Фабіцька Йоанна

Шалене танго: істеричний роман

Йоанна ФАБІЦЬКА

ШАЛЕНЕ ТАНГО:

істеричний роман

Моїй Мамі та Улі К. — найкрутішим у світі дівчатам

1

— Аллах акбар! Аллах акбар! — натхненно вигукував молодий араб, якому щойно наділи кайданки працівники служби безпеки. Він шарпався, як навіжений, а його обличчя світилося в екстазі. Очманілі від спеки англійські поліцейські жували гумку, і з тупою педантичністю втовкмачували йому, що востаннє вірять у його погрози й немає чого розраховувати на чергове затримання. «Терорист» виявився їхнім давнім знайомим, невиліковним комедіантом, хворим на нарцисизм. Коли його було викрито, він підвівся з підлоги й поплентався до бару по пляшечку коли, повторюючи як мантру своє «Аллах акбар!».

Ядзя подумала, що Бог, на жаль, анітрохи не «акбар», якщо покинув її посеред цієї жорстокої цивілізаційної пастки, якою став страйкуючий аеропорт. Галас, від якого розколювалася голова, гучнішав довкола з кожною хвилиною. Мультикультурний тлум лементував усіма мовами світу, а народ в істериці одночасно гасав туди-сюди, ніби на головній вулиці Нью-Делі. Бракувало хіба що прокажених, з надгнилими кінцівками, які відпадали зненацька, й священних корів з їхніми купами посеред дороги й цілковитою індуїстською незворушністю. Якби зараз під рукою опинився якийсь буддійський монастир, Ядзя не вагаючись покинула б свою розтельбухану валізку (у якій саме зіпсувався замок), зловісний привид кульгавої долі на горизонті й власне кохане, але таке капосне чадо. На жаль, ченці були далеко, нірвана ще далі. Зате зовсім близько опинилася родина спітнілих німців, які нетерпляче тупцювали на місці. Наймолодше німченя з буйволячою грацією саме топтало ратичками два останні рогалики, куплені завбачливим Ядзиним синочком — Густавом.

«Ну, до всього мені ще тільки клімаксу бракує», — подумала Ядзя й гепнулася на картонні коробки, дбайливо обклеєні стрічкою з написом: «Симпозіум любителів орігамі».

Минала сьома година страйку носіїв у терміналі дешевих авіаліній «Скай Флай» під Лондоном. У повітрі аромат східних пахощів змішувався із запахом ковбаси, запханої в багаж, пряних приправ і смородом спітнілих тіл. Від усіх тхнуло однаково сильно й неприємно. Фаза скрайнього збудження в пасажирів змінювалася апатією й безпорадністю. Треба почати берегти сили. Хтозна, скільки це ще протриває? Щодо Ядзі, то їй було байдуже. Вона якраз дійшла до межі, переступивши яку, людина вже нічому не дивується. Спокійно дивиться по ящику репортаж про яку-небудь криваву різанину, а тоді бачить власних сусідів і родичів, котрі ридають перед камерою: «О-о-о-ох, це жахливо… Я б ніколи не повірила, що вона може таке зробити. Завжди була слабовитою жіночкою, гарною матір’ю й зразковою розлученою дружиною».

Узагалі-то, Ядзя ніколи не була гарною матір’ю, принаймні точно не такою, яка б задовольнила кровожерне суспільство, спрагле поту, крові й сліз на важкій, наче артилерія, материнській службі. Власне кажучи, кращою матір’ю для себе самого був її синок, понад вік розвинений восьмирічний хлопчик: завбачливий і обов’язковий, зарадний і педантичний, словом, цілковита протилежність своїй неврастенічній, безпорадній матусі, яку вічно випробовувало життя, раз-у-раз кидаючи її у вир розпачу. На жаль, Гуцьо подорослішав зарано й був абсолютно позбавлений безтурботності й життєвих радощів дитини його віку. Малого постійно розшарпували екзистенційні сумніви, він звично переживав «про запас» і був просто-таки зразком, коли йшлося про вигадування нещасть і катаклізмів, які могли впасти на їхню маленьку родину. Тож, намагаючись випередити долю й перехитрувати фатум, хлопчина завжди був напруженим, сторожким і все сприймав надто серйозно. Усе це призвело до того, що в колі близьких і не дуже знайомих, він уважався екземпляром рідкісним, важким і занудним. Будь-який прояв поблажливої інфантильності, з якою дорослі звикли ставитися до дітей, Густав одразу помічав, і не залишався в боргу, демонструючи проникливість і гіркий досвід знайомства з людською природою. Така його поведінка вкупі із життєвою безпорадністю Ядзі спричинилася до того, що в неї в рубриці «друзі» постійно значилося: півтора, місцями два. Зараз це число наближалося до нуля, хоча ще вчора здавалося, що Ядзя нарешті завжди засинатиме на сильному плечі самця. А Гуцьо, своєю чергою, здобуде чоловічий взірець для наслідування, і їхня двоособова досі сімейка отримає постійний приплив тестостерону.

Два роки тому Мешко, чоловік зі слов’янським іменем, похмурою душею й багатою уявою, з’явився на краю їхньої життєвої ями (до якої знову гепнулася Ядзя) й прорік: «Відтепер усі твої проблеми скінчилися, бейбі». А що кожна закохана жінка стає ідіоткою, Ядзя, не змигнувши оком, повірила в ці декларації, не бажаючи помічати, що виконати їх неможливо, бо вони породжені очевидною й оманливою впевненістю в чоловічій усемогутності. Справу було зроблено, Ядзя опинилася в його ліжку, і Мешко виїхав до Лондона, де як класний будівельник з перспективами, повинен був підготувати ґрунт для спільного щасливого майбутнього. Надалі їхній роман розвивався переважно в листах.

(…) Кохана, — писав він з далекої Англії. — Ти не повіриш, але я вчора стояв такий сумний на Вікторії, і хіба що спогади про твою дупцю рятували мене від повної хандри. Хлопці скочили щось перехилити, але ж я Тобі обіцяв, що не буду тут пити. Аж раптом до мене забалакав якийсь чепурунчик. Спершу я думав, що то англюк, та й до всього педрило, аж то поляк, католик. Ну, супер! Післявоєнна еміграція, прошу-перепрошую, їй-Богу. Бейбі, він мені зразу дав роботу, ще й абсолютно легальну! Йому кров з носа треба когось для викінчення будинку. Ну, ти тепер як приїдеш, то в нас буде рілі, рілі парадайз. А в тому нашому раю будемо собі гасати голяка, не стидаючись, із фіговим листком. І Тобі не треба буде нічого робити, нічогісінько. Я Тебе буду й годувати, і поїти, і мити Тебе буду цілу-цілісіньку. Ух, я взагалі такий крейзі, як про Тебе думаю, такий крейзі, що в мене напевне яйця вибухнуть, так я за Тобою сумую…

Господи, і вона могла закохатися в такого придурка! Певне, сама собі вирішила зробити на зло, коли з ним зв’язалася всупереч інтуїції, здоровому глузду й усім знакам на небі й землі, які віщували нещастя. І все-таки вона його кохала й сумувала за ним так, що як тільки виникали сумніви, Ядзя швиденько притлумлювала всі свої підозри й страхи, поглинаючи гори їжі. І чекала, постійно чекала.

Тим часом Мешко настільки зручно влаштувався на еміграції, що настав момент для рішення: закриваємо наше життя в Польщі, розпочинаємо future на Британських островах, у країні скандалів у королівській родині, гри в поло, незворушності й терактів. І коли він учора під час святкової вечері зворушено пробурмотів: «Сонечко, я хочу тебе з деким познайомити», Ядзя була впевнена, що це буде:

а) його мати;

б) англіканський священик, який їх повінчає;

в) лакей і управитель їхнього лондонського маєтку.

На жаль, це виявився варіант г): майбутня мати його дитини («Сонечко, сорі, але я не міг би жити подвійним життям»).

Щоб не заколоти падлюку виделкою для крабів, Ядзя негайно помчала в аеропорт, запихаючи до своєї торбинки якийсь одяг, дитину й розчавлене почуття власної гідності. Усю дорогу в метро Густав скиглив, що вони забули взяти Раймунда. То була на диво бридка, вилиняла одноока забавка, яку Гуцьо давним-давно дістав від свого батька. Той, повертаючись із нічної гулянки, купив його принагідно в якогось вуличного п’янички. Уже сам Раймундів вигляд свідчив про його бурхливе минуле. З писка в нього стирчали два оранжеві, непропорційно великі ікла, які додавали цьому страшкові певного драматизму. Зрозуміло, що він навіки підкорив вразливе дитяче серце.

— Ну, не плач, ну, будь ласка… — Ядзя виявилася зовсім безпорадною перед синовим розпачем. — Я тобі куплю якогось іншого ведмедика.

— Це не був ніякий ведмедик, а…, а… ну-у-у-утрія, бу-у-у-у!!!

А й справді, Раймунд був нутрією й скидалося на те, що він щез із їхнього життя так само безслідно, як Мешко, нова школа Гуця, прогулянки по Ноттінґ-Гілл та ідилічне життя під крилечком королеви. Мати й дитина зіщулилися на сидіннях, переживаючи кожен по-своєму власну пекучу втрату.

Страйк в аеропорту виявився для них, власне кажучи, благословенням.

Ядзя, прикута до цього місця разом з тисячею інших людей, могла трохи охолонути, переконатися, що іншим жінкам іще гірше (у черговий раз старопольський засіб від хандри виявився поза конкуренцією). Навіть якщо зараз вони й перебувають у щасливих шлюбах, то їх точно колись покинуть. Вона зрозуміла, що це просто закодоване в природі чоловіків, і важко мати до них якісь претензії… Вони такі собі нижчі, недорозвинені форми існування, послідущий людський вид… Тож єдине слово, що спадало їй на думку зараз, коли Ядзя заклякла в розпачі й дивилася на всіх цих пихатих чваньків в авіаційних уніформах, лінивих прибиральників, що ховали папірці під килимками, череватих батьків родин, які мало не порозлягались на пластмасових стільчиках, шмаркачів, що вже гаркали на своїх дівчат, і маленьких прикрих хлопчаків, котрі надимали пухирі жуйки й зневажливо вистрілювали ними просто в обличчя власних сестер, а ті сиділи з виглядом природжених рабинь… отож, єдиним словом, яке спадало їй на думку було «знищення». Принаймні до моменту, коли вона пригадала про власного сина.

— Не переживай, я тобі допоможу її випити, — пробурмотів той, силкуючись закрити зіпсований замок у валізі.

— Що випити? — Ядзя глянула на нього, як на інопланетянина. Траплялися хвилини, коли впевненість, що вона народила прибульця з інших світів, була стопроцентною.

— Ну, цю гірку чашу, яка тобі нині дісталася. Але ж людина за період еволюції чогось навчилася…

З останніх сил Ядзя урвала лекцію про захисні механізми, які людська психіка запускає в критичні моменти.

— Якщо не припиниш негайно, покину тебе на першому ж контрольному пункті.

Вона почувалася справді втомленою, вижертою ізсередини якимсь велетенським хробаком, і з вирвою після вибуху авіабомби замість серця. Брудна, липка від поту, огидна й вичавлена, як цитрина. Їй було за тридцять, усі знають, що в цьому віці схуднути геть непросто, а секс видається не таким казковим, як про це пишуть у бабських журналах. На додачу прокинувшись якось уранці, можна побачити в дзеркалі власне подвійне підборіддя. Вона повсякчас запитувала себе: як це так, щоб кожного разу фінал був однаковісінький? Спершу повне очамріння, плани й сподівання, і раптом ні сіло, ні впало: бемц! У ній зростало величезне відчуття, що світ скривдив і покинув її, і вона вже зовсім не криючись, розплакалася. Однією рукою намагалася надягти чорні окуляри, а другою витерти соплі, що дзюрком текли з носа. Дістала носовичка, окуляри випорснули з руки й брязнули на підлогу прямісінько під чоловічі ноги, у піжонських кросівках і фірмових штанях… Почувся хрускіт пластмаси й скла.

— А-а-апчхи! — Ядзя чхнула, густо вкриваючи соплями круті кросівки незнайомця.

— Курва мать..! — верескнув чепурунчик чистісінькою польською й скорчив таку міну, наче хотів будь-що втекти від своєї вкритої шмарклями ноги. — У вас що, зовсім дах поїхав?

Ядзя не спромоглася на якусь дотепну відповідь. У її серці жах змішався з полегшенням, бо що не кажи, а зустріти земляка завжди приємно. Людина не почувається такою самотньою. Разом з тим вона замислилася, як це дехто може ходити у взутті, вартим декілька її зарплат, і що робити, коли цей прилизаний клоун зажадає фінансового відшкодування?

— Перепрошую, але ж я це зробила не навмисне, еге ж?

Тим часом Густав, золота дитина, з величезним натхненням чистильника-початківця припав до ніг незнайомцеві. Витираючи носовичком зневажені кросівки, він щомиті спльовував на них.

