів у проході. У відповідь горяни заперечно захитали головами, недвозначно тицяючи пальцями вниз у долину. Мовляв, забирайся геть по-хорошому. Шофер закрив вікно і винувато проказав до нас:

— Не вийде. Я можу відвезти вас назад до Куско…

Зненацька я помітив, що чоловіки на барикаді заворушилися. Кілька з них поквапливо злізли з кам’яної кучугури і, боязко озираючись, позадкували в придорожню тінь. Група, що затуляла єдиний проїзд, і собі неохоче відступила. Я роззирнувся і зрозумів причину переполоху. Зліва на дорозі неподалік від нашого таксі вигулькнув білий патрульний джип. Тихенько, без мигалок та сирени, охоронці правопорядку наближалися до завалу. Страйкарі, стискаючи в руках каміння, знехотя й неквапом відходили, ховалися за парканами прилеглих до дороги подвір’їв. Ніхто зі страйкарів поки не мав бажання розпочинати відкриту конфронтацію з представниками закону.

Втім, полісмени теж не мали ані найменшої охоти лізти на рожен.

Джип наблизився до барикади, з’їхав з дороги і почав об’їжджати завал праворуч, розмелюючи колесами шматки гірської породи. От тоді мене немов струмом вдарило. Я миттю втямив, що це наш єдиний шанс, і заверещав наче мавпа, якій причавило хвоста бульдозером:

— За ним! Їдь за ним! Швидше! — я термосив таксиста за плече. — Підіжми їх під самий бампер! Go, go, go! Go-o-o, man![77] Vamos, ahora mismo![78]

Таксист зразу розкумекав, що від нього вимагається, завів двигун і пристроївся за поліцейським джипом. Проте… наш хитрий маневр не лишився непоміченим. Щобільше, наша витівка страшенно розізлила бунтівників. Майже миттєво між нашим бампером та багажником джипа втиснувся якийсь клаповухий селюк, ризикуючи потрапити під колеса. Він, не звертаючи уваги на поліцейських, обурено заволав, роздуваючи щоки і ворушачи вухами, а потім несамовито загамселив руками по капоту. Затим підбігли й інші, і в наші вікна полетіли кавалки бруду, гнилі овочі та каміння. Після одного прямого удару на шибі ліворуч від водія з’явилася зигзагувата тріщина. Проте по-справжньому я почав хвилюватися тоді, коли кілька найбільш активних перуанців налетіли на таксі і почали розхитувати машину з боку в бік.

— Виходьте з машини! — заверещав таксист. — Забирайтеся геть із мого авто!

Я перелякано вчепився руками за переднє сидіння і з благанням зазирнув у одне з бокових дзеркал поліцейського джипа, який, перевалюючись на каменях, протискався між завалами за кілька метрів попереду нас. На хвильку мені вдалося вхопити погляд полісмена за кермом. Але вже наступної миті доблесний страж правопорядку сховав очі, злегка піддав газу і прослизнув між барикадами. Цілком очевидно, полісмени не мали ні найменшого бажання встрявати у неприємності через двох тупоголових ґрінго, воліючи за краще вдавати, ніби нічого не відбувається. Мовляв, чуваки, якщо у вас вистачило розуму забратися в таку глушину і в такий час, то розхлебтуйте, бляха, самі, ми вам не няньки і не Чіп та Дейл, щоби мчати на поміч.

Білосніжний поліцейський джип віддалився і щез із поля зору. Таксист істерично горлав, розуміючи, що його авто от-от перетвориться на купу металобрухту, обкиданого лайном перуанських бунтівників. Обводячи очима розлючений натовп, який розгойдував машину, немов гойдалку, я думав, що наша славна Експедиція плавно й невідворотно підходить до свого завершення. Проте не мав іншого вибору і відчинив двері авто…

Дверцята жалібно скрипнули. Дуже повільно я вийшов з машини. Спочатку висунув голову, затим випростався, опершись рукою об дах автомобіля. Ян виструнчився в такій же позі праворуч від машини. Перуанці замовкли і оточили нас щільним кільцем. Деякі стояли так близько, що я відчував їх терпкий запах, чув їхнє дихання, бачив кожну зморшку на їхніх насторожених лицях та холодний блиск чорних очей, облямованих червоними блискавицями капілярів.

Кілька секунд панувала цілковита тиша. Я вкляк на місці, стискаючи спітнілою долонею дверцята таксі. Я не знав що робити. Не знав що казати. Опиратися було марно. Бунтарів навкруги назбиралося аж надто багато. Кожної миті вони могли роздерти нас на шматки. Попервах я подумав, що, може, варто спробувати відкупитися, але відразу відкинув цю затію. Якщо цим розбишакам потрібні наші гроші, вони відберуть їх усі до копієчки, нікого не питаючи.

Тікати не було куди. Я ніби вмерз у землю коло таксі, впершись поглядом у мовчазну юрбу, весь стиснувшись, неначе пружина. Гнітюча тиша душила й стискала, мов анаконда. Повітря загусало й уперто не хотіло лізти в горлянку. Я до болю стиснув кулаки, а тоді… перуанці просто розступилися.

Від несподіванки я розгубився. Зиркнув через плече направо: мій товариш сторопів як і я, — певно, він теж уже ладнався відбиватись до останнього подиху. Мене вивів із заціпеніння вигук таксиста, який грубо попрохав зачинити авто і забиратися геть з дороги, побажавши нам на прощання здохнути в тому Ойянтайтамбо. Я автоматично зачинив дверцята і відсунувся трохи вбік.

Бунтарі поволі розходились, час від час кидаючи на мене та Яна апатичні погляди. Все, що їм було потрібно, — не пропустити машину. Ніхто не може проїхати в Ойянтайтамбо, бо страйк. Хочете йти пішки — вперед і на здоров’я.

Відтак я закинув наплічник на спину. Лише зараз відчув, як скажено калатає серце і трусяться коліна. Затим махнув Янові, і ми пліч-о-пліч полізли на барикади.

* * *

Ніхто й не думав нас займати. Без усіляких перешкод ми видряпались на завал і роззирнулися. Ліворуч та праворуч тиснулися глинобитні хатинки з пласкими дахами, закидані всяким непотребом. На дахах, позвішувавши мордяки вниз, понуро спостерігаючи за вулицею, сиділо безліч дворняг. Просто перед нами простягалася дорога, котра через кількасот метрів різко звертала праворуч і продовжувала підійматись увись. Посеред шляху тинялися замурзані смагляві перуанці, дехто волочив вздовж дороги величезні камені, призначені для зміцнення барикад. Жителі цього гірського селища поставились до страйку дуже серйозно й відповідально, перетворивши його на справжню цитадель.

— Ми ще можемо повернути назад у Куско, — прошепотів Ян.

Та я не схотів його навіть слухати. Переліз через кам’яний гребінь завалу (перуанці весь час мовчазно спостерігали за мною) і спустився на вулицю з іншого боку барикад.

Ми повільно шпацирували вузькою вуличкою посеред кучугур каміння різної величини та розбитого скла. Звідусіль на нас витріщалися сільські дітлахи та собаки, однак ні ті, ні інші не виявляли ворожості.

Насправді я почувався вкрай розгубленим: до Ойянтайтамбо лишалося більше п’ятдесяти кілометрів, не варто було й думати про те, щоб подолати цю відстань пішки. Чесно кажучи, я йшов уперед лише для того, щоб не стояти на місці.

Ми вже майже проминули село, коли раптово я помітив, що з іншого кінця дороги до нас прямує троє подорожніх з надутими наплічниками за спинами: високий білявий хлопець та двоє дівчат. Я стрепенувся. Ця трійця виявилась першими європейцями, яких ми зустріли після того, як залишили інкську столицю, але найголовніше — вони йшли нам назустріч. Я просто не міг не заговорити до них, адже бекпекери простували до нас з іншого боку барикад.

— Hello, amigos! Como esta? [79] — ще здалеку загукав я. — What’s up, people? [80]

— Привіт, чувак! — привітався довгов’язий хлопець англійською. «Голландець», — подумав я, окинувши його поглядом, і як виявилося, не помилився. Дівчата лиш кивнули у відповідь на моє привітання. — Справи нічогенько, бувало й гірше.

Ми потисли один одному руки і сухо відрекомендувались. Затим я перейшов до діла:

— Як ви сюди потрапили і куди прямуєте?

— Ми щойно з Ойянтайтамбо, — відказав довгов’язий, махнувши рукою через плече, — через страйк застрягли там на цілий день. А тепер чимчикуємо в Куско.

Ми з Яном перезирнулися. Моє серце затокотіло частіше.

— А як вам вдалося обійти загорожі в горах? Чи, може, шлях далі вільний?

— Аж ніяк, — стомлено мовив хлопець, — барикади в кожному другому селі вздовж дороги.

Я недовірливо хмикнув.