— Це «Найк», правда? — упевнено запитав хлопець. — Остання модель… «Найк» відкрив у Китаї ще одну фабрику… Там працюють п’ятирічні діти, а платять їм по двадцять центів за десять годин роботи.

— Е-е-е… — Чоловік відчув, що потрапив у пастку й погляд його заметушився, немов шукаючи, куди втекти.

— Я можу відшкодувати кошти хімчистки, — запропонувала Ядзя, витираючи носа.

— Та не жартуйте… — він стояв знічений, розсіюючи довкола млосні запаморочливі пахощі туалетної води «Раш» від Гуччі.

Цей запах викликав у Ядзі незрозумілий смуток. Він непокоїв і притуплював гостроту зору. Ось чому замість того, щоб замовкнути, вона підсвідомо продовжувала цей принизливий обмін репліками.

— Певне, що жартую… Я така собі дотепниця. Із самого ранку смішки з мене так і пруть. — Її голос небезпечно здіймався до чимраз вищих частот. — Отак собі походжаю й сякаюся на людей, ха-ха-ха! Мені все подобається, навіть те, що я залишилася сама як палець, з дитиною, і тепер не знаю, як знайти сили, щоб пережити черговий день! Ну, чого ж ви не регочетеся? Луснути можна від сміху-у-у! — І Ядзя розревлася як дитина.

Пасажири, що стояли віддалік, оглядалися, і стурбовано запитували, чи все гаразд. А коли численне потомство індуської пари зі співчуття заридало з нею за компанію, Ядзю підхопила лагідна хвиля взаєморозуміння. Уже невдовзі вона потопала в неозорих обіймах грудастої афроамериканки, тоді як Густав, поїдаючи зацукровані ананаси, використовував нагоду покращити свою англійську.

Обшмарканий чоловік трохи потупцяв на місці, а тоді непомітно витер кросівки об власні штани. Прямуючи до гейта № 8, він роздумував, чому це, у дідька, жінки поводяться так, що завжди почуваєшся винним.

* * *

Літак до Варшави мав уже злітати. Але що таке декілька хвилин порівняно з кількагодинним запізненням! Пасажири виглядали помітно розслабленими. Ще трохи, і вони будуть удома. «Окенцє» привітає їх зіпсованими кондиціонерами, безладом і персоналом, який бовваніє десь у тумані. Ядзя вмостилася біля проходу й пояснила Гуцеві, що він не може сісти біля вікна й спостерігати, чи не відпадають шасі. Вона прагнула, щоб від неї ніхто нічого не хотів, ніхто нічого не говорив, не вимагав уваги, відповідей, якоїсь реакції. Хотіла пережити принаймні найближчу добу. А потім наступну, от і все… Дивилася на впертого Гуця, який приклеївся носом до ілюмінатора, й роздумувала над тим, наскільки великий тягар поклала на власну дитину. Сама розбита й слабка, як равлик з розчавленою черепашкою, вона була для свого синочка нікудишньою підтримкою. Це швидше він не раз її підбадьорював, а йому ж було лише вісім років. Хіба можна від хлопчика очікувати, щоб він завжди був поруч і підтримував матір? Єдиним повірником дитячих жалів було плюшеве страховисько. Але Раймунда вона його теж позбавила. Через власний егоїзм та істеричний поспіх. «Я чудовисько, — подумала Ядзя, — влаштувала своїй дитині пекло з недорікуватою матір’ю й волоцюгою батьком, якого й слід загув швидше, ніж вистигли його капці».

Мешко мав бути іншим, винятковим, і все-таки, незважаючи на своє кретинське ім’я, він урешті виявився точнісінько таким самим чужим і ворожим для неї, як і всі люди, котрі штовхають одне одного щодня на вулиці. Його вчинок був підлим, огидним і безвідповідальним. Навіть спогад про його голос, запах і присутність призводили до того, що в Ядзі тьмяніло в очах. Усвідомлюючи, що вона робить несправедливі й образливі узагальнення, Ядзя вирішила оминати чоловіків десятою дорогою, і раз та назавжди очистити власну життєву територію від будь-яких доказів існування цієї очевидної халтури Матінки-природи.

— Перепрошую… Ви мене можете пропустити? Моє місце біля вікна… на жаль.

Ядзя завмерла, не вірячи власним очам.

— Ви це що, навмисне робите?

— Що роблю?

— Переслідуєте мене через пару кросівок! Ви що, психопат? І тепер будете мене цькувати, доки я не накладу на себе руки?

— Господи, Боже… Я лише хочу сісти на своє місце, — пояснив не на жарт переляканий чоловік.

— Клас. — Гуцьо відлип від шибки. — Я вас називатиму паном Шмарком, добре?

Той не встиг заперечити, бо засвітився напис — прохання пристебнути паски. До нашої трійці нетерпляче квапилася стюардеса. Із кожним кроком вираз її обличчя ставав усе менш суворим, і коли дівчина була вже близько, на її вустах розквітла запаморочлива посмішка, груди випнулися вперед так різко, що мало не порозліталися ґудзики уніформи, а рука торкнулася голови й одним порухом розпустила заколоте волосся, яке хвилею лягло на граціозну шию.

— Не може бути, — майнуло в Ядзиній голові, — я що, граю в якомусь занюханому серіалі? Що тут відбувається?!

Тим часом ця розохочена самиця кинулася до чоловіка, який продовжував стояти.

— Це ви? О Боже… Це справді ви? І-і-і-і!

Вона повторила це ще кілька разів. Зупинилася лише тоді, коли літак, що прямував до злітної смуги, занесло ліворуч, і зуби стюардеси зустрілися з металевою ручкою банкетного візочка, що стояв у проході.

— Гм, але ж… спокійно, я тут інкогніто, але це дійсно я. — Задоволений Шмарк кокетливо зиркав довкола, сяючи в посмішці фарфоровою щелепою, вартою щонайменше кільканадцять штук.

— Ну й дурень, — Ядзя з відразою спостерігала за непристойною сценою, яка одним махом перекреслила доробок ста років фемінізму. Тим часом стюардеса, яку трусило, наче в лихоманці, вперлася, щоб власноруч застебнути пасок цьому VІР-ові. Перш ніж зникнути в надрах службового приміщення, вона ще раз зашпорталася й зіштовхнулася з такою ж самою збудженою товаришкою.

— Отак її вирубили ваші феромони. — Гуцьо обернувся до сусіда. — Шкода, що в моєї мами викривлена носова перетинка, і вона слабо відчуває запахи. Жодних шансів отак відреагувати на якогось мужика. Хіба що операцію зробити.

Ядзя злісно глипнула на свою жахливу дитину, але їй забракло сили, щоб принаймні злегенька придушити первородного. Виснажена всім, що довелося пережити за останні дні, вона мріяла про ванну й чисті труси. Ці прагнення в поєднанні з інтенсивним запахом «Раш» призвели до того, що в Ядзі зростала чимраз сильніша, майже атавістична агресивність до чистенького, вилизаного красунчика. Спокою не давала й думка, хто ж він у біса такий. Актор з мильних опер? Співак? Найзнаменитіший польський стриптизер?

Голова в неї аж тріщала від усіх цих думок. Попросила келих вина, потім другий. Від учора вона нічого не їла, тому швидко відчула цю специфічну легкість буття, що її дає алкоголь. Гуцьо спав, літак лагідно погойдувався між хмарами, серце поступово переставало стікати кров’ю… На жаль, паскудний шлунок ні сіло, ні впало, підскочив до горлянки, зробивши там трійний аксель і… Ядзя мусила визнати, що незнайомий VIP, що сидів поруч, мав усі підстави, щоб закричати:

— Ах ти ж курва мать! Це вже занадто, зустрінемося в суді!

* * *

Ядзя з полегшею впала на заднє сидіння таксі, на передньому її син мордував водія докладною розповіддю про політ до Варшави. Той щохвилі занепокоєно зиркав у дзеркальце. От зараза, вчора оббивку поміняв на давно вимріяну, під назвою «Спогад про Сахару».

Звісно, коли Ядзя вже перестала блювати, у літаку почалося справжнє пекло, а їй самій хотілося провалитися крізь землю. Усі метушилися навколо жертви й на мить зависла загроза, що на порятунок убрання цього особливого пасажира прибіжить сам перший пілот, бортовий механік і навіть автопілот. Ядзею ніхто не переймався і їй довелося буквально випрохувати декілька паперових рушників. Гуцьо, що допомагав їй допровадити себе до ладу, раз у раз погрожував, що зараз і сам ригатиме, чим викликав на борту чергові напади паніки. Коли літак нарешті приземлився, ситуація більш-менш уладналася. На щастя, серпень видався дійсно спекотний, та все одно зустрічаючі в залі прильотів були шоковані, побачивши, що один з пасажирів виходить у самих плавках, темних окулярах та із золотим браслетом на зап’ястку. Решта мокрих лахів волочилася за ним по підлозі, залишаючи помітний слід. Тут-таки за таким небуденним видовищем з винуватою міною сунула Ядзя. Її погляд мимоволі стежив за прекрасно розвиненою мускулатурою чоловіка, його підтягнутими сідницями й старанно видепільованою спиною. Для неї це було захопливим видовищем, бо досі вона мала справу виключно із суцільно волохатими мужиками. Ядзя трохи додала кроку й добачила над самою дупою тату: «Верена forever».

— Тридцять два, п’ятдесят… ну, та нехай уже моє пропало: тридцять два.

Таксі зупинилося на вулиці на старому Повіслі. Водій вочевидь утратив терпець, коли Ядзя пірнула в глибини гігантської валізи й витягла з неї гаманець. Щось задзвеніло, і вона почала збирати розсипані по підлозі дрібняки. Чоловік безгучно тарабанив пальцями по панелі приладів, намагаючись опанувати роздратування: запізниться на обід, а нині його улюблений гороховий суп. На копчених реберцях, з підсмаженою цибулькою. Краєм ока зиркнув на хлопця. Той сидів із серйозною міною й вивчав правила перевезення. Взагалі диво, що ця панійка досі його не загубила. У свою чергу хлопчина виглядав більш тямущим, ніж матуся. Де це видано, щоб навіть блузку рівно не застебнути? Жінка мусить бути доглянута… жакетик якийсь, очка підмальовані, зачіска, а тут, маєш — чисте тобі страховисько. Якби його баба була така непритомна, вигнав би її під три чорти. Збирає ті копійки, збирає, ще тут до Риги поїде. Хлопчина вже вибовкав, що вона цілий літак обригала.

— Та не шукайте вже тих грошей. Ліпше малому який пістолет купити бавитися, чи що…

Хряснули дверцята й авто від’їхало так швидко, що вони ледве встигли відскочити.

* * *

Сходова клітка зустріла знайомими запахами. Хоча Ядзине життя за останній тиждень було повністю зруйноване, тут нічого не змінилося:

— перший поверх: котячі сцяки й квашена капуста (певне, знову готують біґос);

— другий поверх: нудотно-солодкі дамські парфуми й старі пісні Єжи Поломського на повну гучність;

— третій поверх: тихо й затамований подих за дверима (цей здивачілий дідок, як завжди стримить, напевне, причаївшись біля вічка, чи є в нього якесь особисте життя?);

— і, нарешті, останні декілька сходинок: низька стеля і в Ядзі перехоплює подих від важкого, паркого, застояного повітря. Це їхні володіння: двадцять метрів квадратних дво- чи радше півторакімнатної задушливої мансарди, без ванної, дивом облаштованим туалетом, таким крихітним, що двері в ньому не зачинялися. І виходом крізь єдине віконце на приватну латочку даху — їхньою єдиною розкішшю.

Живучи тут, вона почувала себе героїнею класичного роману про важку долю самотньої матері, яка постійно голодує, полишена на поталу жадібних домовласників. Між іншим, цікаво, коли кооператив знову підвищить квартплату. У гаманці залишилося лише кільканадцять злотих, на рахунку — не набагато більше. Порожнеча в серці, порожнеча в холодильнику… Гуця знову треба записати до школи (від вересня він мав навчатися в Лондоні), купити йому підручники й нові черевики. Зі спортивного костюма він теж, напевне, виріс. Та ще телефон і стоматолог, звісно, приватний. Пралька поламалася й шибка тріснула… Ядзя, нокаутована підрахунком поточних витрат, сповзла на підлогу, а тим часом її енергійний синок уже заходився біля тазика із пранням. На хвилинку відволікся й побачивши, що діється, витер руки об зимове пальто, яке висіло на стільці.

— Мамо, не плач. Може, нас іще хтось колись полюбить…

Вона міцно його обняла. Синок був її єдиною радістю, найвірнішим, найвідданішим другом.

«Кшш, кшш», щось, схоже на шкряботіння, почулося від вхідних дверей. Ядзя обережно відчинила.

— О, перепрошую… Я справді не хотів заважати. — На порозі стояв сусіда з нижнього поверху.

Той самий, котрий стежив у вічко за кожним її рухом. Знав, коли Ядзя йде вранці до крамниці, а о котрій повертається з роботи, у які дні до неї приходять її дві веселі подружки. Едвардові подобалося, як вони напідпитку хихотять на сходах. А якось вони навіть співали непристойних пісень. Але тут вилізла та стара наштукатурена швабра, Мацеякова, і почала на них верещати. Наче то комусь заважає… У будь-якому разі Едвард волів, коли співали вони, нехай і напідпитку, а не цей артист з погорілого театру — Поломський. Який на додачу носив фарбовану перуку. Мужчина мусить уміти постаріти гідно. Сам він лише вуса підфарбовує. Але вуса — то геть інше.

Тож він стояв на порозі маленької квартирки своєї улюбленої сусідки, і зі смутком спостерігав, наскільки вона пригнічена. Очі підпухлі, заплакані. Певне, має проблеми, бідолашка. Звісно, самотній жінці нелегко. Та зате хлопчина в неї просто диво. Чемний, добре вихований, завжди про здоров’я запитає, от лише… якийсь такий занадто серйозний. Ні щоб із хлопцями вийти, у м’яча поганяти… А він сидить удома цілими днями, а як піде, то тільки з матір’ю. Певне, дуже її любить.

— А я пошту приніс. Листоноша кинув на килимок… отак, без жодного пошанівку. Я подумав собі, може то щось важливе. Вам шкода було б, якби пропало. Але тут нічого не загубиться, я стежив. Бо я завжди… завжди…

— Дякую, не варто було клопотатися. — Ядзя взяла декілька конвертів і нещиро всміхнулася.

Нині їй не хотілося ні про що говорити. Досі вона вважала цього сусіда нешкідливим, милим дідком. Але тепер він видався їй дуже нав’язливим і занадто цікавим.

— Дуже вас прошу більше не переймалися моєю поштою.

— Але я… з доброго серця… — пробурмотів той, закусивши губу.

— Добрі серця існують лише в операційних, за умови, що вони підходять для пересадки. До побачення, пане.

— Як дивно, — подумала Ядзя. — А я гадала, що старі люди вже не червоніють.

Вона захряснула двері так швидко, що сусіда не встиг відсмикнути руку, і прищемила йому великого пальця. За якусь хвилину мусила визнати, що вона повелася, як типова садистка. Покалічила невинну людину лише через те, що сама занадто слабка, аби спрямувати свій гнів проти справжнього винуватця. Проти того, хто зовсім недавно був батьком, матір’ю, Господом Богом, святим духом і Че Ґеварою в одній особі.

— Тепер у нього може бути перелом зі зміщенням, а як ще почнеться гангрена… — Гуцьо вже осідлав свого улюбленого коника.

— Годі!

У Ядзі почала посмикуватися права верхня повіка, ще мить і вона вибухне. Відколи себе пам’ятає, її тіло реагувало так у моменти нервових потрясінь. Через це в ліцеї її прізвисько було «Смикалка». Вона його ненавиділа.

Ядзя почала нетерпляче розривати конверти. Суцільні рахунки, рекламки… А от і лист з її видавництва.

…у зв’язку із заявою про розірвання угоди про працю (…) на прохання працівника. Задовольняємо прохання (…) згідно з (…) За згодою сторін… негайне розірвання угоди (…) без попередження за три місяці.

Дата, підпис, печатка.

Ще й це на додачу! Здається, це вперше, коли ця задрипана фірма, яка витискала з неї всі соки, погодилася виконати її прохання. Щойно закінчивши навчання, вона гарувала там без жодного підвищення як низькооплачуваний ілюстратор дурнуватих дитячих книжечок про котусика-серусика й стрибунця-пердунця. Ніч, день, неділя — не неділя… Як треба було зробити щось «на вчора» або переробити те, що спартачив якийсь придурок, то звичайно: «Яга, дорогенька, лише ти, ти впораєшся, задля фірми, потім розрахуємося!». Там вона встигла погладшати, постаріти й скиснути, умерти як художник і перетворитися на ідіотку. А вони собі зараз так просто: «Звільняєшся? Нема питань, бувай, ґуд бай». Срана їхня, загиджена, корпоративна мать!

Це правда, що вона почувала себе, як представник секс-меншини в президентській канцелярії, але ж принаймні була якась робота. Злиденні копійки кожного місяця, фірмовий басейн і ящик з лахами, у якому можна було собі щось знайти, якусь шмату, що набридла директорській жоні, вельможній Леді Ботокс. І кий біс її підштовхнув, аби так відразу розривати угоду, ні, щоб взяти відпустку за власний рахунок? Роздивитися в Лондоні, переконатися, чи й справді Мешко все залагодив. Ще б пак, що тут скажеш: була й гарненька квартирка, і перспектива роботи в діаспорній газеті, навіть дитяча кімната. На жаль, адресаткою цих благ виявилася не вона. Та, на яку він спокусився, була років на десять молодшою й кілограмів на двадцять худішою. Принаймні, те, що Ядзя встигла побачити.

— Мамо… ма-а-а-амо… — голос дитини ледь долинав крізь застиглу лаву думок, — знову в тебе те око сіпається.

2

Цілий тиждень лляло. Дощ безперестанку. На сніданок, обід і вечерю. Спершу вода стікала по стіні, потім по кухонній шафці, зупиняючись на мить, наче востаннє наважуючись і… хлюп! Прямісінько до відкритого слоїка із запліснявілим варенням, на холодну яєшню або на черствий, одинокий окраєць хліба. Манюній столик, утиснутий між пралькою й плиткою на дві конфорки, був тим, що в помешканнях з нормальним метражем зветься кухнею.

Дах знову, як і щороку, протікав. Лляло безперестанку, а як казав їхній начальник ремонтної служби комунального господарства: «Як тече, то не пече, ги-ги-ги». «На дощ і на сніг ще ніхто не поміг, ги-ги-ги».

Тож Ядзя сиділа у відчаї й рахувала краплини, що падали в каструльку з учорашнім молоком. Тридцять дві, тридцять три, тридцять чотири… Нарешті здалася й розревлася.

Промоклий Гуцьо зі шкільним рюкзачком на плечах стояв у дверях і безпорадно дивився, як його мати повільно від’їжджає. Думав, як їй сказати, що треба принести тридцять злотих на фонд класу й ще дванадцять на книжку з інформатики, ну і… що Гладка Надя вкинула його кеди до нужника. Йому врешті вдалося їх витягти, але здається, користуватися ними вже було неможливо. Цілий клас мав забаву, але це пусте. Він витримав, Густав лише повинен був переконати себе, що це звичайна собі гра, таке випробування. Якщо не розплачеться, переможе. А в нагороду його завжди першим, а не останнім, обиратимуть для гри у два вогні.

— Купив мені цигарки?

Ядзя сиділа на підлозі. Досі в піжамі, незважаючи на пообідню пору. Вона не милася вже кілька днів, кучері перетворилися на жирні бурульки, і від цього вона здавалася ще сумнішою. Волосся давно вже втратило свій характерний мідний блиск. Навіть веснянки, усі її кумедні веснянки, помітно зблякли від переживань. Однією рукою вона прикурювала витягнутого з попільнички недопалка, другою нишпорила в розірваному пакеті з кукурудзяними пластівцями.

— Їсти катма, попереджаю. Я не встигла приготувати.

— Я не голодний. — Густав витяг з кишені почату пачку дешевих цигарок. — Пан Едзьо знизу дав мені трохи для тебе. Питав, чи ти й досі така сумна.

Він зняв мокру куртку, старанно розвісив її на спинці стільця й почав збирати звідусіль чашки з рештками кави.

— Ходи до мене. — Ядзя простягла руки. — Облиш цей сраний посуд і йди сюди! Ти ж любиш свою маму, еге ж? Це нічого, що я геть не маю сил… Це відчай, розумієш? Але побачиш, усе буде добре. Я знайду роботу, переїдемо із цієї нори. Я знову ілюструватиму книжки. Або ні! Сама щось напишу, найліпше комікс. Разом зробимо, хочеш?

— Добре, мамо.

— Так! — Вона плеснула в долоні. — Все вирішено. Не треба мені жодних мужиків, щоб жити.

Ядзя підкотила штанини піжами, відкрила вікно і, не звертаючи увагу на дощ, вийшла на дах.

— Нікого мені не треба, нікого-о-о-о!

Вона кричала, склавши долоні й задерши обличчя до брудно-сірого неба. Вітер і дощ робили своє, байдужі до заяв іще однієї потенційної самогубці.

Густав викинув бички зі склянки, дочистив рідиною для посуду кеди, а тоді зачинився в туалеті з мобілкою.

* * *

— Сонечко, залиш! Залиш це! Коли Нюня зробить каку на горщик, то не приносить мамці. Мамця сама собі подивиться.

Уля, тридцятирічна білявка з великими блакитними очима, на мить з’явилася у дверях вітальні.

— Дуже перепрошую, але Зося так пишається тим, що покакала. Вона б із радістю без кінця дивилася на власні гівенця. Щиро кажучи, ми вже ради із цим не даємо.

Вона помчала із цим смердючим скарбом до вбиральні й через декілька хвилин гукнула:

— Налий собі чогось випити! Ось-ось має прийти Сара!

Дякую Тобі, Боже, за друзів, яких нам посилаєш. Коли Ядзя після місяця гниття в брудному спортивному костюмі, харчування виключно сніданковими пластівцями й чіпсами та перегляду передач для покинутих ідіоток (канал «Твоя ворожка») почала нагадувати передчасно постарілу, ожирілу бомжиху, Густав підняв на ноги Улю й Сару. Це були єдині Ядзині знайомі, яким вона із чистим сумлінням могла признатися, що в неї знову нічого в житті не вийшло, і вони б не зловтішалися із цього приводу.

Вони дружили ще зі студентських часів, утворюючи щось на зразок фізіологічного гібриду: майже зрослі назавжди. У всіх складалося враження, що після довгих років блукань десь у міжгалактичних просторах, їхні загублені рідні душі нарешті таки зустрілися. Такої глибокої інтимності, нерозривного зв’язку жодній із них потім не вдалося відчути ні з ким іншим. Колись вони навіть спробували це намалювати: три жінки сидять спинами в позі лотоса. Кожна дивиться прямо перед собою, кожна в інший бік. Але вони об’єднані волоссям, яке утворює дивовижне, нерозривне, трикольорове плетиво. Блондинка, брюнетка й рудоволоса. «Ну й кічуха», — вирішили вони потім і повісили, кожна в себе, у найнепомітнішому місці. У цій картині був якийсь магнетизм. Прихована сила солодкої, таємничої жіночої енергії.

Незважаючи на схожість, їхні долі склалися по-різному. Ядзя опинилася в перспективному видавництві. Уже тоді вона була покинутою жінкою, легковажно заплідненою одним із цих метеликів-Емманюелів. На малюнку, де вона була зображена в дитинстві, її фігурка завжди мчала уперед, бо життя таке коротке, а принад — так багато…

Ядзя народила Густава, купила квартирку на Повіслі й почала нелегке життя польського трудівника із кредитом на сорок років. І щоразу, коли вночі лежала на купленому в «Ікеї» дивані, спокійна, що за квартиру заплачено, стане грошей і на сплату кредиту й на зимовий табір для Гуця, їй на плече всідався гномик-варивода й заводив своєї: «Ти не там, де повинна бути. Твоє справжнє життя минає деінде, без тебе. Ти стоїш не на тому пероні, але ще можеш устигнути». Та Ядзя була переконана, що її потяг уже поїхав. Після останнього тесту на виживання, влаштованого Мешком, вона почувала себе знищеною, як Варшава після повстання. Хотілося лише, аби все переболіло.

Уля, метка й завжди весела, стала більд-редактором в одному із жіночих журналів, а вільний час віддавала створенню авторських книжок: унікальних, рідкісних мистецьких творів, черпаючи натхнення в поезії, зокрема віршах Сильвії Плят. Якось у відрядженні вона познайомилася з Романом, старшим на п’ятнадцять років юристом, і стала його другою дружиною. Протягом десяти років народила йому Ганю (десять років), Кубу (чотири) і Зосю (майже два). Уля забула про мистецтво, погладшала на кілограм за кожен рік подружнього життя й більше не посміхалася так часто. Зате Роман був утіленням мрій кожної практикантки, яка починала працювати в його фірмі. Цей чарівний, рішучий хлопець саме завершував процес злиття двох канцелярій, і нікому б навіть на думку не спало, що в затишку домашнього вогнища Роман безпорадний і неорганізований більше, ніж його діти. Він кохав дружину, бо та поважала його право на приватну територію й завжди знала, де він посіяв важливі документи й запонки до вихідної сорочки.