— Але нам пощастило, — продовжив він, — Нам допоміг один перуанець. Довіз аж сюди. Він знає дорогу навпростець через гори. Автобус тудою нізащо не проїде, зате на нормальному авто можна пробитися, — пояснив білобрисий.

— Виходить, ви їхали до цього перевалу від самісінького Ойянтайтамбо? — витріщився я.

— Так і є.

— А де ви його лишили?!

— Кого?

— Перуанця, вашого провідника.

— За селищем. Чоловік не хотів потрапити на очі страйкарям. Можливо, він все ще там.

— Яне, по конях! — загорлав я не своїм голосом. Утім, чеха не потрібно було підганяти. Навіть не дослухавши бекпекера, він уже мчав розмашистим галопом до повороту, закидаючи п’яти ледь не до вух. Не прощаючись, я понісся навздогін за товаришем.

— Скільки звідціля до Куско? — гукнув голландець мені вслід.

— Кілометри три-чотири, — прокричав я через плече у відповідь. — Спускайся вниз у долину вздовж траси. Ми щойно залишили таксі по той бік завалів, але, гадаю, ти здужаєш дійти і своїм ходом — Куско вже близько.

Довгов’язий викрикнув мені щось на прощання, але я вже не чув його, бо летів униз дорогою, метеляючи за спиною рюкзаком.

Нам пощастило: ми застали перуанця на місці. Він стояв, опершись на старезне авто невідомої мені марки з великими старомодними колесами, і з насолодою курив сигарету. Невисокий, чорнявий, коротко підстрижений, з міцними руками і квадратним підборіддям чоловічок справляв приємне враження. Звали перуанця Оскар.

— Я чекав на вас, — незворушно заявив водій, коли ми, захекавшись і впершись долонями в коліна, спинилися перед ним. Я здивовано глипнув на нього, вигнувши дугою брову. — Я знав, що хтось підніматиметься звідти, — Оскар кивнув у бік Куско і всміхнувся. — Добре, що ви не забарилися.

— Нам треба в Ойянтайтамбо, — захекано випалив я.

— Поспішаєте на потяг? — уточнив чоловік; я кивнув, висолопивши язика. — Сімдесят нуебо солів — і поїхали.

Ціна виявилась дуже хорошою. Сімдесят нуебо солів — це значно менше, ніж ми розраховували потратити на таксі з Куско, ще навіть коли не знали про страйк. Я задоволено чмихнув і зиркнув на Яна. Чех підморгнув і поплескав мене по плечі. Життя налагоджувалось.

* * *

Ґрунтова дорога пролягала високо в Андах поміж запаморочливих гірських краєвидів. Нагірні полонини, вкриті килимами жовтої трави, змінювались синьо-чорними горами з білими сніговими шапками на піках, поміж яких зрідка траплялися неглибокі озера з крижаною й прозорою, мов скло, водою. Небо над головою було таким чистим, наче його помили засобом для миття вікон і добряче натерли газеткою. Лиш один раз ми бачили людей — кількох перуанців, які, згорбившись, працювали в полі. Вони невідчепно проводжали наше авто поглядами, певно, розуміючи, що ми наперекір оголошеному страйку пробиваємося до Ойянтайтамбо.

— Коли ваш потяг на Мачу Пікчу? — спитав водій, коли ми віддалилися кілометрів на сорок від Куско.

— За десять до сьомої, - відповів я.

— Так у вас ще багато часу, аміґос! Хочете я покажу вам Морай? — при цих словах шофер витяг звідкілясь потерту карту і передав її нам, показуючи на якусь точку неподалік від Ойянтайтамбо. — Це просто унікальні інкські споруди, і вони зовсім поряд. Ви не пожалкуєте, якщо туди потрапите.

Я глипнув на Яна, мій товариш кивнув, і за кілька кілометрів Оскар звернув ліворуч, забираючись ще вище в гори.

Мушу визнати, перуанець не брехав, коли сказав, що Морай — дійсно винятковий археологічний комплекс. Руїни складаються з кількох велетенських концентричних терас, що рівномірними уступами заглиблюються в землю, створюючи щось на зразок римського амфітеатру. Верхні тераси мають еліптичну форму, нижні створені у формі правильних кіл. Бокові стіни терас складено з каменів, а на самих терасах насипано родючого ґрунту. Найнижче коло (тераса) знаходиться на глибині тридцяти метрів відносно до верхньої тераси. Висота кожної сходини приблизно дорівнює людському зросту, тому для того, щоби перебиратися з тераси на терасу, Інки в спеціальних місцях на бокових стінах вмуровували один над одним продовгуваті камені, таким чином формуючи сходинки.

Ми з Яном ошелешено спинилися на краю найвищої еліптичної тераси. Гігантський багатоступеневий комплекс, що розкинувся перед моїми очима, чимось нагадував величезний кар’єр, де добувають руду, от тільки кожен рівень мав напрочуд правильну геометричну форму. Наш водій виявився настільки люб’язним, що спустився з нами вниз і провів нам лекцію, детально пояснивши, для чого призначався Морай. Як виявилось, багатоступеневі тераси слугували для проведення сільськогосподарських експериментів. На кожному рівні Інки відтворювали кліматичні умови певного регіону своєї Імперії, визначаючи, де краще саджати ту чи іншу культуру, а заодно — з кого вимагати більших податків. Річ у тому, що за рахунок різниці висот на терасах виникає значний температурний градієнт (перепад температур між верхньою та нижньою терасами може сягати 15 °C). Крім того, через усі тераси було прокладено спеціальний водовід, за допомогою якого можна регулювати кількість води, що потрапляє на кожну конкретну ділянку. Інки сіяли на терасах зернові культури та всякі інші рослини, що використовувались ними у сільському господарстві, і спостерігали, що як росте. Просто і водночас геніально! Чиста наука — ніякої тобі «bullshit science». Іншими словами, Морай слугував для Інків величезною природною лабораторією…

О п’ятій вечора ми успішно прибули в Ойянтайтамбо. До потяга на Мачу Пікчу лишалося трохи менше двох годин — якраз удосталь, щоб оглянути руїни і повечеряти в якомусь ресторанчику.

* * *

Поїзд прибув у Аґуас Калієнтес за чверть до дев’ятої вечора. Ми заселилися в хостел і вляглися спати. А вже ранком наступного дня ще до сходу сонця рвонули на гірську, вищу від хмар вершину, на якій причаїлася одна з найбільш загадкових та неприступних твердинь світу…

Місто в небесах

Місто в небесах — так нині іменують Мачу Пікчу. У перекладі з мови кечуа його назва означає «стара вершина». Особливість міста у тому, що збудоване воно точнісінько на краю гірського хребта над долиною річки Урубамба. Звідусіль Мачу Пікчу обступають глибоченні урвища, оточені ще більш неприступними масивами скель. Загублена високо у хмарах посеред важкопрохідних Анд, загадкова цитадель протягом чотирьох сотень років лишалася абсолютно невідомою цивілізованому світові. Місто розташоване в такій глушині, що іспанські конкістадори так і не змогли його розшукати. З одного боку, завдяки цьому Мачу Пікчу лишилося незруйнованим, з іншого — нам практично нічого не відомо про його жителів та історію занепаду.

Мачу Пікчу збудували приблизно у 1440 році, за сто років до падіння Імперії Інків, за наказом великого правителя Пачакутека. На широких терасах, що нависають буквально над проваллям, з ретельно відполірованих блоків розмірами, вищими за людський зріст, Інки звели грандіозні храми, палаци, олтарі для жертвоприношень, складські приміщення тощо. На штучних щаблястих майданчиках, що збігали вниз до Урубамби, вирощували сільськогосподарські культури, в центральній частині міста розкинулась священна площа, де відбувались ушанування Інті, бога сонця. Місто функціонувало до 1532 року, коли в Імперію вторглися іспанці під проводом Франциско Пісарро, після чого… всі його жителі таємниче зникли.

Щоби збудувати місто у такому місці, потребувалася неймовірна майстерність. За оцінками спеціалістів, половина всіх зусиль, затрачених на будівництво Мачу Пікчу, пішла на підготовку площадки і роботи по закладці фундаменту. Масивні підпірні стіни та тераси більше п’яти століть тримають на собі ціле місто, не дозволяючи дощам і зсувам знести його у прірву.

Розшукав Мачу Пікчу професор Єльського університету Хайрем Бінґхем 24 червня 1911 року. До цитаделі його провів перуанський індіанець, взявши за це лиш два долари.

На сьогодні єдиною можливістю потрапити на Мачу Пікчу є залізниця, що тягнеться від Куско через Ойянтайтамбо до Аґуас Калієнтес. Кількість потягів з Куско обмежена, тому більшість мандрівників спочатку добираються до Ойянтайтамбо, а вже звідти їдуть потягом. Жодним іншим способом до Мачу Пікчу не потрапити (звісно, якщо у вас немає власного вертольота або ж ви маєте страшенне бажання кілька днів тюпати навпростець горами). Щоправда, у хостелі в Куско я надибав двох навіжених бекпекерів, хлопця та дівчину з Швейцарії, котрі доїхали машиною до Ойянтайтамбо, а потім… йшли пішки до Мачу Пікчу по залізничній колії.