І вже точно найкраще повелося Сарі. Воно й не дивно, бо з їхньої трійці вона була найгарнішою й ще змалку сама ставила життю свої умови. В одному з мережевих агентств вона досягла посади арт-директора й коли вже намічалося чергове підвищення, покинула все до біса, спокусила найпотворнішого в колективі хлопця й перебралася на село. Проте зв’язок Красуні й Чудовиська не витримав випробування часом: Чудовиську важко було призвичаїтися до факту, що їх розділяє естетична прірва. Усе ж він виявився настільки порядним, що пішов від Сари після ремонту будинку. Тож відтоді Сара жила самотньо на узліссі, наче Білосніжка. На жаль, у ролі гномів виступали місцеві залицяльники, переважно залежні від алкоголю рецидивісти з одним зубом спереду. Якось, коли Сара рубала дрова для каміна, її відвідали духи предків і давніх мешканців полінезійського архіпелагу. Найближчий рік вона провела в Новій Зеландії, переймаючи від тамтешніх шаманів таємне мистецтво оздоровчого масажу. Відтоді вона була жрицею маурі й надавала послуги населенню, масажуючи зболілі тіла й душі.

— Нізащо не здогадаєтеся, хто нині був у мене на ліжку!

Вона саме ввійшла, порожевіла, щаслива, ширячи довкола аромат сандалового дерева. І аж гаряча від енергії, яка її всю оточувала.

— Мужик з ерекцією! Постав це поки кудись. — Вона кинула Улі велику дошку, обшиту тканиною, з отвором для голови.

— Не знаю, чому, але це твоє ліжко завжди в мене асоціюється з гільйотиною. — Уля змагалася з незручним реквізитом. — Ну й сила в тебе, тягати таке із собою до клієнтів.

— Мої духи-опікуни мені допомагають. — Сара засміялася, відкидаючи пасма довгого чорного волосся.

Вона наче випромінювала незвичайне сяйво, ніби світилася ізсередини.

— Ти як горіховий торт із родзинками, тьотю… — Гуцьо посміхнувся, облизуючись.

На мить Ядзя відчула, ніби її хтось дряпонув просто по серцю.

— Як толт, як толт! І калтопля-флі з кецупом! — Куба стрибав навколо, намагаючись привернути до себе увагу.

— Дай! — мала Зося на слово «картопля-фрі» реагувала, як собака Павлова.

У вітальні вмить зчинився страшенний шарварок.

— Уа-а-а! Мамо, вона мене штовхнила! Штовхни-и-ила мене!

— Треба казати «штовхнула», шмаркачу…

Найстарша з дітей, Ганя, перебувала на віковому роздоріжжі. Ніяк не могла вирішити, залишатися їй дитиною, чи все-таки перетнути магічну межу світу дівчат-підлітків.

— Мам, ну скажи йому щось. — Вона надула губи, ще сильніше задерла носа й спідлоба поглядала на матір.

Уля вкотре подумки зізналася собі, що її доня справді гарненька і, на жаль, жахливо розбещена. Пропустила її скаргу повз вуха, бо якби реагувала щоразу, коли ситуація цього вимагала, то давно вже вмерла б від виснаження.

— Слухай, — сказала вона Ядзі, — у нас до тебе є пропозиція. Capo, ти їй скажи, а я зажену Зосю до ліжка.

Сара сіла поруч на канапі.

— Ми вирішили дати тобі трохи грошей, доки ти якось не станеш на ноги. Віддаси, як зможеш, а ще краще буде, коли приймеш їх як подарунок від щирого серця. Ми ж знаємо, як тобі важко… Мусить минути трохи часу, щоб усе повернулося до звичного ритму. Не роби нічого насилу, ми всього допильнуємо.

Ядзя знала, що Сара й так відчувала все те, чого вона зараз не могла вимовити від зворушення. Тому мовчки дивилася на свою чудову подругу, яка, посміхаючись, докинула:

— А тобі класно в Романовому халаті.

— Улька мене силоміць запхнула до ванни. Боялася, що я заразу якусь принесу до її стерильного гніздечка. — Ядзя лише кліпала очима, тамуючи сльози.

— Котусю, щиро кажучи, від тебе тхнуло вже здалеку! — озвалася з дитячої кімнати Уля.

— Дай їй спокій. Жінка в депресії може тхнути…

— У деплесії, у деплесії. — Куба промчав кімнатою, наче американський винищувач F-16, тягнучи за собою розгорнутий рулон туалетного паперу. У цю ж мить повернулася його мати.

— Ну, тепер можна спокійно розклеїтися.

— Мама, а я не хоцу сьпати. — Куба видирався їй на коліна, завзято колупаючись у носі.

— Цьоця Ядзя буде нині сьпати з Кубусем, — заявив він урочисто. — Або ні. Я буду сьпати з Гуцьом, а цьоця з татком.

Усі троє вибухнули сміхом, хоча Уля була переконана, що її розсіяний чоловік навіть нічого б не помітив. Він саме з’явився на порозі й спантеличено дивився на них.

— О, дівчата… А я й не знав, що ви прийшли. Слухай, — звернувся він до дружини, — ти не знаєш, куди я поклав роздрук квартального балансу?

— Не знаю й не знатиму протягом найближчої години. А повертаючись до…

— Мамо! У цьому домі що, не можна вже й хвильку побути на самоті? Заборони йому заходити до мене. Він знову кудись заховав мій щоденник…

— Ганю, я поза покриттям, зависла, батарейки в мене сіли, саріtо? — Улі почав уриватися терпець. — Гуцьо, можеш трохи зайнятися Кубусем? Може, пограєте в щось?

— Я мушу заощаджувати енергію, мені ще матьоху робити.

— Густав! — Ядзя спопелила сина поглядом.

— Ну що? Ти сама казала, що коли людина себе до чогось примушує, то це їй скорочує життя на один день.

— У-у-у, то я вже вмерла, — констатувала Уля.

— Мамо-о-о! — Ганин голос перейшов на сопрано. — Ну ска-а-ажи йому!

— То де мій баланс? Ти, напевне, кудись його поклала. Вічно ти щось кудись кладеш! Я тобі стільки разів казав, щоб ти не чіпала жодних…

— Ну, мамо-о-о…

— Тихо-о-о!!! — Сара вистрибнула на канапу. — Киш мені звідси! А ви одягайтеся! — наказала вона подругам.

Коли через декілька хвилин вони збігали до машини, Зося прокинулася й заплакала, Куба вдавав машину швидкої допомоги, Ганя хряскала дверима, а Роман стояв на балконі й перехилившись через поруччя, кричав:

— Ти ж не збираєшся залишити мене самого з усіма цими дітьми?!

І лише Гуцьо, призвичаєний до того, що ніхто з ним занадто не панькається, відкрив на кухні підручник з математики й хоч-не-хоч, став на герць із рівняннями з одним невідомим.

* * *

У кнайпі було гамірно, сизо від диму й бракувало вільних місць. Проте лише тут дівчата могли спокійно передихнути.

— Я іноді ненавиджу власне життя. — Уля сьорбала крізь соломинку залишки мохіто. — Не підходжу я на роль матері багатодітної родини.

— Але ж ти їх усіх любиш, хіба ні?

— Щиро кажучи, я не певна…

Химерно виглядали ці три жінки на тлі веселої юрби з її безперервними шлюбними ігрищами. Люди фліртували, торкалися одне одного, кидали навсібіч зальотні погляди. У повітрі здіймався характерний п’янкий пах перманентної сексуальної готовності. Тим часом вони зосередилися виключно на собі, неначе оточені якимсь невидимим бар’єром і залишалися єдиними, хто не посилав багатозначної інформації. Двоє чуваків з ірокезами на голові й пляшками мексиканської «Корони» в руках коротко підсумували: «Жертви власних вібраторів». А дівчата, навіть не підозрюючи, що їм саме причепили етикетку зі словами «прострочений товар», змагалися, котрій з них ведеться найгірше.

— Гей, дівки, це в мене депресія, мене покинув мужик. Тож будьте трохи тактовніші й припиніть нарікати. — Ядзя замовила черговий коктейль. — На додачу мене ще й з роботи нині викинули.

— Ти сама звільнилася, — нагадала Сара.

— То й що з того? Я відпрацювала там стільки років, вони повинні були знати, що не варто сприймати серйозно все, що я роблю. Окрім того, коли я писала заяву, у мене була місячка, а в цьому стані я завжди буваю дуже радикальна. Ну, і він мене ще тоді кохав…

Від самого лише спогаду про вичепурену гівнючку, котра зайняла місце поруч із Мешком, у Ядзі піднявся тиск. Вона відсьорбнула коктейлю, тоді ще й ще, доки не побачила дно склянки. Сумно подумала, що це чергове дно, до якого вона в житті опустилася, і хіба один Бог знає, скільки це продовжуватиметься.

— І все через моє прізвище, — захлипала вона.

Змагаючись із дією алкоголю, дівчата намагалися стежити за її складним розумуванням.

— Як це? Він тебе покинув, бо в тебе таке прізвище?

— Якраз ні. Він мене покинув, бо в мене не таке прізвище.

— Ага, — покивали вони головами, замислюючись, чи Ядзя вже зовсім набралася, чи може випити ще.

— …ну, бо його перша любов мала прізвище Борсук, а друга Байбак, — пояснювала Ядзя чимраз більше спантеличеним подругам. — А я… а я…

— А твоє прізвище Гладишевська, і який це в біса має з ним зв’язок, бо я щось уже не доганяю? — Уля замалим не встромила цигарку собі в око.

— Та отож! Знаєте, яке прізвище в цієї сцикухи, що має народити йому дитину?

Уля й Сара завмерли, бо чудово пам’ятали давньокитайський афоризм: «Перш ніж запитати, подумай, чи справді хочеш почути відповідь». Попри все, вони ризикнули.

— І як?

— Білка. Її звуть Жанета Білка!

На хвилину запала незручна мовчанка. А потім шалений, істеричний напад дурного сміху.

— Знаєш…, — Сара насилу притлумлювала хихотіння, — у нього, певне, слабкість до хутрових ссавців. Ти мала б йому співчувати, певне, на нього вже чигає Товариство захисту тварин.

— У цьому є свій позитив. — Уля, як дружина з багаторічним досвідом, розвинула добре знайому тему. — Принаймні вночі з тебе ніхто не стягає ковдру, не хропе під вухом, не лишає срач у ванній, не користується твоїм кремом для депіляції. — Уля помітно розійшлася.

— А от я б страшенно хотіла, щоб мені хтось залишав срач у ванній… — Сара раптом споважніла. — 3 усім доводиться давати раду самій. Мушу все вміти: і замок полагодити, і котел, і розетку прикрутити, і на лисиць кишнути, бо лізуть під самий паркан. Я почуваюся такою самотньою…

— Ти, певне, здуріла! — Цього разу Уля таки справді штрикнула себе в око, але була настільки обурена, що навіть цього не відчула. На кінчиках вій тріпотіла крихта попелу.

— Зв’язатися з мужиком — це як підписати угоду з колонією паразитів! Невідомо, коли він висотає з тебе останні краплини життя. Можеш забути, що ти людина, що в тебе є якісь потреби, почуття. А критичні дні? Це розкіш, ти взагалі не маєш права на критичні дні. А ще як підуть діти, то це взагалі могила. Я тепер розумію, чому всі англійські домогосподарки в шістдесяті були узалежнені від амфетаміну… Без чогось такого не дотягнеш навіть до другого сніданку. Я б дозволила порізати себе на шматки й посалити, щоб пережити хоч один такий день, як ти. — Уля раптом злісно глянула на Сару.

«Господи Боже, ну чисто Іствікські відьми, — майнуло в Ядзиній голові. — А я, звісно, найогидніша з них».

Тим часом Сара не залишилася в боргу.

— А я віддала б увесь свій занюханий «лайф-стайл». Увесь цей надуманий духовний розвиток, тишу, спокій, купу часу й простору, які насправді є засраною порожнечею, щоби хоч раз почути те, що ти чуєш настільки часто, що вже оглухла й осліпла від цього!

Уля перекинула склянку, витерла розлитий коктейль чоловіковим подарунком (шалик від Версаче, найновіша колекція) й рушила в контрнаступ:

— Зате все ліжко лише твоє, і ніхто не лізе до тебе, зжерши кілограм бобів. Ну і… сексом займаєшся лише тоді, коли справді цього хочеш.

— Це точно! — Самотня жінка, що сиділа над склянкою пива, помітно пожвавилася, а тоді знову заціпеніла.

Ядзя із Сарою глянули на подругу.

— Ти що, жартуєш? Це ти не хочеш..?

— Я собі щось не уявляю, як це можна не хотіти сексу із твоїм чоловіком, — абсолютно щиро зізналася Ядзя. — Ну, розумієш… гіпотетично.

Уля допила коктейль і подала знак офіціанту, що хоче замовити ще один.

— Бо він у ліжку такий нестерпний… усе робить, як за графіком. Знаєте… шия, вухо, груди, сідниці. Шия, вухо, груди, сідниці… Ох, як мене чорти беруть. Так старається викликати в мене оргазм, як якийсь засраний відмінник. Я потому почуваюся, як вичавлена цитрина, але мушу кричати від щастя, бо він такий чудовий. Блін, де мій мохіто? Гей! — Вона помахала рукою в бік бару.

— А я думала, що… — Ядзя прикрила рота рукою, аби не розреготатися.

— Знаєш, ти таки ненормальна. Нарікати на мужика, бо він занадто добрий у ліжку? І це тоді, як усі статистичні дані б’ють на сполох, що після шлюбу подружні партнери байдужіють одне до одного й займаються сексом для годиться? Ти маєш бути щасливою, а не жалітися! Хотіла б я мати такого чоловіка, як твій Роман.

— Узагалі-то не все так погано. — Уля задерикувато посміхнулася.

— Чорт, ми що, прозорі? — Сара нетерпляче роззирнулася в пошуках офіціанта. — Нам до клімаксу ще далеко.

— Жах. — Ядзя знову засмутилася. — Цей тип не бачить нас навіть тоді, коли ми хочемо дати йому на чай. Ніхто нас не помічає…

— Рената?! — У цю мить радісний п’яний вигук вирвався з уже немолодих грудей клієнта, котрий ледве тримався на ногах.

— О Боже ти мій, Рената! — Він похитнувся, щоб не втратити вертикальне положення, а тоді наче роз’юшений бугай рушив на перелякану Ядзю.

— Та ви що? Я ніяка не Рената. — Їй ледве вдалося уникнути нападу.

— Та не вимахуйся, Ренато. Скільки років минуло! Я б тебе й на краю світа впізнав, я всіх своїх жінок пам’ятаю. — Він гордовито випнув дистрофічну грудну клітку й оглушливо гикнув.

Дівчата ледве не вмирали зі сміху. Проте Ядзі від думки про те, що хтось може на неї таким чином зазіхати, хотілося плакати. «Ну чому я подобаюся лише пиякам, ненормальним і шлюбним аферистам?». Звісно, вона не була вражаючою красунею, не була навіть просто красунею, але ж це не причина, щоб до звичайної дівчини чіплялися послідущі мужики. Ядзя вирішила закінчити цю ганебну сцену й категорично заявила, що не допустить жодних натяків на свою адресу. На обличчі Ромео-невдахи вималювалося болісне розчарування:

— Ну знаєш, Ренато! Так накирятися, щоб навіть нареченого не впізнати? — І забрався непевним кроком, наспівуючи драматичну пісню Маленчука «Танго лібідо».

* * *

У квартирі на третьому поверсі панувала цілковита тиша, якщо не враховувати таємничих напружених постогнувань. У найпросторішій кімнаті, де стиль пізнього Ґерека поєднувався із дрібноміщанською розкішшю, біля столу сидів Едзьо і, видаючи приглушені стогони, завершував майстерну, дивовижну конструкцію із сірників. Це була троянда, така неймовірно делікатна й тендітна, сповнена світла в проміжках між дерев’яними паличками, що нагадувала міланський собор Дуомо. Важко було повірити, що із чогось настільки банального, як кілька коробочок сірників, можна створити справжнє диво. Але Едзьо був майстер творити чудеса. Підкрутив фарбовані вуса й саме збирався доклеїти найменшу детальку, котра увінчувала його шедевр, як збагнув, що вже довгенько не може зосередитися. Щось йому заважало. Це не був хіт «Нумо заспіваймо всі», який стара порхавка Мацеякова вмикала щодня з восьмої ранку до другої, а тоді, поставивши клізму, вдавалася на пообідній сон. Цього разу він почув зовсім нові, незнайомі звуки. Хтось наче вовтузився й гупав на сходах. Едзьо нашорошив вуха. За дверима квартири відбувалося щось погане. Наш відставний поліцейський, чиє минуле було таким само складним, як повоєнна історія Польщі, схопив вибивачку для килимів і безгучно зняв ланцюжок. Відчув, що в його вражених склеротичними змінами судинах пожвавлюється кровообіг. Рвучко розчахнув двері й занімів на порозі. Біля його ніг катався клубок, що складався з неповнолітніх осіб, причому положення тіл було доволі нетиповим. Потерпілою стороною, яку притискали до землі, намагаючись придушити, був Гуцьо, а невідомий нападник був вочевидь жіночої статі. Мучителька хлопця сопіла, усівшись на ньому верхи й намагаючись запхати малому до рота кляп, змайстрований зі спортивних штанців. Едвард негайно поспішив сусідові на допомогу. На жаль, він промахнувся, і дочка міфічних фурій ще протягом хвилини утримувала перевагу над ними обома. Нарешті Едзьо підвівся на ноги і, схопивши дівулю за шкірку, стягнув її з жертви, котра ледве дихала. На якусь мить його добрі старечі очі зустрілися зі страхітливим утіленням байдужої агресії й насильства в крихітних очицях свиноподібного створіння. Істотка з тупуватою пичкою швиденько відіпхнула руку, що тримала її за комір і, вшилася, гупаючи поламаними східцями, уникнувши таким чином зайвих повчань. А Едзьо лише тоді відчув, що в нього знову розгулявся радикуліт. Спираючись на хлопцеве плече він пошкандибав до помешкання, де важко впав у напіврозвалене крісло. Цю стару руїну Едзьо забрав разом з іншими пам’ятними речима з комісаріату, коли йшов на пенсію. Зрештою, начальник однаково розпорядився поміняти меблі, які мали відтепер відповідати нормам Евросоюзу. Ані Едзьо, ані крісло не підходили під євросоюзівські стандарти.

Густав, що був дитиною, неначе народженою діяти в критичних ситуаціях, перехопив ініціативу.

— Де у вас грілка? А камфорний спирт? Це треба нагріти, я бачив по телевізору в програмі «Ваше здоров’я».

Малий пішов до ванної й наповнив грілку гарячою водою. Едвард, змагаючись із гострим болем, спостерігав за точними, зосередженими рухами Гуця. Так, у цього хлопця вочевидь якісь проблеми. Коли б він лише знав, як йому допомогти. Старий зручно вмостився й накрився коцом. Гуцьо присів поруч.

— Яке гарне. Що це таке?

— Троянда.

— Ви самі зробили?

— Сам. Люблю часом поколупатися, помайструвати. Брат мене навчив. Як сиділи вдома самі, бо мама працювала на заводі, то це заспокоювало нерви, займало голову. Тоді ми так за нею не сумували. Ой… — скрикнув він, спробувавши поворухнутися.

— Може, викликати швидку, 999 або 112 з мобільного? — Хлопець відклав тендітну квітку на місце, неначе боявся, що його незграбні пальці знищать цей маленький шедевр.

— Минеться, завжди миналося… А тепер, парубче, розкажи-но мені, що це за панночка так за тобою бігає, що примчала аж сюди?

— Це Гладка Надя, вона мене ненавидить від першого дня в школі…

— Гм, а чому?

Гуцьо запихав руку в рукав, а тоді знову витягав, роздумуючи над причиною.

— Не знаю, може, вона просто мусить когось ненавидіти?

Едзьо довго дивився на Гуця. Було помітно, що малий намагається триматися, але в очах вже зачаїлися сльози, ознака безпорадності й страху.

— Іноді люди ненавидять інших, бо їх самих ніхто не любить і нікому вони не потрібні… А часом просто через те, що їм справляє приємність знущатися зі слабших. — Він задумався на мить. — Ти розповідав про це мамі або вчительці?

Гуцьо заперечно похитав головою. Шморгнув носом і більше не міг приховувати, що не знає, як із цим упоратися.

— То й добре. — Едзьо підвівся із крісла. — Ми самі собі дамо раду. Ой, ой-ой! — Схопився він за спину. — Дай-но мені отой альбом. Отам, на полиці… О, чудово. — Він із полегшею гепнувся на канапу.

Хлопець сів біля нього й невдовзі дві чуприни, сива й дитяча, ще зовсім непокірна, схилилися над фотографіями.

— Бачиш цього сухоребрика? — чоловік постукав пальцем по фото з надірваними краями, на якому виднів невеличкий переляканий хлопчина із брудними гострими колінцями. Він сидів на траві й жадібно дивився на інших дітлахів, що ласували морозивом на паличці. Поряд стояла сільська молодиця в білому халаті й зазирала всередину чогось, що нагадувало маленький холодильник на колесах. Усе це на тлі поля й руїн розбомблених будинків…

— Хто це?

— Я, у дитинстві. Усі хлопці у дворі давали мені лупки. Принаймні відтоді, як мій брат більше не міг мене захистити. — Едзьо зітхнув і мимоволі напружив м’язи.

— Він кудись поїхав?

— Атож, хлопче, він поїхав дуже далеко. Наступив на міну і його закинуло аж у космос. Потому мені довелося боронитися самому. Я почав із найпростішого. Трохи віджимався, качав прес, вправлявся з еспандером. А потім…

— А потім що?

— Бокс. Я почав займатися боксом. Тренувався, аж піт з мене лився. Мій далекий родич мені показував. Такий собі, бабі через вулицю бондар. Ти теж міг би.

Хлопець сидів, похнюпивши голову.

— У мене немає жодних родичів. Узагалі нікого немає, крім мами.

В Едварда так сильно стиснулося серце, аж він перелякався, чи є вдома нітрогліцерин. А тоді вирішив по-чоловічому.

— Я тебе навчатиму.

3

Ще біля дверей Ципріян скинув із себе просяклий потом спортивний одяг. Голий, став перед величезним дзеркалом, що займало цілу стіну, й уважно придивився до власного тіла. Тоді зробив декілька танцювальних рухів, ніби імітував акторів музичних фільмів вісімдесятих років.

«А я класний, — подумав він. — Дуже навіть класний».

Безтурботно помахуючи чоловічим хазяйством, він перетнув свій п’ятнадцятиметровий передпокій в одному зі столичних пентхаузів. Натиснув на кнопку, хитро замасковану в стилізованій іонічній колоні, і в приміщенні залунав вібруючий голос соліста «Бі Джіз». Що ж, Ципріян мав виняткову пристрасть до цієї музичної кічухи.

Злостивці стверджували, що він став такою самою колишньою зіркою, як і його улюблена група. Минуло п’ять років відтоді, коли він виграв у телепрограмі «Танці-спотиканці», і прекрасна половина польських глядачів просто-таки шаленіла від нього. Його носили на руках у лектиці обожнювання, телестудію засипали посилки з білизною й матримоніальними пропозиціями. Він був улюбленцем мас, володарем еротичних снів терпкуватих зелених дівчаток та зрілих жінок, що своєю млістю нагадували про смак перестиглої вишні. Був богом танцю й сексу. А потім… дуже швидко перестав ним бути й переконався, що пам’ять і обожнювання натовпу ще більш нетривкі, ніж пінка на розчинному капучино в барі за рогом.

Зараз йому залишилися спогади, п’ятирічна спортивна «Мазда» (зрозуміло, червона) й узалежнення від популярності. Якби ж він міг упіймати цей момент, коли все пішло не так, може, йому й вдалося б щось зробити. Уміло підігрівати зацікавлення медій, дозувати сенсації, анонімно підкидати газеткам плітки про себе… Врешті, виступити на телебаченні з якоюсь таємничою мелодраматичною історією з минулого. На жаль, слава приспала його чуйність. Він більше не докладав зусиль, інформація про нього з’являлася все рідше, поштою більше не надходило щодня по декілька запрошень на різні раути. Опівдні його більше не будили телефонні дзвінки із глянцевих журналів, які цікавилися, чи не бажає він поїхати до спа-салону чи провести фото-сесію в стилі «розкіш Візантії». І от, нарешті, надійшов той день. Коли його попрохали позувати на фото в популярній кнайпі, і він помітив, що стиліст приділяє більше уваги пивній піні, ніж йому. Тоді він зрозумів, що йому кінець. Гаплик.

Настали страшні дні. Довжелезні, самотні. Телефон глухо мовчав. Не було більше зйомок, репетицій, інтерв’ю. Колишні приятелі, товариші розкішних цілонічних розваг повиїздили, змінили номери мобілок, перестали впізнавати на вулиці. Ципріян почувався як труп, якого поховали у світлі прожекторів, урочисто протрубивши про смерть. Час від часу рятував себе вилазками на периферійні дискотеки. На жаль, сучасні шістнадцятилітки в епоху його слави були ще дітьми. Вони його не пам’ятали, і він справляв враження хіба що на втомлених буфетниць, котрі годилися цим дівчаткам у матері. Це було так принизливо. На щастя, зрідка ще можна було принадити когось його спортивною червоною «Маздою», тож Ципріян міг потішити своє зневажене «его» забутого всіма мачо.