У лютому 2010 року, через сім місяців після мого візиту, сильні зливи спричинили страшенні зсуви у горах між Ойянтайтамбо та Мачу Пікчу. В результаті залізниця була зруйнована відразу у кількох місцях, а 1100 туристів лишилися відрізаними від світу в Аґуас Калієнтес. Мандрівників довелося евакуйовувати вертольотами, а твердиня Мачу Пікчу опинилася відрізаною від світу щонайменше на півроку.

НА БЕРЕГАХ ТІТІКАКИ

Тітікака — це не лихослів’я і навіть не назва black-metal-групи з якогось замшілого села на півночі Норвегії. Це озеро в Південній Америці. Причому озеро не просте, а знане й прославлене, відоме на весь світ, головним чином завдяки тому, що є найвищим комерційно-судноплавним озером на планеті.

Тітікака розташовується в Андах, на висоті 3812 метрів над рівнем моря, на кордоні між Перу та Болівією, а за площею перевищує Швейцарію. Озеро можна умовно поділити на дві частини, які сполучаються між собою вузькою протокою під назвою Тікінья (Tiquina). Більша з цих двох частин подібна до справжнього моря. Вона носить назву Lago Grande (цебто, Велике Озеро) або Lago Chucuito і в найглибшій точці сягає 284 метри глибини. Менша частина повністю належить Болівії і має назву Віньямарка (Wiсaymarka). Іноді її також називають Lago Pequeсo, цебто Маленьке Озеро. Глибина в маленької Тітікаки не перевищує тридцяти-сорока метрів.

На озері є безліч малих та великих острівців. Вважається, що саме на островах Амантані та Такіле колись згуртувалися перші племена, які дали початок величним цивілізаціям Аймару та Інків. Утім, головним козирем Тітікаки є не захмарна висота і не скелясті острови, прабатьківщина войовничих Інків. Найпотужніша атракція «моря посеред гір» — це Урос, плавучі острови з очерету тотора, на яких і досі проживають люди.

Озеро Тітікака

Колиска цивілізації

Відповідно до андійських легенд, озеро Тітікака є колискою цивілізації. Віракоча, бог-творець, приніс світло в огорнутий темрявою світ, примусивши Сонце, Місяць та зорі зринути з надр озера і зайняти свої місця на небі. З часом у Сонця та Місяця з’явилися діти, які також зродились із озерних глибин. Оце й було покоління людей. Вони розійшлися на всі сторони світу, а Манко Капак з дружиною-сестрою Мама Окйо та сім’єю заселив околиці Куско. Інки вірили, що Манко був першим Інкою (Імператором) і походив від Сонця.

Місця появи на світ Сонця, Місяця та Манко Капака знаходяться на болівійській частині озера на островах, що мають відповідні назви: Isla del Sol (Острів Сонця) та Isla de la Luna (Острів Місяця).

* * *

На західному березі Тітікаки на висоті 3830 метрів розкинулося дуже миловидне містечко з не дуже миловидною назвою Пуно — найвідоміший перуанський фольклорний центр та осередок народного мистецтва. До слова, саме в Пуно виготовляється 80 % сувенірів, які потім впарюються клаповухим туристам в Південній Америці — від Кіто в Еквадорі до Ліми, Куско, Арекіпи в Перу, і навіть на півночі Чилі.

З Куско до Пуно тягнеться старенька вузькоколійка — одна з небагатьох залізниць Перу і, без сумніву, одна з найвищих залізничних ліній світу. На превеликий жаль, ціни на квитки витають далеко за хмарами, значно вищими від колій, тому ми з Яном обрали більш дешевий спосіб пересування і поїхали в Пуно автобусом. Про автостоп не варто було й думати: якби ми раптом застрягли вночі десь у горах при дорозі, то просто замерзли б на смерть, мов два тушканчики посеред Антарктиди. Справа в тому, що попри оманливу близькість до екватора, місця навколо Тітікаки, як ви вже встигли зауважити, знаходяться дуже високо над рівнем моря, через що клімат у цій місцевості різко відрізняється від клімату більшої частини Перу. Взимку денна температура досягає 18…22 °C, зате нічна опускається до -10 °C і навіть нижче.

Ми прибули в Пуно о шостій годині вечора. Дорога з Куско, куди ми повернулися після відвідин Мачу Пікчу, зайняла вісім годин, що у порівнянні з п’ятнадцятигодинним катуванням від Наски до Куско, яке язик не повертається назвати подорожжю, видалося нам дурничкою. Після доволі теплого полудня в столиці Інків я все ще лишався в самих шортах. Я не здогадався перевдягнутися в автобусі, тому, як був, вискочив з автобуса на вулицю. І відразу зрозумів, що на даний момент я є єдиним кретином у шортах у радіусі ста п’ятдесяти кілометрів, адже о шостій вечора температура повітря в Пуно вже сягала п’яти градусів нижче нуля. Мої голі литки виглядали настільки дико, що на автостанції з мене навіть не сміялись.

У Пуно, як і повсюди в Перу, дуже популярними є рикші, мотоколяски-таксі. Ми з Яном ніколи не гребували цим видом транспорту, оскільки їздити на рикшах дешево, незвично й весело. Втім, цього разу я рішуче відмовився від мотоколясок, розуміючи, що за той час, поки мене довезуть до хостелу, температура мого тіла зрівняється з температурою навколишнього середовища. Тож клацаючи зубами від холоду, ми з Яном заскочили в «нормальне» автомобільне таксі і поїхали до нашого нічліжника з незрозумілою назвою «Bothy».

«Bothy» розташувався на одному з пагорбів неподалік від пристані. Діставшись до хостелу, я миттю заскочив усередину з рожевою, мов слон, надією, що скоро зможу зігрітись. Хукаючи на задубілі пальці, я бадьоро промарширував у центральний хол, де мій погляд наштовхнувся на кількох посинілих бекпекерів, які з усіх боків обліпили мармуровий камін. Не спливло й десяти секунд, як я усвідомив, що до каміну мені не пробитись навіть якби у мене був кулемет, і що найближчі два дні грітись доведеться лише думкою: всередині «Bothy» температура виявилась не набагато вищою, ніж зовні.

— О Господи! — я весь аж трусився від холоду. — Скільки ж тут градусів?

Ми знаходились у приміщенні, але попри це, з рота виривалися клубні пари.

— Десять… може, дванадцять, — відказав Ян. (Звісно, чехові було по-барабану, у нього було на одну кофту більше, ніж у мене, а на додачу ще й тепла шапочка…)

— Ага, дванадцять. За Кельвіном, — відрубав я.

Приємна симпатична жіночка років сорока, одна з трьох хазяйок хостелу, ще з порога з гордістю повідомила, відповідаючи на моє сердите форкання, що з обігрівом будинків у Пуно проблем нема і ніколи не було. Їх (проблем цебто) взагалі не може бути, оскільки нема самого обігріву. Незважаючи на скажений холод уночі, житлові будівлі в Пуно та околицях зовсім не опалюються [81]. Після того хазяйка з непередаваним сумом на красивому смаглявому обличчі оповістила, що з гарячим водопостачанням проблеми, на жаль, є. Зате невеликі. Я спитав, що за проблеми. Жіночка пояснила, що гарячої води вистачає двом першим щасливцям, які встигли вскочити зранку в душ. Після того з гарячим водопостачанням, як і з опаленням, проблем більше немає.

Я все це розказую для того, щоб пояснити, що гарячої води у Пуно не вистачало навіть для того, щоб помитися, не те що для прання шкарпеток чи білизни (для тих, хто не знає, відкрию таємницю, що бекпекери під час подорожей зазвичай перуть свої речі просто в душових чи в умивальниках хостелів). Тут також слід згадати, що кілька днів в околицях Куско та на Мачу Пікчу видалися для моєї Експедиції настільки насиченими подіями, що часу на прання просто не лишалося. І це попри те, що буквально на кожному кроці в Куско я натрапляв на яскраві вивіски, де втомленим мандрівникам пропонувалося випрати й випрасувати будь-яку кількість білизни. Зовсім недорого — якихось п’ять нуебо солів за кілограм.

Утім, у Куско ми просто не мали часу на прання. А в Пуно, на превеликий жаль, громадських пралень не було.

Тож ви повинні розуміти, що за останні півтора тижні, які минули відтоді, коли ми залишили пустельну Наску, у нас із Яном назбиралося чимало, м’яко кажучи, не дуже чистого одягу.

Пригадую, колись я читав у одній із книг Антона Санченка, відомого українського мариніста, про те, як моряки перуть свої речі під час довгого плавання. Вони нанизують білизну на вірьовку і кидають її за борт, пропускаючи під днищем корабля. (Це я вам повідав для того, шановні читачі, щоб ви вже потроху починали розуміти, чому так сталося, що я залишив у Перу весь експедиційний запас трусів.)