Тепла вода із саморегульованим дозувальником гелю поступово розслаблювала його напружені м’язи. У нього й досі було непогане тіло, худорляве й гнучке. Він чудово виглядав на тлі середньостатистичного поляка: зизуватого, голомозого череваня з кількома відсутніми зубами. Але як танцюрист, він утратив пружність. Шкіра не була такою еластичною, під очима виднів тоненький шар жирку. Ципріян запанікував і ладен був узяти кредит на пластичну операцію. Наразі він ще жив за рахунок давніх заощаджень, але грошенята швидко танули. Занадто швидко. Тому, коли він почув нині від пані Ані, своєї особистої манікюрниці, яка приходила до нього раз на тиждень, що той самий телеканал планує набір для нового випуску танцювальної програми, його серце затремтіло й затанцювало квікстеп.

Він вийшов з-під душу, витерся волохатим рушником, а тоді натер тіло мигдалевою олією. Зволожив шкіру під очима дорожезним кремом, намастив нігті регенеруючим препаратом і закурив сигарету. Глянув на годинника, була майже восьма вечора. Вирішив заскочити на суші до модного ресторану. Там завжди крутилося трохи людей з його середовища, можливо, вдасться про щось довідатися. А може, (о Господи!) зустрітися із самим продюсером програми? Тоді він нагадає про себе, і якщо нині його щасливий день, то в його кар’єрі почнеться новий етап. Зовсім як у Джона Траволти, якого він обожнював. Про нього теж після приголомшливого успіху «Лихоманки суботньої ночі» забули на довгі роки. Траволта почав пити, вживати пригорщі ліків і стрімко гладшати, а тоді зустрів свою добру фею — Квентіна Тарантіно. Роль Вінсента Веґи у фільмі «Кримінальне чтиво» повернула його на вершину. Цей абсолютно шалений і разом з тим геніальний фільм наробив у світовому кінематографі купу галасу, і в результаті спричинився до того, що нікому не відомий режисер та виконавці головних ролей нині подорожують виключно власними «Боїнгами».

Ципріян теж так хотів. Він відчайдушно вірив у свою велич і в те, що танці — його доля. Щиро кажучи, це була одна з небагатьох речей, які він умів робити. Зі своєю середньою освітою й натягнутим атестатом зрілості (директорка прихильно до нього ставилася) він аж ніяк не був принадою для когось із можливих працедавців. Та Ципріян і не намагався знайти роботу. Він просто не уявляв собі, що може поповнити сіру, безкровну армію різномастих чиновників, агентів і фахівців у різних тупорилих і ще тупориліших галузях. Його єство було невтримним, вільним, як птах небесний. Він знав, що в нього вийде. Треба лише зачекати на якогось шаленця, який наважиться дати йому другий шанс. Як Квентін Джонові.

* * *

Ядзя сиділа перед монітором комп’ютера й виїдала «Щецинський паприкаш» просто із бляшанки. Форум «Зрада і розлучення». Сотні користувачів і без кінця одна й та сама історія. Людство вже вичерпало власну вигадливість. Ядзя втомилася від банальностей. Усе її життя було банально сірим. Вона сама була банально виснажена, банально покинута й банально негарна. Якби вона мала бодай якусь помітну оригінальну ваду… Якусь кінську щелепу, банькаті очі, неправильний прикус… Але ж ні. Усе в ній було ідеально звичайне й ніяке. Що довше Ядзя приглядалася до власного відображення в дзеркалі, то виразніше бачила там пересічну жінку, що тисячами ходять вулицями. Десь глибоко в душі вона почувалася шістдесятилітньою й була переконана, що time is over. Усе хороше, і все, що могло статися (але не сталося), уже відбулося. Зараз єдиною розвагою було хіба прощання із цим світом. На жаль, залишався ще Гуцьо. Вона не могла з ним так вчинити й задля нього мусила, неначе жук-гнойовик, щодня котити свою кульку. Маленьку, смердючу порцію життєвого лайна, яким щедрий Творець обдарував людство.

Клікнула мишкою, і на екрані з’явилася відрубана голова із засохлими цівками крові й вибалушеними жадібними очима. Черговий божевільний проект видавництва, над яким вона в поті чола працювала аж до всрачки. Ну скажіть, хіба можна випускати дитячу книжечку про пригоди відрізаної потягом голови, яка весело котиться рейками й оглядає навколишню мальовничу місцевість?

Ядзя поскидала всі свої малюнки в один файл і місяць тому розіслала разом із власним СУ до різних редакцій графічних фірм та рекламних агенцій. Може, удасться знайти якусь роботу? Гроші, отримані від дівчат, давно вже розійшлися, страшно навіть подумати, що буде далі. Щиро кажучи, Ядзі здавалося, що вони з Гуцем живуть уже тільки за інерцією. Її син був чудовий. Ніколи нічого не просив, і якби вона систематично не гортала його щоденника, то їй би навіть на думку не спало, що восьмирічний хлопчик може мати такі витрати. Щоправда, вона давно вже перестала вірити в те, що держава гарантує її дитині безкоштовну освіту, але коли читала записи вчителів, на ногах у неї наїжувалося волосся:

«Понеділок. Відвідини етнографічного музею. Принести 15 злотих».

«Вівторок. Заняття з музики, вартість за півроку 25 злотих. Принести гроші до наступного тижня».

«Середа. Обов’язкове щеплення від гепатиту. Оскільки цього року Міністерство охорони здоров’я не відшкодовує вартості вакцини, просимо принести 49 злотих».

«Дирекція школи просить купити дітям додаткову пару спортивного взуття на випадок, якщо заняття проводитимуться на стадіоні».

«У листопаді відвідини театру, вистава „Сорока-Морока“, вартість квитка 22 злотих».

* * *

Чудово, мабуть, доведеться продати власну нирку. Ядзя перевірила пошту. Звичайно, нуль відповідей щодо роботи. Досі їй лише раз зателефонували. Якийсь придурок переконував її найнятися до нього на роботу до друкарні, а потім відразу звільнитися. За це обіцяв їй відстібнути тисячу злотих. Мовляв, якщо він знайде десяток таких людей, то бюро працевлаштування нарешті відчепиться й не присилатиме до нього безробітних. Бо йому насправді не виплачується брати легальних працівників, але якщо Ядзя хоче попрацювати в нього за гроші, які платять некваліфікованій бідноті з Бангладешу, то можна побалакати, чом би й ні.

Таким чином, у Варшаві не виявилося нікого, хто б потребував її вміння, таланту й освіти. Передчасна пенсія Ядзі теж не загрожувала, хоча десять років каторги під орудою Леді Ботокс були такі ж виснажливі, як розбирання завалів після трагедії у Світовому торговому центрі. Таке треба рахувати як рік за три.

Замість цієї діри можна було купити кілька гектарів пустищ, завести господарство, сплачувати страхові внески. До того ж можна було б отримати дотацію від Євросоюзу. Вона б могла, наприклад, розводити кастрованих бізонів або закласти експериментальну плантацію маріхуани. Проте Ядзя не зайнялася сільським господарством, бо ніколи не мала кебети до бізнесу. Зрештою, Сара, яка зараз змагалася із примусовим заліснюванням, стверджує, що любов до землі не виплачується. Принаймні в нашій податковій системі.

Вона зітхнула так драматично, що Гуцьо, бавлячись на своєму підвішеному під стелею ліжку, яке ніжно називали нарами, порозсипав каштани. Вони покотилися навсібіч і потрапили до всіх можливих щілин, підтверджуючи дію закону Мерфі. Як відомо, він не стосується молодих, вродливих і заможних людей, швидше навпаки, їхніх протилежностей.

«Я пасую до цього, як ніхто», — подумала Ядзя й увімкнула маленьку лампу на комп’ютерному столику, який водночас правив за кухонний та письмовий стіл, де Гуцьо робив уроки. Крихітну кімнатку заповнило густе, тепле світло й тут стало трохи приємніше. Ядзя докладала нелюдських зусиль, щоб цій манюній квартирці надати бодай трохи затишку. Принаймні їй удалося на таку малу площу запхнути більш-менш усе необхідне для життя. І тоді вона зі здивуванням зрозуміла, що людина може обійтися без передпокою, душової кабіни, спальні й принаймні якогось власного кутка. Коли вона в черговий раз, немов у колодязь, впадала в депресію, Гуцьо пропонував мамі осліпити одне одного й тоді жоден з них не бачитиме, що робить інший. Буде майже так само, як у нормальних сім’ях, де кожен член родини сидить у своїй кімнаті. Але, як відомо, слово «майже» означає велику різницю…

Ядзя намагалася не здаватися. Стільки людей не мають куди подітися. Треба зізнатися, що траплялися дні, коли вона справді дякувала долі за свою квартирку. Але тільки тоді, як дивилася по телевізору якийсь репортаж про спалену війною Чечню чи Ірак.

— Зроблю тобі налисники, — заявила вона в несподіваному припливі енергії.

Гуцьо, який зростав на напівфабрикатах і канапках, мало не завищав від радості.

— Супер! А ти не втомилася?

Ядзю наче хто по голові вдарив. До неї дійшло: те, що в інших родинах є чимось природним і звичним, її власний син уважає чудом. Вона почувалася, як алкоголічка, котра опритомніла після білої гарячки й, пригадавши собі, що в неї є дитина, жбурнула їй кавалок хліба. І зараз ця дитина схопила окраєць і тулить до себе, як найцінніший скарб.

«Яка з мене мати?» — почуття вини гнітило її так, що вона майже не могла дихати.

— Або ні, засмажу курку! Або спечу пиріг, — вигукувала вона із чимраз більшим ентузіазмом, щоб уже не чути внутрішнього критика, який скрипучим голосом повторював: «До дупи, до дупи, до дупи і все».

Густав приглядався до її метушні зі стоїчним спокоєм. Він знав, що матері треба дати час, щоб вона сама вгамувалася. Але коли замість втишитися, Ядзя навпаки розігналася й почала витягати напівзаіржавілі каструлі й сковорідки, якими давно ніхто не користувався, синок миттєво спустив її на землю:

— Алло, алло, Х’юстон, у нас проблема: немає духовки.

— Що? — Ядзя відірвалася від купи мотлоху.

— У нас немає духовки, аби спекти щось.

— Ой, справді, — згадала вона і ф’ю-у-у — весь її ентузіазм випарувався.

А їй так хотілося, виявивши небувалу жертовність і відданість, спекти якогось чортового пирога з капустою й грибами або приготувати іншу, не менш хитромудру страву, яка є в повсякденному меню будь-якої нормальної польської матері. Місила б це тісто й місила своїми зраненими руками, із якимсь сомнамбулічним натхненням, доки не сконала б від виснаження.

* * *

Того вечора їм не вдалося скуштувати налисників, бо щойно перший ополоник тіста опинився на сковорідці, хтось загрюкав у двері.

За ними стояли дві подруги, посміхаючись трохи дурнувато й даючи зрозуміти, що вечір, невідь чому, буде прекрасним. Сара тримала в руках паку конвертів.

— Ти що, листів з килимка не забираєш? Може, там щось важливе…

У Ядзі не залишалося ілюзій. Напевне це пропозиції від чергових шахраїв, які хочуть вициганити від неї останні копійки.

— Важливим буде хіба що повідомлення про суд через несплату за помешкання. До того часу мені треба змінити прізвище й вшитися на Балеари. Заходьте.

Ще недавно Уля й Сара здавалися Гуцеві янголами-охоронцями. Проте віднедавна після кожних їхніх відвідин маму наступного дня мучило похмілля.

— Знову будете пити? — відразу спитав він.

— Боже, у цієї дитини не очі, а рентген, — зойкнула Сара й підштовхнула подругу. — Ну, скажи щось.

— А чому я? — Уля змагалася з легеньким почуттям паніки.

— Бо в тебе троє дітей, і ти знаєш, як відповідати на незручні запитання.

— Ну, що ж… здається, так, — здалася нарешті Уля, витягаючи з пакета звичайнісіньку горілку й апетитно підсмажене стегенце курки.

— Господи, ну чистий тобі притон, — мовила Ядзя, доки подруга загравала з її сином.

— Ой, пробач, у нас ще є малиновий сік і табаско. У притоні такого не дають. Їж, я щойно його засмажила. — Вона простягнула Гуцеві теплий згорток.

Курка пахла неймовірно смачно й виглядала, як у рекламі.

Хлопець голосно проковтнув слину. Амбіції боролися із вродженою ненажерливістю, не дозволяючи Гуцеві відразу капітулювати.

— Хабар, еге ж? — Тиша все ще тривала. — Здаюся.

— Уррра! — полегшено зітхнули всі три.

Задобривши Гуця, дівчата нагодували його й відіслали на «нари», а самі почали змішувати вишуканий коктейль. На самому денці зачаївся малиновий сироп з кількома краплями табаско, решту келишка становила горілка.

— Пекуче, міцне й насамкінець солодке. — Ядзя облизнула губи. — Зовсім, як у житті…

— Ну, а ця крапля солодкого під кінець — довгоочікувана труна, хи-хи…

Сара повторила ритуал, наливаючи до чарочок пурпурову мікстуру.

— Мешко не озивався?

— Аякже. На жаль, не до мене. Хоча, знаєте що? При цьому всьому я щаслива, що все це вже минулося. Бо я весь час боялася, що він мене зрештою покине. І я так сильно зосередилася, очікуючи цього моменту, що не могла нормально існувати. Коли це вже сталося, мені здалося, що я нарешті можу почати жити.