А тепер повертаємося до наших мандрів…

Рано вранці другого дня у Пуно я та чех вирушали досліджувати Тітікаку. Разом з кількома бекпекерами з «Bothy» ми надумали орендувати прогулянковий катер і попливти спочатку до плавучих островів (даруйте за тавтологію), а потім на «нормальний», не плавучий острів Такіле у центрі озера, де, за словами очевидців, люди ще й досі не знають, що Перу відділилось від Іспанії. Так ось, під час ранкових зборів та приготувань у хостелі Ян ненароком розпакував свій кульок з брудною білизною, на кілька хвилин перетворивши нашу кімнату на газову камеру. Я спочатку ледь не знепритомнів, але, на щастя, встиг вчасно вибігти в коридор, хоча потім ще хвилин двадцять у мене виїдало очі, наче від цибулі, і капітально дряпало в горлі. Свій кульок з брудним шматтям я відкривати не ризикнув. Моє здоров’я цього не витримало б.

— Блін, чувак, нам би десь попрати увесь цей мотлох, — сумно прогугнів Ян, обмотавшись кофтою і похапцем запаковуючи назад свою токсичну білизну.

І тут я, на зло ворогам і на радість мамі, згадую про Антона Санченка і його моряцький метод прання. Я так зрадів, люди, не повірите!

— Яне, — впевнено заявляю, — я знаю, що нам робити! Бери всі лахи з собою — сьогодні ми їх виперемо!

Перемо ми з Яном переважно труси, шкарпетки і майки. Шорти рідше. Бо шорти і кофти постійно носимо на собі. Тож вибравшись зранку з хостелу, ми прихопили з собою два невеликих чорних пакети з брудною білизною.

За півгодини наша дружна компанія з п’яти осіб (ми всі познайомились учора ввечері, б’ючись за місце біля каміну в «Bothy») вже спускалась до пристані. Я досить довго і прискіпливо вибирав човен, поки нарешті спинився на біло-блакитному гостроносому кориті, яке виглядало трохи краще за інші суденця, котрі, за моїми оцінками, навряд чи допливли б далі виходу з гавані Пуно. Корито йменувалося «Алькатрас».

Щойно вступивши на облізлий катер, я покликав шкіпера і спитав, чи не може він дістати нам із Яном мотузку, достатньо довгу, аби пропустити її під днищем «Алькатраса». Доблесний капітан куцого перуанського плавзасобу спочатку здивувався з моєї забаганки, але зрештою виконав прохання. Як кажуть: хто платить, той і замовляє музику.

Приблизно о 6:40 ранку човен відшвартувався від причалу і поплив на схід до виходу з гавані, поволі набираючи швидкість. Я відразу підкликав до себе Яна і пишно представив йому програму заходів для прання нашої білизни. Ян уважно мене вислухав і сказав, що я просто «гігант чєловєчєской мислі» (я нахабно замовчав авторство Антона Санченка, присвоївши собі всі лаври), після чого ми почали натягати на мотузку труси й обв’язувати її шкарпетками. Все, як у книзі написано…

Але я, схоже, щось наплутав, бо в мене все вийшло якось не зовсім так, як у Антона Санченка. Можливо через те, що в озері Тітікака склад води якийсь агресивний, зовсім непридатний для українсько-чеської білизни. Можливо, я не врахував, що малі річкові катери зазвичай плавають набагато швидше, ніж риболовецькі сейнери та траулери. А може, то в них на Тітікаці риба така. Ну голодна, тобто… Хтозна.

Вам, гадаю, цікаво, що все ж таки сталося? Насправді все випралося. І то нормально так випралося, скажу я вам: самі резинки від трусів позалишались…

(P. S. Я уявляю, як ця ситуація виглядала в очах нашого шкіпера. Два ґрінго, яких треба було просто відвезти на острови, припершись з самого ранку на човен, просять мотузку. Отримавши бажане, витягують з кишень купу брудних трусів та шкарпеток і з серйозним виглядом обвішують ними вірьовку. Затим кінці оцієї пахучої «гірлянди» вони прив’язують до поручнів на носі катера, а саму «гірлянду» кидають у воду. Через дві години ґрінго витягають порожню вірьовку з води і двадцять хвилин без передиху регочуть, мов ідіоти. Шкіпер потім довго допитувався, звідкіля ми приїхали…)

* * *

Традиційно плавучим островом називають суцільну масу сплетених докупи водяних рослин, глини та торфу різної товщини (від кількох сантиметрів до кількох метрів), що вільно тримається на воді. Ці острови можуть бути як природними, так і штучними, тобто створеними людьми. Найвідоміші штучні плавучі острови знаходяться саме на озері Тітікака і будують їх з особливого перуанського очерету, відомого під назвою тотора.

Перші плавучі острови з’явилися на Тітікаці доволі давно. Їхніми творцями було плем’я Урос, через що і самі острови нерідко називають плавучими островами Урос. Цей нечисленний миролюбний народець будував свої штучні острівці, аби захиститися від більш войовничих сусідів: спочатку від кровожерних вояків царства Колья, а згодом — від Інків. Острови облаштовувались таким чином, щоб на них можна було жити місяцями, ні разу не пристаючи до берега. Коли в околицях Тітікаки з’явилися іспанці, плем’я Урос перебралося на суходіл.

Попервах конкістадори використовували цих людей у протистоянні з Інками, а тому ставилися до них поблажливо. Втім, одержавши перемогу над Інками, іспанські завойовники взялися за остров’ян, своїх колишніх союзників. Після того, як більшість чоловіків забрали в рабство, залишки племені Урос змушені були повернутися на плавучі острови, де успішно переховувалися від іспанців протягом трьох століть, створивши унікальну комуну, котра в буквальному розумінні жила на воді.

Втім, на початку ХХ століття штучні острови знову спорожніли. Цього разу через те, що більшість їхніх жителів тікали у Пуно в пошуках роботи та кращого життя. Лиш нещодавно якась частина далеких нащадків древнього плем’я Урос переселилася назад на водні простори Тітікаки, поновивши будівництво рідкісних очеретяних острівців. Нині вони живуть з того, що показують свої плавучі домівки мандрівникам та туристам.

З нами у човні пливло ще троє французів: два хлопці та дівчина. Хвилин за сорок після відплиття з Пуно ми нарешті вибралися з заростей очерету і наблизилися до першого з плавучих острівців. Незвичайний острів сягав сорок-п’ятдесят метрів у довжину і тридцять метрів у ширину. Вздовж довшої зі сторін тулилося кілька невеликих хатинок з очерету, посередині острова зяяла широченна ополонка, куди спускалися риболовецькі сіті, а на протилежному кінці цього плавучого маєтку стовбичила чотириметрова оглядова вишка. Все це плавно й розмірено покочувалось на холодних водах Тітікаки. Помітивши, що ми з французиками збираємось причалити, з очеретяних хижок нам назустріч кинулись огрядні жіночки, всі в національних перуанських строях: вишитих сорочках та багатоколірних надутих спідницях. Позад них поважно походжало кілька товстих чоловіків з маленькими й чорними, мов у вепрів, очицями.

Шкіпер легко зіскочив на острів — очеретяний настил м’яко спружинив під його ногами — і припнув катер до імпровізованого причалу. Ми спустилися за ним, опинившись в оточенні пишнотілих перуанок, одягнутих у національні костюми. Після обміну взаємними люб’язностями, чоломкань та рукостискань, шкіпер рішуче розігнав жіночок і потягнув нашу компанію в центр острова, де поважно заклавши руки за пояс, стояв найвищий та найтовстіший з чоловіків.

— Друзі, це — Тіто, — відрекомендував шкіпер товстуна. — Тіто, це три французи і два якихось приблуди, які щойно згодували свої труси рибкам у озері.

— Ясно, — багатозначно погойдав головою череватий Тіто.

Як я зрозумів, Тіто був президентом плавучого острова.

Потому засмаглий президент із зашкарублими ручищами розсадив нас із французами круг себе на лавах (теж, до речі, очеретяних) і почав щось поважно розказувати невідомим мені аймарським діалектом; шкіпер перекладав усе на іспанську. Президент розповідав про технологію побудови острівців з тотори, про те, з чого живуть його одноплемінники, про полювання на качок над озером (навіть показав стару ґнотову рушницю, що заряджається з дула, з якої його люди нібито стріляють качок), про цілющі властивості тотори тощо. За словами Тіто, створення плавучого острова починається з того, що з озерного дна на мілині під берегом, де росте очерет, вирізають великі блоки торфу. Ці торфобрикети настільки просякнуті всякою зеленню, що самі по собі тримаються на воді (при цих словах президент Тіто взяв до рук маленький брикетик, схожий на шматок коров’ячого лайна, і опустив його в миску з водою, експериментально довівши, що він справді не тоне). Вирізані блоки зв’язують між собою дротами чи лескою. Затим із дна вирізають нові брикети, які вкладають на перші, і всю цю конструкцію знову скручують мотузками. Так триває доти, доки плавуча маса не зможе витримати людської ваги. Потому на верхньому шарі саджають очерет. Тотора потроху проростає, її листя зрізують і встеляють ним весь острів так, щоб кожен наступний шар лягав упоперек попереднього (це додає міцності острівній поверхні). Коли шарів очерету назбирається достатньо, щоби по конструкції можна було ходити, не провалюючись у мокрий торф, острів вважається готовим до здачі в експлуатацію. Насамкінець на ньому зводять очеретяні житла та облаштовують місце для човнів.

Поки Тіто розказував, я примітив на острові одну річ, яка зовсім не вписувалась у навколишню автентично-аскетичну обстановку. У проході між двома хатинками, схована від допитливих очей, вилискувала на сонці невелика фотоелектрична панель. За першої ж нагоди, тицьнувши пальцем на сонячну батарею, я нахабно спитав у Тіто:

— Пане президенте, а це що таке?

Перуанець відразу трохи знітився, а потім неголосно пробубнів, опустивши погляд:

— Ну, телевізор треба ж якось дивитися…

Після лекції французи упрохали Тіто покатати їх на човні (ви будете сміятися, але човен теж зроблений з очерету), а ми з Яном залишилися на острові: розглядати очеретяні хатинки, фотографуватися на очеретяних ліжках остров’ян та лазити на оглядову вишку.

Повсюди за мною та чехом невідступно совалися тлусті жіночки з мішками, заваленими дешевими сувенірами. Я роздумував, чи не купити собі точну модельку човна, точно таку, на якому Тіто щойно відправився у плавання з французькою делегацією (думаю, не варто казати, з чого виготовлена модель), однак ті човники, які пропонували острів’янки, були виконані дуже недбало й неохайно і геть мені не подобались.

Втім, на острові була одна моделька, змайстрована настільки старанно та вміло, що я просто не міг відвести від неї погляд. Щоправда, була одна проблема: моделька належала до особистої колекції президента Тіто і не продавалася. Нині вона покоїлася на пеньку, з якого президент розказував нам про свій плавучий острів і показував, що торф не тоне в тазику. Повірте, жоден інший човник не міг зрівнятися з улюбленою моделькою Тіто за красою та точністю обробки. Ян, мій доблесний товариш, теж, ясна річ, не міг пропустити повз свою увагу такий шедевр суднобудівного мистецтва.

— Я хочу цього човна, — зненацька проказав чех.

Коло пенька стояв худенький неголений перуанець, певно, охоронець майна президента. Він зразу навіть не втямив, що Ян звертається саме до нього.

— Я хочу придбати цього човна, — твердо повторив мій товариш.

Перуанець стрепенувся, злодійкувато озирнувся і полегшено зітхнув, коли побачив, що Тіто відплив з почесними французькими гостями в суміжні володіння. Затим він глипнув чесними очима на мого напарника і неголосно й зовсім непереконливо промовив:

— Цей човен не продається, пане…

Чесний перуанець дивився на нас із Яном наче дівуля, яка вголос проказала щойно «ні», але самими очима промовляє «так».

— Скільки? — незворушно запитав Ян.

— Двадцять п’ять нуебо солів, — не відводячи свого чесного погляду, чесно відповів перуанець. — Тільки давайте без здачі і… не показуйте човен Тіто.

Відтак мій напарник поспішно відрахував старому хитрунові запрошену суму і поквапливо сховав човен за пазуху.

«Сіра пума»

Достовірно невідомо, звідки походить назва озера. Дехто стверджує, що Тітікака з аймарського діалекту означає «сіра пума» (за деякими іншими джерелами — «кам’яна пума»). Цікавий факт: якщо дивитися на озеро з космосу, воно нагадує пуму, яка полює на кроля. Для цього слід трохи повернути зображення (так, щоб північ опинитася праворуч від спостерігача): тоді Велике Озеро стане тілом пуми, а Віньямарка — кроликом.

Пуми або гірські леви вважалися в Інків священними тваринами. В давнину вони в значних кількостях водилися довкола Тітікаки.

…Шкіпер дав останній прощальний гудок. Катер заторохкотів, затрясся і поволі відчалив від плавучого острова. Ті самі жінки, що зустрічали нас, пропонували сувеніри і співали нам пісень, махали на прощання хустинками, розчулено посміхаючись. Будьте певні: вони робили це щиро, і зовсім не через те, що ми купували їхні сувеніри чи платили за відвідання острова. Їм подобалася наша увага, їм лестив наш непідробний подив, коли ми дивом дивувалися з умов, у яких вони живуть. Я так само щиро махав їм у відповідь і усміхався, з сумом проводжаючи очима унікальний очеретяний острівець — крихітний світ із кількох хатинок з тотори, в якому нащадки древнього народу Урос примудрялися виживати протягом скрутних часів.

Шкіпер узяв курс на схід-південь-схід, прямуючи до острова Такіле. Береги Тітікаки поволі віддалялися, на озері здійнялась висока хвиля, наче на морі. Десь дуже далеко на горизонті вималювалася нерівна голуба смужка — то проступили височенні гори на болівійському березі. За кілька хвилин наш катер віддалився настільки, що гостинний плавучий острів перетворився на нешироку жовто-коричневу смужку, яка нерухомо застигла на чорній воді. А я і далі стояв на верхній палубі — не міг відвести від нього погляду.

А президент Тіто тим часом влаштовував «розбір польотів» своїм підлеглим, допитуючись, яка скотина посміла продати його улюблений очеретяний човник…

* * *

Біля Пуно є ще одна цікава місцина, яку я дуже хотів відвідати перед тим, як залишити Тітікаку і продовжити рухатись на південь Перу. Сійюстані — доінкські поховання на березі озера Умайо, створені у формі велетенських циліндричних башт. Вежі зводив народ Колья, який населяв ці місця ще до навали Інків, їх використовували як гробниці чи поховальні склепи для родичів короля та знаті.

Царство Колья впало під натиском Інків на початку XV століття. Проте Інки не руйнували башти і чомусь продовжували використовувати їх для власних поховань. На жаль, на сьогоднішній день більша частина споруд майже повністю зруйнована. Річ у тому, що на початку минулого століття різноманітні пройдисвіти підривали вежі динамітом, шукаючи всередині скарби. Втім, вони не знаходили нічого, окрім скоцюрблених у формі ембріона мумій та різних поховальних предметів. Жерці Колья навмисне вмощували померлих саме так: навприсядки, з притиснутими до грудей колінами. Крім того, внутрішню порожнину башт формували у вигляді жіночої матки, що все вкупі мало символізувати відродження померлого у потойбічному світі.

За скромну плату нас люб’язно погодився підвезти до руїн один перуанець, якого ми зловили просто на вулиці Пуно. Вежі збудовано на скелястому підвищенні на східному березі озера Умайо, а тому їх зовсім не видно при наближенні. Коли шофер спинив автомобіль і сказав, що ми на місці, я довго не міг второпати, де башти і хто додумався назвати грузьку калюжу діаметром двадцять метрів, що виднілась праворуч від нас, озером. Праворуч від мене простягалось покремсане горбами й неглибокими впадинами розлоге гірське плато, ліворуч здіймався бурий гірський кряж, і жодної вежі, башти чи хоча б стовпа навколо. Після більш ретельного огляду місцевості я зрештою розгледів ледь помітну стежку, що забиралася схилом на вершину плато, а біля неї — невелику будку, з якої неквапом вибирався якийсь заспаний перуанець.

Перуанець виявився охоронцем Сійюстані. Повільно він причвалав до машини і стягнув з нас символічну плату за відвідання сайту. Я дурнувато всміхнувся і спитав у нього про вежі, на що чоловік тицьнув пальцем прямісінько в небо.

— Що, підірвали геть усі? — вирячився я. — Коли?!

Охоронець скорботно подивився на мене.

— Що це значить? — спитав Ян.

— Схоже, ми спізнилися. Останні башти висадили в небо саме напередодні, - сумно проказав я.

Охоронець втомлено покрутив пальцем біля скроні і знову спрямував правицю вверх. Він так і тримав її, поки я, зрештою, второпав, що він показує на вершину гірського хребта за своєю спиною.

— Вони там, нагорі, - буркнув перуанець, — вам доведеться підійматись.

За два заходи ми видерлись на узвишшя, і переді мною постало кілька велетенських башт та рештки древнього муру. Найбільші вежі сягали дванадцяти метрів у висоту та п’яти-шести метрів у діаметрі. Ліворуч відразу за скелями розкинулося гірське озеро запаморочливої краси. Вода була нереально синьою, наче в ній щойно випрали цілий контейнер китайських джинсів «Levis».