— Пророцтво, яке завжди збувається. Від власних страхів не втечеш. Нас завжди наздоганяє те, чого ми найдужче боїмося. Наприклад, я ціле життя боялася, що в мене будуть гулі на ногах.

— Ти що жартуєш? У тебе ж батько ортопед!

— Звичайно, це була моя манія, і от будь ласка. — Сара простягнула зграбні ступні, трохи здеформовані біля великого пальця.

Ядзя дивилася на неї, як загіпнотизована.

— Припини, бо я майже відчуваю, як вони і в мене ростуть.

— Ні, це не те… Я думаю над тим, що сказала. Що можу нарешті жити… Це надзвичайно. Справді, два останні роки я була, як зомбі. Усе, що я робила, усі мої вчинки підпорядковувалися Мешкові. Мене паралізувала одна й та сама думка: що він на це скаже?

— Боже мій, як я тебе розумію… тьху! — Уля тугіше заколола неслухняне волосся, яке весь час лізло їй у рота. — Не можу повірити, що до заміжжя я могла організувати міжнародну виставку своїх книжок, без знання німецької шукати в Мюнхені спонсорів, укладати бартерні угоди! А відколи я вийшла заміж, то не можу вирішити навіть того, де поставити нічника, бо переживаю, що чоловік знову буде скиглити. Наче мені мозок випрали.

Уля зойкнула, і її очі небезпечно заблищали. Ядзя обійняла подругу за плечі.

— Мені хотілося знову відчути, яке воно життя, розумієте? Звичайне, без постійного страху наполоханого звірятка. Згадати найпростіші речі… Як можна бути щасливим без причини і…

— І не почуватися винною… Бо яке ти маєш право бути задоволеною, коли в нього кепський гумор? — Уля швидко вихилила дві чарки поспіль. — Чому я зобов’язана відчувати його настрій?

— Тому що боїшся мати власний… А ти ж його маєш, у тебе всередині цілий космос! — Самотня за власним бажанням Сара, як могла, латала подірявлене почуття самооцінки. — Дівчата, ми можемо все… Можемо плакати, коли хочемо, їсти, коли хочемо.

— Не кохатися, як не хочемо…

— Можемо… можемо… — Ядзя підшукувала відповідно сильну метафору. — Можемо просто сказати собі, що ми найкрутіші, і… послати все до біса!

— Ага, і поскидати ці срані ліфчики, у яких ми почуваємося як кобили в хомутах. — Уля підвелася, ледь похитуючись, і спробувала зняти бюстгальтер.

Уже за хвилину всі три переможно розмахували ненависними частинами одягу. Скидалися на нащадків суфражисток з дев’ятнадцятого сторіччя, хіба що були не такі рішучі, як їхні попередниці, зате понапивалися точно в дим.

— Кайф! Ну то давай, зайдемо на еротичний чат! — Сара вмить утратила всю свою духовність.

На жаль сервери виявилися настільки перевантажені, що дівчатам довелося покластися на власну уяву. Мишкуючи в інеті як навіжені, вони натрапили на інформацію про набір до чергового танцювального шоу. Нагородою був незлецький гонорар і річний контракт на телебаченні.

Дружно вирішили, що ця пропозиція чудово вписується до їхньої нової життєвої філософії. У п’яній ейфорії клацнули собі фотки, заповнили ідіотську анкету й надіслали заявку. Через декілька хвилин вони вже про все забули, а ще через дві години Гуцьо, жертва алкогольних пристрастей дорослих, вигнав їх на дах. Завдяки цьому весь будинок міг довідатися, що Сара побувала в банку сперми, а Уля мріє, аби її згвалтував Віннету. На щастя порожня пляшка миттєво повернула їх до тями, бо скотилася з даху й розхристалася за чуваком, що вигулював собаку.

— О Боже! — Уля зупинилася на краю, тримаючись за супутникову антену. — 3 вами все гаразд?

— Бо ми тут саме розпивали «Скаженого пса». — Сара похитнулася й випустила з рук сексуальний мереживний ліфчик, який приземлився на голову нічного перехожого.

Незнайомець зупинився й гаркнув:

— От суки скажені! Феміністки, курва мать!

— Сам пшов! — У Ядзі прокинулася валькірія. — А вопше… а вопше, гик! Хай твій собацюра пендзлює з нашого тротуару!

Вона граційно вхопилася за ринву і, змагаючись із гикавкою, обернулася до дівчат:

— Прада класно я йому сказала? Гик!

4

Осінь не мала жодних намірів зглянутися над схильними до меланхолії нещасниками. Вітер віяв і плювався в очі гидкою мрякою. Дерева, чимраз сіріші, лякали подекуди позбавленими листя обрубками, і Варшава в таких декораціях здавалася бруднішою, ніж будь-коли. Ядзя розплющила одне око й насолоджувалася хвилькою безтурботності. Проте глянувши на годинника, усвідомила, що потрапила в чергову халепу. Була майже восьма.

— О Господи! Гутек, прокидайся! Ми проспали.

Вистрибнула з ліжка й почала готувати сніданок. Відкраяла дві скибки не дуже свіжого хліба й простягнула руку до синової полички. Там поруч із усіма томами Гаррі Поттера стояли слоїчки з яблучним джемом. Побачивши їх, Ядзя розчулено посміхнулася. Слоїчки були конкретним, відчутним плодом химерної дружби, що поєднала Гуця зі старим самотнім сусідом.

Спершу її, як матір, попри все, переслідувало певне занепокоєння. Вона не довіряла Едзьовим намірам, проте, коли помітила, що Гуцьо внутрішньо якось так… прояснів, став упевненішим і фаталізм перестав бути його життєвою філософією, Ядзині побоювання зникли. Одного разу синок приніс їй від сусіда прегарну троянду із сірників. Справжній шедевр. Пізніше вони пофарбували її в блакитний колір і повісили на вікні. Троянда була фантастична. Окрім того, Гутек уже не стирчав постійно поруч, як величезний докір сумління, що дозволяло Ядзі спокійно перейматися їхнім спільним майбутнім.

Час мчав, як скажений страус. Щохвилини поглядаючи на годинника, Ядзя однією рукою чистила зуби, а другою заварювала чай. Третя була б дуже доречною, але природа не виявилася приязною до жінок і не дозволила їм сформувати її шляхом еволюції.

— Ти чому не вбираєшся? Запізнишся до школи.

Гуцьо сидів на ліжку в косо застебнутій піжамі й обгризав нігті.

— Мені немає чого вбрати, — пробурмотів він.

— Як це — нема в що? — Ядзя подумала, чому ранок не може минути в них спокійно й безболісно. Вічно, як не срачка, то пердячка.

— Бо ти не приготувала святковий одяг. Мені потрібна біла сорочка й темно-сині штани. Я тобі тиждень тому казав.

— Тиждень тому? Тобі відомо, скільки всього може статися за цей час? Динозаврам досить було хвилини, щоб вимерти. І взагалі, що це за чудеса зі святковим убранням? Ти що, не можеш одягтися, як звичайно?

— У нас нині урочистий ранок. Я віршика розказую.

— Зовсім з голови вилетіло. — Ядзя присіла на стіл, а тоді кинулася до плетеного кошика, у якому лежала брудна білизна. Нишпорила в ньому, одночасно натягаючи спідницю. Звісно, три білі сорочки лежали на самому споді, в очікуванні прання. Вона витягла їх і, обнюхуючи, пильно оглянула з усіх боків.

— Е-е-е, не так усе погано. Підпрасую, а тут підкотиш рукави, і не буде видно цієї плями.

Гуцьо скептично подивився на матір.

— Що швидше перестанеш обманювати сама себе, то краще буде для всіх.

— Ну, гаразд, цього одягти не можна. І що в такому разі робити?

Через кілька хвилин ситуацію в основному було залагоджено, але лише в основному. Бо можна було б причепитися до білої Гуцевої футболки з написом «Фемінізм — я варта цього», червоних шкарпеток і темно-синіх штанців вище кісточок (довгі джинси десь поділися). Ядзя надягла спідницю поверх піжамних штанів. Вона розраховувала, що їм вдасться проскочити, а їхній екстравагантний одяг не викличе зацікавлення в загальній метушні. Тим більше, що коли вони прибігли на шкільне подвір’я, урочистий ранок саме розпочиналася. Коридори світили пустками, проте на тих, що спізнилися, чатувала директриса Підливка. Вона нервово ковтала слину, готуючись виголосити довгу тираду. Її пригаслі зазвичай очі грізно зблиснули, зморщена, як в індика, шия затрусилася. Ядзя здригнулася, бо директриса Підливка завжди асоціювалася в неї із трупом, що оживав лише тоді, коли можна на когось нагарчати. Жінка простягла висхлу кощаву руку, з якої тридцятилітні труди висотали всі життєдайні соки, і тицьнула Ядзю пальцем у самісіньке серце.

«О Боже! Вона мене проштрикнула наскрізь», — подумала Ядзя, несвідомо шукаючи на пальті сліди крові. Гуцьо притулився до матері й заплющив очі. Завжди, коли хлопець дивився на свою директорку, боявся, що зараз у неї відпаде кавалок обличчя або руки, відкриваючи цвинтарну безодню, що зяє холодом.

— А-а-а… — тихенько протягнув він.

— Гм?

— …перепрошую? — Ядзя із жахом дивилася на вузькі старечі вуста. Підливка досконало опанувала майстерність говорити із закритим ротом, що спричинялося до того, що в неї з вуст постійно виривався зловісний свист.

— Гм, кажу, гм. Це оссстанній раззз, гм, шшшо цей учень зззапізнюєтьссся, гм. Недисссциплінований, зззанедбаний, проблеми іззз сссамодиссципліною, люба пані, гм? Ссслухаю?

— Перепрошую?

— Це я перепрошую, гм?

— Ми проспали. — Ядзя вирішила просто сказати правду.

Але Підливка вочевидь очікувала більшого.

Тому Ядзя невпевнено додала:

— …гм?

— Це нечувано. — Директриса висловила зневагу повній Ядзиній безпомічності і, поклавши крижану долоню на Гуцевій потилиці, повела його до спортивного залу.

Ядзя почувалася так, неначе потрапила під град. Вона безсило дивилася на сина, що йшов від неї, усе ще міцно заплющивши повіки й плутався у власних ногах, доки його силоміць провадило страхітливе пташисько.

Абсолютно вибита з рівноваги, Ядзя попленталася додому, намагаючись переконати себе приготувати сякий-такий обід. Дорогою купила прив’ялу брюссельську капусту й доки видерлася до своєї нещасної мансарди, то вже ледве дихала. «Треба схуднути, мені конче треба схуднути», — подумала вона невідомо вкотре, викладаючи скромні покупки. Сіла на табурет і замислилася над складкою жиру, котра нахабно випиналася на животі щоразу, як Ядзя трошки нахилялася. «Чорт забирай, і коли воно в мене виросло? Яким це дивом я відгодувала собі щось таке… таке чуже?» — сумно думала вона, обгризаючи шматок засохлого твердого сиру.

У важкі моменти Ядзя завжди заходжувалася робити генеральне прибирання. На жаль, на першій лінії фронту зазвичай опинявся холодильник. Виїдаючи звідти навіть найбільш засохлі рештки, вона потому падала зовсім знесилена. Лежала на підлозі, надималася, неначе якесь гігантське щупальце й ненавиділа себе чимраз більше. Якщо вона не мала впливу на власне життя, то хотіла принаймні керувати покладами власного жиру.

Проте це виявилося нелегко, і про це чудово знає будь-яка людина, що залежить від імпульсивних дій. Ще в дитинстві Ядзя таким чином давала собі раду із власними страхами. Завжди лягала спати зі скоринкою хліба, шматочком сухої ковбаси або сухариком. Смоктала їх уночі, очікуючи маминого повернення й дослухаючись, чи дуже вона цього разу п’яна. Мати була повітовим інспектором технагляду, справжня шишка в їхньому містечку на Сувальщині. Після кожного приймання об’єкту був бенкет. Інколи мати поверталася сама й тихо влягалась, часом приходила до Ядзі й довго гладила доньку по голові, доки обидві не засинали. Але часто пиятика продовжувалася в їхньому домі. Тоді мати приводила компанію, вмикала скрізь світло й, витягнувши Ядзю з її кімнати, загадувала приготувати каву й перекуски. Великі шишки з міської ради хтиво посміхалися до дівчинки, питали про навчання й задоволено прицмокуючи, зиркали на її груди, сховані під халатом. А потім завжди котрийсь із них залишався, мати танцювала з ним постійно під одну й ту саму пісню Марилі Родович, п’яно наспівуючи «Сінґ-сінґ, мій кохасику…».