Тиняючись сайтом, я несподівано натрапив на одну башту (не дуже велику — не більше шести метрів у висоту), що відмінно збереглася. Грабіжники з невідомих причин пощадили її: кожен з ретельно обтесаних каменів стояв у стіні на своєму місці. Внизу біля самої землі чорнів отвір вузенького лазу, що вів усередину вежі. Цей отвір намертво прикував мою увагу. Я не міг зрозуміти його призначення, оскільки затягувати через нього мертве тіло в могилу, по-моєму, було вельми незручно. Я взагалі не був певен, що через ту щілину могла протиснутися людина, байдуже, жива чи мертва… Скажу чесно, спочатку я навіть не думав цього перевіряти. Все б обійшлося, якби не той бісів знак.

Праворуч від вхідного лазу стриміла невелика попереджувальна табличка, яка інформувала відвідувачів про те, що залазити в башти Сійюстані суворо заборонено, обіцяючи нещадну кару тим, хто надумає це зробити. Мушу визнати, напис на табличці був трохи дивний. Там йшлося не про те, що нахабний троглодит і вандал, який наважиться сунути ніс у поховання, буде покараний згідно із законом. Зовсім ні. Знак погрожував (саме погрожував, а не перестерігав!), обіцяючи страшну кару всім, хто потривожить могилу.

Я обвів язиком сухі губи і повільно роззирнувся навкруг. Нікого. Абсолютно нікого. Затим опустився навколішки і зазирнув у отвір. Стіна могили виявилась надзвичайно товстою. Через непроглядиму темряву я геть не міг роздивитися, що там, усередині вежі.

— Максе… — стурбовано озвався Ян, помітивши, що я став навколішки перед входом до могили. — Максе, не треба…

Я мовчав, пильно обдивляючись краї отвору. Єдине, що мене турбувало в той момент: чи зможу я протиснутися всередину.

— Максе, навіть не здумай, — не вгавав мій товариш. — Ти вже поліз в одну могилу коло Кауачі. Ти що забув, що потім сталося? Чувак, схаменись! Нам сьогодні ввечері їхати в Арекіпу. Якщо, не приведи Господи, в автобусі з тобою станеться те ж саме, що й у хостелі в Насці, пасажири повісять тебе на першому ж ліхтарному стовпі при дорозі!

«Остання сосиска на сніданок була зайвою, — тим часом міркував я. — І булочку до чаю можна було не їсти…». А потім я голосно прицмокнув і подумав: хіба я не козак, чи що? Хіба то я дарма перся сюди з іншого кінця світу, намотавши добрих шістнадцять тисяч кілометрів? Щоб оце просто подивитися на кам’яні кругляки на високогір’ї коло Пуно? Дзуськи! Відтак я вирішив ризикнути і спробувати.

Втім, перед проникненням усередину сійюстанських баштових могил треба було вжити деяких заходів безпеки.

— Чувак, — діловито звернувся до Яна.

Мій товариш метався з боку вбік, не знаходячи собі місця.

— Максе, не треба! Я тебе заклинаю, не роби цього!

— Чувак, не панікуй! Якщо я раптом почну чортихатися, значить я застряг. Ти тоді хапай мене за ноги і витягуй з дірки. Зрозумів?

— Зрозумів, — приречено прошепотів чех.

Відтак я гучно видихнув з легень повітря, втягнув живіт і рішуче встромив макітру в неширокий отвір. Плечі ледве втиснулись у прохід. Утім, якщо протиснулися плечі, логічно міркував я, значить, пролізу весь. Я глухо сопів і насилу поставив тулуб під кутом, щоби плечі зайняли діагональ квадратного отвору. Попри це мене стиснуло так, що я не міг дихати і ворушити руками. Я просувався вперед тільки завдяки тому, що відпихався ногами від землі.

— Чувак, а якщо вона завалиться, тебе витягувати чи ні? — репетував ззовні Ян. — Тобі ж може голову так причавити, що ти вже ніколи не лаятимешся… А раптом там змія і вона вкусить тебе за морду? Га?… Чувак, якщо там раптом буде мумія, не чіпай її голову! Тільки не торкайся до голови! Чуєш мене? Лиши всі черепи на місці!

Зрештою, моя довбешка досягла вільного простору. Я востаннє відіпхнувся ногами і ввалився у внутрішню порожнину вежі. Земля піді мною дихала мертвотною сирістю. Я обережно поводив довкола себе руками, але не знайшов нічого вартого уваги.

— Тут порожньо! — крикнув я крізь отвір, щоб заспокоїти свого напарника. — Ні змій, ні черепів.

— Хай йому грець, — полегшено зітхнув Ян. — Добре, що нема черепів.

Я звівся на ноги і підсвітив мобілкою. Башта всередині була зовсім іншою. Як виявилось, стіни поховальних веж складаються з двох абсолютно різних шарів. Зовнішній шар є гладеньким циліндричним муром, сформованим з ідеально припасованих один до одного каменів. На противагу йому внутрішній шар складається з необроблених каменів, що направлені гострими кінцями всередину башти. Всередині було не так уже й темно: внутрішні стіни вежі звужуються догори, лишаючи на самому вершечку невеликий отвір, через що складається враження, ніби кам’яна кладка от-от завалиться і перемеле мої кістки на шматки.

У вежі було холодно, вогко і, чесно кажучи, нецікаво, тому вже через хвилину я зібрався лізти назад. Однак, виконати це виявилось непросто. Через величезну товщину стін на долівці лишалося зовсім мало місця, тому я не міг лягти й випростати ноги, щоб нормально відіпхнутися. Крім того, отвір зсередини був значно меншим — протиснутися було непросто.

Врешті-решт, звиваючись, наче вуж, подумки картаючи себе за недоречну заповзятливість під час снідання, я виповз з башти назовні. Ян стояв поодаль і нарочито дивився кудись убік, усім своїм виглядом показуючи, що він ніяк не причетний до щойно звершеного акту вандалізму.

Потому я заліз у ще одну башту, знову не виявивши нічого цікавого. Вочевидь, усі мумії, яких не вкрали шукачі скарбів, давно розтягли по музеях. Затим я заліз на кручу над озером і довго дивився, як у воді пропливають відображення хмаринок.

Увесь цей час щось трохи мене гнітило. Здавалося, ніби чийсь сердитий погляд буравить мою спину, ввірчується в легені і доходить аж до серця. Я різко підвівся, крутнувся круг себе, але не побачив нічого, окрім древнього напівзруйнованого муру, похиленої вежі вдалині та синього неба, де-не-де затягнутого вузькими хмарами. Втім, гнітюче відчуття не зникло, а навіть посилилося. Мені вже ввижалось, що за мною спостерігає не одна пара очей.

— По-моєму, тут хтось є, - сказав я Янові.

— Де? — озирнувся чех.

— Тут, — багатозначно відказав я.

— Ти маєш на увазі того телепня-охоронця внизу? Та він скоро покриється пліснявою! Ми можемо по цеглині розібрати всі вежі, а він навіть не прокинеться.

— Я не про нього. Мені здається, що хтось спостерігає за нами прямо тут, на плато.

Мій товариш, примружившись наче радянський розвідник, прискіпливо обдивився околиці і серйозно проказав:

— Чувак, ми тут самі.

Втім, Ян помилявся. Я наблизився впритул до руїн кам’яної кладки, що тяглася майже через увесь археологічний сайт, — від муру майже нічого не лишилося, нині він більше нагадував безладне скупчення каміння — затим спустився навколішки і зазирнув в одну із щілин між брилами.

— Ого! — вигукнув я.

Ян підійшов і всівся поряд мене.

— Хто це такі? — здивовано бовкнув він.

Я ткнув пальцем у щілину:

— Ховрахи. Тут ціла колонія пузатих перуанських ховрахів.

І справді: відразу навпроти мого обличчя у сховку між камені сидів, по-боксерськи підібгавши лапки, тлустий ховрах. Я оглянув дві найближчі розколини і в кожній виявив ще по одному куцохвостому гризуну. Щоправда, останні двоє не були таким товстими і вгодованим. Певно, перший — то їхній бос, подумалось мені.

Затим я схопив якусь трісочку землі і просунув її між каменями, намагаючись дотягти і штрикнути ховрашка. Думав, гризун кинеться навтьоки. Та де там! Ховрах вчепився за протилежний кінець палки і, злісно попискуючи, висмикнув гіляку в мене з рук. Від несподіванки я аж стрепенувся. Геть не очікував подібної сили та завзяття від такої крихітної тваринки.

Я спробував завести розмову і кілька разів пискнув до нього, намагаючись пищати так, як це робив Роберто, наш провідник на Котопаксі, коли скликав до нас усіх кроликів округи. Мабуть, у мене нічого не вийшло, оскільки гризун продовжував дивитися на мене з неприхованою зневагою. Ідеально круглі очі, здавалося, спопеляли мене суворим осудливим поглядом. Ховрашок неначе промовляв до мене: «Нема чого тут пищати, знаю я вас, пискунів! Чого приперлися?». Він не тікав, попри те, що я присунувся практично впритул до кам’яної кладки. А потім несподівано розвернувся до мене задницею. Мовляв, розмову закінчено.

— Нахаба! — образився я й неквапом звівся на прямі ноги.

Ховрахи коло башт Сійюстані

* * *

Підтверджуючи розумні слова, написані мною у повчальному розділі про Кауачі, помста за блюзнірські вибрики на Сійюстані не забарилася.

З Пуно ми вирушали в Арекіпу, великий освітній центр на півдні Перу, де мали провести три дні, після чого простувати на Чилі. Головним завданням Експедиції в Арекіпі було відвідання каньйону Колка — найглибшого каньйону на планеті, який, окрім того, є справжнісіньким раєм для гірських перуанських кондорів.

Утім, до каньйону ми так і не потрапили. По дорозі з Пуно на одному з гірських перевалів нас підстеріг потужний снігопад. Дорогу вщерть засипало, і на одному з підйомів автобус безнадійно застряг. Двигуну не ставало потужності, щоб витягти таку махину на крутий схил. Пасажири повитягали весь багаж на узбіччя і заходилися гуртом підпихати наш транспорт. Утім, щоразу, коли здавалося, що автобус от-от вишкрябається на гребінь, він, зараза, глохнув і зісковзував униз.

Усього цим рейсом їхало чоловік тридцять. На всіх у нас було вісім бутербродів, кілограм яблук, торбинка соняшникового насіння і одна недоспіла диня. Єдине, що радувало: у бакові лишалося достатньо пального для того, щоб не вимикати обігрів.

Цілу ніч ми простояли в горах. На ранок сніг розтав, автобус нарешті здужав продовжити шлях.

Голодні й вимучені, наче вовки, ми прибули в Арекіпу. Дорога, котра мала зайняти лише чотири години, розтягнулася майже на добу. Я вирішив не марнувати час і наступного дня вирушати в Чилі. До вильоту на острів Пасхи лишалося трохи менше чотирьох діб…

ЛІТЕРАТУРА

Бломберг Рольф. Золото і анаконда. — К.: Видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь», 1961. - 136 с.

Фон Дэникен Эрик. Посланники из космоса. Наследие небесных учителей. — Харьков: «Клуб семейного досуга», 2010. - 320 с.

Фидлер Аркадий. Рыбы поют в Укаяли. — М.: Государственное издательство географической литературы, 1963. - 240 с.

Хейєрдал Тур. Аку-Аку (Таємниця острова Пасхи). — К.: Видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь», 1959. - 328 с.

Хейердал Тур. Фату-Хива. — М.: Изд-во «Мысль», 1978. - 303 с.

Хейердал Тур. Экспедиция «Кон-Тики». «Ра». — М.: Изд-во «Мысль», 1972. - 486 с.

Шах Тахир. На пути к Эльдорадо. — М.: Эксмо, 2006. - 384 с.

Von Daniken Erich. Return To The Stars. Gods From Outer Space. - CORGI, 1970. - 138 p.

D'Altroy Terence N. The Incas (The Peoples of America). - Malden, MA, USA: Blackwell Publishing Ltd., 2003. - 378 p.

Easter Island: The First Three Expeditions, 3rd edition. - Rapa Nui, Easter Island: Museum Store — Rapanui Press, 2007. - 180 p.

Englert Sebastiбn F. Legends of Easter Island. - Rapa Nui, Easter Island: Museum Store — Rapanui Press, 2006. - 220 p.

Routledge Katherine. The Mystery of Easter Island. - London: Adventure Unlimited Press, 1919. - 395 p.

Выкуп Атауальпы [Электронный ресурс]: Материал из Википедии — свободной энциклопедии. — Режим доступа: ttp://ru.wikipedia.org/wiki/Выкуп_Атауальпы.

Острів Пасхи [Електронний ресурс]: Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії. — Режим доступу: http://uk.wikipedia.org/wiki/Острів_Пасхи.

Кауачи [Электронный ресурс]: Материал из Википедии — свободной энциклопедии. — Режим доступа: http://ru.wikipedia.org/wiki/Кауачи.

Thomson William J. Te Pito Te Henua, Or Easter Island [Electronic resource] // Internet Sacred Texts Archive. - Mode of access: http://www.sacred-texts.com/pac/ei/ei01.htm.

Лисянський Юрій Федорович [Електронний ресурс]: Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії. — Режим доступу: щ http://uk.wikipedia.org/wiki/Лисянський_Юрій_Федорович.

Voyager. The Interstellar Mission [Electronic resource] // Jet Propulsion Laboratory. California Institute of Technology. - Mode of access: 1 http://voyager.jpl.nasa.gov/mission/interstellar.html.

Mulder Karel. Sustainable Development for Engineers: A Handbook and Resource Guide. - Delft, Netherlands: TU Delft Publishing, 2004. - 346 p.

This file was created

with BookDesigner program

bookdesigner@the-ebook.org

14.09.2010

ПРИМІТКИ

1

Нічогенька собі буде поїздочка… (Ян Фідлер) (англ.).

2

Чувак, я дурний! (англ.).

3

Це що таке, в біса, було?!! (англ.).

4

Я думав, ми могли б проскочити… (англ.).

5

Пам’ятай: кожен новий почин є завершенням якогось іншого починання (англ.).

6

Роберт Пірі (1856–1920) — американський дослідник, у 1909 році першим досяг Північного полюса.

7

Умберто Нобіле (1885–1978) — італійський конструктор, будівник дирижаблів, дослідник Арктики. Організатор та керівник полярної експедиції (1928), яка мала на меті досягти Північного полюса на дирижаблі «Італія». На зворотному шляху дирижабль обледенів і розбився.

8

Роберт Скотт (1868–1912) — англійський дослідник Антарктики. Досягнув Південного полюса на місяць пізніше за норвежця Руала Амундсена. Загинув, повертаючись з Полюса.

9

Фредерік Йохансен (1867–1913) — норвезький полярний дослідник, учасник рекордної високоширотної експедиції Нансена.

10

Руал Амундсен (1872–1928) — норвезький мандрівник та полярний дослідник, перша людина, що досягла Південного полюса (14 грудня 1911 року), перший, хто здійснив перехід Північно-східним (вздовж берегів Сибіру) та Північно-західним морським проходом (протоками Канадського архіпелагу). У 1928-му під час пошуків на гідролітаку «Латам» експедиції Умберто Нобіле Амундсен зник безвісти в Баренцовому морі.

11

Засідання кафедри, назва походить від PhD — абревіатура докторського ступеня в англомовних країнах, та meeting — з англ.: зустріч.

12

Frеn — від; skickat — надіслано; till — до, кому; дmne — тема (швед.).

13

Ми повинні бути відкритими для всього. Можна було б сходити у похід. Я знайшов кілька порад на одному шведському сайті: Дорога Інків, Ойянтайтамбо, каньйон Колка. Не слід зациклюватися на самих лиш руїнах! (англ.).

14

Чувак, повір мені, ми побачимо не лише руїни. Можеш не хвилюватися (англ.).

15

Я так, бляха, переймаюся твоїми руїнами. Дай мені просто побачити зорі над островом Пасхи… і я буду щасливим… (англ.).

16

Дальномагістральний (англ.).

17

Freak — дивак, божевільний (англ.).

18

Як таке, бляха, можливо?! (англ.).

19

«Х’юстоне, ми готові до старту!» (англ.) — такими словами капітан космічного човника доповідає з космодрому в Центр управління польотами у Х’юстоні про повну готовність корабля та членів команди до зльоту.

20

Магічна книга (англ.).

21

Друге за величиною місто Еквадору, великий промисловий порт.

22

Стратовулкан — особливий тип вулканів, що мають правильну конічну форму і складаються з багатьох шарів застиглої лави та вулканічного попелу. Приклади: Кіліманджаро (Танзанія), Кракатау (Індонезія), Фудзі (Японія), Етна (Італія).

23

Я спочатку здивувався, гадаючи, що могло змусити австралійця оселитися в столиці світового бедламу і жити посеред постійного рейваху та хаосу. Я припустив, що причиною могла стати якась молоденька еквадорка, і не помилився. Причому, коли я вперше побачив Метову подругу, мені враз захотілося залишитися в Кіто назавжди і відкрити власний хостел. Та я навіть пиріжками торгувати погодився б.

24

Національною валютою Еквадору є американський долар.

25

За двох, будь ласка. (ісп.).

26

Dies… e-e-eh… Dies y ocho dolares, seсor! (ісп.) — «Десять… е-е-е… Вісімнадцять доларів, пане!»

27

У країнах Південної Америки в рейсових автобусах, окрім водія, завжди сидить його помічник. Він перевіряє квитки, збирає гроші за проїзд, закликає пасажирів на станціях, слідкує за чистотою у салоні тощо.

28

Божевільний… він божевільний! (ісп.).

29

Привіт, хлопці! Що сталося? (англ.).

30

Що він, бляха, робить? (англ.).

31

Ласкаво просимо до компанії перевезень (ісп.).

32

Притулок, пристановище, захисток (ісп.).

33

Гірська хвороба (англ.).

34

Яне, до біса той притулок, я спускаюся вниз! (англ.).

35

Застереження: ненормативна лексика (англ.).

36

Баньос? Вам до Баньоса, пане? (ісп.).

37

Так. (ісп.).

38

Тоді ходімо! (ісп.).

39

Але зачекайте трохи. Моєму другові потрібно в туалет! (ісп.).

40

Що? (ісп.).

41

Є тут хто? (англ.).

42

Хто ви такі? (ісп.).

43

Річ у тому, що під час бронювання через Інтернет сплачується завдаток у розмірі 10 % від загальної суми. Якщо не нагадати про це під час вселення у хостел, при виселенні доведеться платити не 90 %, а повну вартість.

44

Країна (ісп.).

45

Дві тисячі метрів униз, двадцять градусів угору (англ.).

46

Безпечна ділянка у випадку землетрусу (ісп.).

47

Кордон (ісп.).

48

Новозеландська та англійська письменниця-новелістка (1888–1923), найвідоміша письменниця Нової Зеландії.

49

Я не перебільшую. Дещо пізніше я дізнався, що навколо Fronter’и постійно валандаються усілякі підозрілі типи і пропонують мандрівникам «допомогу» при перетині кордону. Тих, хто погодився, вивозять далеко в пустелю і грабують. Останній такий випадок стався незадовго до нашої з Яном появи на Fronter’і. Якісь волоцюги відвезли довірливого американського бекпекера в пустелю і стали вимагати в нього триста доларів за те, щоб повернутися назад. На превеликий жаль, у мандрівника було з собою лиш п’ятдесят доларів готівкою. Розчаровані бандити порішили нещасного на місці, а тіло викинули в пустелі.

50

Рівнина на півдні Аргентини.

51

Кечуа — мова інків, також відома під назвою рунасімі. Незважаючи на офіційний статус іспанської, мовою кечуа активно користуються нині в шести країнах: Перу, Болівії, Еквадорі, Колумбії, Аргентині та Чилі. Більшість носіїв цієї мови проживає в Андах.

52

У тебе є хлопець? (мова кечуа) — тут і далі в тексті наведена транскрипція кечуанських слів, взята з розмовника «Lonely Planet: Quechua»; насправді Інки не мали письма.

53

Я думаю, я вагітний! (мова кечуа).

54

Перепрошую, пане. Де кордон? (англ.).

55

First Player Shooter — стрілялка від першої особи (англ.).

56

По-моєму, на той час у мене від спеки вже почав плавитися мозок. Я не знаю, чому сорокарічний перуанський «студент» відразу не викликав у мене підозри.

57

Все о’кей, містере! Нема боятися! Все нормально! (англ.).

58

Їх також називають «rickshaws» — рикші.

59

Так, я розумію, пане! Один долар або три нуебо соли, будь ласка (ісп.).

60

Нуебо сол — перуанська валюта, у той час, коли я мандрував Перу, нуебо соли міняли на долари за курсом 3:1.

61

Чан-Чан (ісп. Chan Chan) — центр культури Чіму, столиця їхньої держави. Розміщений посеред пустелі на тихоокеанському узбережжі на півночі Перу, на захід від Трухільйо. Збудований переважно з глини та піску. Руїни древнього міста займають величезну територію.

62

Тукум (ісп. Tucume) — сучасна назва великого археологічного сайту, що включає в себе кільканадцять пірамід з адоби (випаленої на сонці цегли), а також палаців та платформ різного призначення. Сайт розташований у Молочній Долині, за тридцять три кілометри на північ від Чіклайо, і є найбільшим та свого часу найвпливовішим скупченням глиняних пірамід на всьому північному узбережжі Перу.

63

Гостьовий будинок (ісп.) — разом з хостелами у Південній Америці досить поширені так звані гостьові будинки (англ. guest houses). Це звичайні житлові котеджі з кількома кімнатами для гостей, які здаються хазяями для мандрівників. У гостьових будинках ви не зустрінете стільки народу, як у хостелах, зате сервіс, як правило, кращий.

64

Я з України… (ісп.).

65

Австралія? Так, Австралія? (ісп.).

66

Брехлива наука (англ.).

67

Ceratonia siliqua — корені цього дерева можуть сягати 60 метрів у глибину, тому воно може рости просто посеред пустелі, висмоктуючи живильну вологу з найглибших земних товщ. Навіть зовсім юне деревце висотою не більше 50 см уже має корені, що вгризаються в ґрунт на 3–4 метри.

68

Вулиця (ісп.).

69

Оце то так! (англ.).

70

Будь ласка, перевір, чи все в порядку, перед тим, як залишити це місце (англ.).

71

Імператор.

72

Місто в Іспанії, в якому протягом довгого часу містилася резиденція іспанських королів. У ньому також знаходяться стародавні римські акведуки — найбільші водоводи за всю історію Римської імперії. Акведуки збереглися до наших днів.

73

Іспанський священик, солдат, історик та географ (1518–1554), одним із перших описав конкісту (іспанське завоювання) Південної Америки. Автор знаменитих «Хронік Перу».

74

Сексуальна жінка (англ.).

75

Ойянтайтамбо (кечуа Ollantaytambo) — визначне інкське місто на півдні Перу, розташоване за шістдесят кілометрів на північний захід від Куско. Стоїть на висоті 2792 метри над рівнем моря. В часи Інкської Імперії Ойянтайтамбо слугувало резиденцією для імператора Пачакуті. Складається з велетенських кам’яних терас та укріплень.

76

Гроші! (ісп.).

77

Давай, давай, давай! Ї-і-ідь, чувак! (англ.).

78

Поїхали, прямо зараз! (ісп.)

79

Привіт, друзі! Як справи? (англ. та ісп.).

80

Як життя, народ? (англ.).

81

Клімат більшої частини Перу є помірним. У найбільш заселених пустельних східних регіонах температура взимку не опускається нижче +14 °C. Тобто обігрів там просто не потрібен. Через це перуанських теплоенергетиків та будівельників не навчають основ теплопостачання житлових будівель. Іншими словами, перуанські інженери просто не знають, як проектувати централізовані системи опалення.

Content

Максим Кідрук
Подорож на Пуп Землі
Т. 1

ЯКОСЬ В ПУСТЕЛІ АТАКАМА… (ПРОЛОГ)

МІЖ ДВОХ СВІТІВ: ПЕРЕДІСТОРІЯ

Отож, літо 1992-го (а може, 1993-го, я ще малий був, не пам’ятаю), Рівне, Україна

10 жовтня 2008-го, десь між 2:00 та 3:00 ночі, Рівне, Україна. Шістнадцять годин до початку чоловічої вечірки. Два дні до весілля

Кінець грудня 2008-го, аеропорт Бориспіль, Україна

Грудень 2008-го, три дні до Нового року, Рівне, Україна

Середина лютого 2009-го, Київ, Україна. Чотири місяці до початку подорожі

ЧАСТИНА І. ЦАРСТВО ВУЛКАНІВ

НАЙДОВШИЙ МЕРИДІАН

Червень 2009-го, Стокгольм, Швеція. Два тижні до початку подорожі

1 липня 2009-го, Кіто, Еквадор. Перший день у Південній Америці. І взагалі — перший день у південній півкулі

КРОЛИКИ НА КОТОПАКСІ

2 липня 2009-го

ХОСТЕЛ «ТРАНСИЛЬВАНІЯ» І ДВАДЦЯТЬ ХВИЛИН В АМАЗОНІЇ

ВУЛКАН ТУНГУРАУА

FRONTERA

Неділя, 5 липня 2009-го, Баньос. Три дні до перетину кордону

Понеділок, 6 липня, полудень. Десь по дорозі між Баньосом та Куенкою

ЧАСТИНА ІІ. МАНДРИ КРАЇНОЮ ІНКІВ

ТОЙ ДЕНЬ У ТРУХІЛЬЙО

9 липня 2009-го, Трухільйо, Перу

11 липня 2009-го, руїни піщаного замку Чан-Чану

ЗАГАДКА ПУСТЕЛЬНОГО ПЛАТО

ЯК БОГИ НАСКИ КАРАЮТЬ ЗА ОСКВЕРНЕННЯ МОГИЛ

20 липня 2009-го, руїни Кауачі, сорок кілометрів на захід від поселення Наска

21 липня 2009-го, кладовище Чаучійя

У СЕРЦІ І МПЕРІЇ

МАЧУ ПІКЧУ — ЦИТАДЕЛЬ НА НЕБЕСАХ

НА БЕРЕГАХ ТІТІКАКИ

ЛІТЕРАТУРА

ПРИМІТКИ