Ядзя випросталася, швидко кліпаючи, щоб зупинити посмикування повіки. Усе це минуло й більше не повернеться. Давно й неправда. Зрештою, невдовзі потому сталася ця аварія й усе скінчилося. Ядзя замешкала в тітки, яка жила за кільканадцять кілометрів. Звідти було дуже близько до рідного Августова, і кожну вільну хвилину вона проводила над озером, намагаючись про все забути й заново побудувати своє життя. Схоже, це їй не вдалося…

Вона рвучко підхопилася й почала мити посуд, гора якого назбиралася в раковині. Ядзя не вперше дійшла такого висновку, і не вперше відчула, що ситуація справді — гіршої не придумаєш. Її емоційна неврівноваженість, загальна життєва розгубленість, безпомічність і схильність до істерик давалися-таки Гуцеві взнаки. Ядзя подумала, що далі так жити не можна й давно пора щось змінити. Інакше її син виросте закомплексованим диваком зі схильністю до деспотичних жінок або грубих чоловіків у бейсболках і шкіряних штанах з відкритими сідницями. Присяглася собі, що зробить усе, аби Гуцьо в майбутньому став відповідальним, мужнім і владним чоловіком із сильно розвиненим почуттям власної гідності. Полегшено зітхнула, бо вже знала, який у неї план на кільканадцять найближчих років, а тоді подумки перебрала знайомих мужчин з такими рисами. І відразу запанікувала, бо зрозуміла, що не може знайти жодного. Цей вид, мабуть, уже вимер унаслідок природнього добору, і зараз його представників можна було побачити хіба що на довоєнних фотографіях, ну й у польських серіалах, призначених для жінок, які мають з подружками один мозок на всіх.

* * *

Ципріянові, котрий виявився абсолютно неготовий до такого розвитку подій, довелося вже з порога зійтися в боротьбі з дуркецалами, які стовбичили на вході. Вони не хотіли його пропустити, бо ніколи не бачили шоу, де він танцював, і не ідентифікували Ципріяна з вигляду. Що очікує на суспільство, коли ми не подбаємо про те, аби кожний рагуль принаймні раз на місяць отримував мінімальну дозу культури? Освічена, світська людина повинна знати бодай кількох найкращих танцюристів польського шоу-бізнесу.

Коли їх, нарешті, вдалося переконати, сатинова сорочка прилипла йому до спини, і перш ніж Ципріян устиг підкорити своєю чарівністю всіх віпів усередині, він був уже мокрий від поту. Зараз він більше нагадував робітника-сезонника, що наймається копати картоплю, аніж улюбленця кільканадцятирічних лоліток. Витер чоло й непомітно обнюхав себе під пахвами. Від нього тхнуло, наче від старого цапа.

Усередині було, як у Помпеї відразу після виверження Етни. Люди борсалися, немов оселедці в сітці. Більшість із них виглядала, як у передінфарктному стані. Налиті кров’ю обличчя з роззявленими ротами важко втягували до легенів прокурене повітря. Тиснява й задуха призвели до того, що не було ані часу, ані місця для будь-якої прелюдії, вишуканого шлюбного танцю чи спостереження на відстані. Щойно Ципріян злився з людською масою, що перекочувалася, як вулканічна магма, відразу відчув, що хтось мацає йому стегна, штовхає й драматично гикає просто в обличчя в нападі п’яного безсилля. Щиро кажучи, він волів би залишитися вдома, і ладен був заприсягтися, що більшість оселедців думала те саме. Але що поробиш! У цьому середовищі суспільний імператив велить постійно тримати руку на пульсі й тусуватися. Колись Ципріян таке обожнював, але потому як утратив будь-який рейтинг, безтурботна тусня й випендрювання перетворилися на принизливу каторгу. Ролі помінялися, і зараз йому доводилося прохати дозволу сфоткатися в компанії шмаркача, який зовсім недавно лазив за ним як щеня й скімлив: «Ви мій кумир, я все б віддав, аби подивитися, як ви репетируєте».

Ципріян із заздрістю глянув у куток зали, де на шкіряній канапі сидів Молодий, нова зірка медій та улюбленець польського шоу-бізнесу. Оточений найсвіжішими дівчатками й найгрошовитішими продюсерами, він ласкаво дозволяв себе обожнювати. «Чекай-но», подумки зловісно хмикнув Ципріян, «недовго тобі залишилося… невдовзі тебе чекає така сама доля, як і мене». Він ледве знайшов вільне місце біля стійки бару і, намагаючись усістися на високому стильному стільці, спостерігав за веселою компанією. У другому й третьому ряду юрмилися звичайні смертні в очікуванні, що з панського столу їм перепаде якась кісточка у вигляді омріяної візитки. Це нагадувало якийсь засраний з’їзд богів на Олімпі.

— Shit! — вилаявся Ципріян, ненавмисне скинувши зі стійки попільничку.

Він уже довгенько крутився на жахливо незручному стільці, намагаючись знайти таку позу, щоб шов штанів не врізався йому в яйця. Колись він круто виглядав у цих штанях: делікатна, м’якесенька верблюжа шкіра кольору кави з молоком. Усі голубі в місті аж пищали. Проте зараз Ципріян трохи погладшав і міг собі дозволити в них хіба що стояти. Та й то втягнувши живота. Коли сідав, шви мало не тріщали, а в паху було так тісно, що кров приливала до голови. Не можна було всидіти. Але в певному розумінні це був його робочий одяг, прикид, у якому він почувався sexi-trendy-cool. А в його професії оце sexi-trendy-cool становило сутність буття. Ципріян замовив коктейль із надією, що алкоголь трохи притупить неприємні відчуття.

Чувак, що сидів поруч, голосно проковтнув слину і з помітним зусиллям продемонстрував щось схоже на усмішку. У цій вимушеній гримасі передусім було німе прохання людини без копійки, котра не може собі дозволити навіть найдешевшого алкоголю. Ципріян дуже добре знав цей різновид надокучливих завсідників барів, таких собі стерв’ятників, які ціле життя просиджують за стійкою. З’являються перед самим відкриттям, нетерпляче переминаються з ноги на ногу, сподіваючись, що бармен для почину щось їм виставить. А потім, коли сходяться перші клієнти, вдають таких самих, як вони. Але сьогодні якось не щастить. Якщо хтось уже добряче вмазав й на додачу не належить до постійних бувальців, його зазвичай можна ошукати. І тоді в чувака вдалий день, і на світанку охоронець викине його на вулицю в повному вирубоні.

— Я дуже вибачаюсь, ти не міг би почастувати мене цигаркою? Мої щойно закінчилися…

«Та-а-ак, зрозуміло…». Ципріян підсунув нещасному почату пачку, навіть не глянувши в його бік. «Зараз почне мені вішати локшину на вуха про те, як йому щойно життя зіпсували, а потім буде вимагати, щоб йому поставили випити».

— Дякую. — Пухкенький блондинчик помітно пожвавішав, а його куценькі незграбні пальці на диво спритно вилущили з пачки дві цигарки, запихаючи одну в зуби, а другу за вухо. — Мене хлопець покинув…

Ципріян не дозволив утягнути себе в цю гру. Найважливіше пошвидше такого чувака сплавити. Бо такий кліщ як присмокчеться, то капець. Тим часом той затягнувся, випустив дим і зальотно скуйовдив на голові світлі кучерики.

— А ти класний, знаєш? Усі ці сноби, там — він озирнувся на VIP-куточок, звідки долітали писки малоліток і вигуки підстаркуватих ловеласів, — вони ставляться до людини як до покидька…

— Окей, старий, — Ципріян вирішив не подавати йому надій, — ти не з моєї опери. Цигаркою пригостити можу, але на більше не розраховуй.

Чувак швидко закліпав віями. Блін, він і справді виглядав, неначе оленятко Бембі зі своїм проникливим, сповненим смутку, поглядом. Ципріян почувався, як кривдник беззахисних тваринок. Але це тривало недовго, бо його новий товариш, зрозумівши, що зараз нагода вислизне йому з рук, блискавично розпочав атаку:

— Може, поставиш мені випивку, га? Ну, щоб ми розійшлися як друзі…

А побачивши, що той капітулює, негайно уточнив:

— Найдужче я люблю малібу з молоком. І такою зацукрованою вишенькою!

Останнє зауваження призначалося барменові. Розплачуючись за випивку, Ципріян устиг помітити щось, від чого перестав почуватися як лох. Бо він став свідком дивовижної метаморфози: його сусіда склав вуста дзьобиком, пірнув у келих із білою, липкою й солодкою рідиною, а тоді видудлив усе до дна. Переживав таку відчутну насолоду, що довкола його постаті мало не утворився німб, а сам він думками опинився в раю. Ципріянові на мить здалося, що в коктейлі був якийсь наркотик. Тим часом блондинчик смачно облизався, випрямився, як струна, й було помітно, що в нього влилося життя. Ніби йому переливання крові зробили. Зістрибнув незграбно зі стільця й, махаючи на прощання пухкенькою лапкою, жваво подріботів на танцмайданчик. На жаль, при цьому він зачепив Ципріяна, який вихлюпнув «Криваву Мері» просто собі на яйця. І доки блондинчик звивався в ритм пісні Абби «Dansing Queen», паралізований від люті Ципріян дивився, як на його офігенних штанях розпливається велика червона пляма. Позбувшись, нарешті, заціпеніння, він рушив у бік туалетів, аби порятувати бодай частину свого напівутраченого іміджу. Штовхнув перші ж двері й майнув до умивальника.

— О-о-о, у тебе місячні почалися?

Він і на краю світу впізнав би цей неприродний голос із чортовим штучним vibratio. Верена стояла, опершись на велике дзеркало й курила цигарку, устромлену в довгий претензійний мундштук. Вона була ще худіша й жилавіша ніж тоді, коли Ципріян її бачив увостаннє. Довге пряме волосся було настільки туго зібране в кінський хвіст на маківці, що обличчя нагадувало щурячий писок, а з-під блідої шкіри стирчали кістки. «Господи, Боже…, — промайнуло в Ципріяновій голові, — вона ж зараз порветься».

— Припини, я не хочу сваритися, — голосно мовив він. — Краще дай якусь хусточку.

Верена постояла ще мить, придивляючись до Ципріяна з в’їдливою посмішкою.

— Давненько ти ніде не показувався, усі вже думали, що в тебе депресія. — Вона відкрила сумочку від Луї Віттона й простягнула йому ватку, просякнуту якоюсь рідиною. — Але бачу, ти добре виглядаєш, поправився…

«Чорти б тебе вхопили, ти, суха, злостива сука. Я зовсім не дивуюся, що позаочі всі називають тебе Венерою». Ципріян чимраз сильніше тер тканину. Нарешті припинив, побоюючись, що порве собі штани. Пляма виглядала світлішою, проте значно більшою.

— А в тебе що? — запитав він, відчайдушно намагаючись приховати палке бажання зняти з дівчини скальп.

— О-о-ох, знаєш… я така запрацьована. Розпочинаємо репетиції, — кинула вона ніби знехотя, випинаючи кістляве стегно й роздивляючись себе в дзеркалі. — Боже, як я зле виглядаю при такому освітленні.

— Як… які репетиції? — Ципріян затамував подих. Господи, щось відбувається, а він про це не знає. На ньому поставили хрест, він уже труп!

— Ну, знаєш, черговий тур. Цього разу буде скорочена версія. Така собі розминка перед новорічним балом, п’ять пар і короткий курс танцю для звичайних глядачів. Доведеться знову мати справу з якимись незграбами. Я гадала, що тобі подзвонили…

— Е-е-е… у мене навіть часу не було прослухати автовідповідач. Людина не може жити самою лише роботою, треба часом розслабитися. — Він говорив усе швидше, намагаючись не звертати увагу на те, як тремтять його руки. «Чорт, знову те саме! Чому я цим так переймаюся?».

— Не свисти! — гостро перебила вона. — Як даси лад з одягом, підходь до нашого столика. Я тебе познайомлю із продюсером, бо Молодого ти вже знаєш.

І перш ніж він устиг відмовитися, у туалеті залишився тільки аромат її крутих парфумів від Діора. Ципріян нерішуче постояв хвилинку. Окей, заховаємо гордість до кишені й підсядемо до своїх, ще донедавна добрих знайомих. Врешті хай там що, а він є одним з танцюристів. Вирішив бути чарівливим, розкутим і дотепним. Коли приглушені лампочки в залі замиготіли, інстинкт нагадав про себе. Його постать автоматично випросталася, сідниці напружилися, а лопатки звелися докупи. Він швидко начепив на носа свої круті темні окуляри й знову перевтілився в Джона Траволту. Та щойно наблизився до столика, уся впевненість відразу його полишила, а в горлі щось стиснуло. Ципріян стояв, чекаючи, доки хтось запросить його помахом руки, помітить, заговорить. Першим відреагував Молодий.

— Ти ба, наш ветеран… Щось тебе давно не видно? Що я бачу, у тебе проблеми із сечовим міхуром? — Він знущально дивився на підсохлу, але досі помітну пляму.

Решта й собі підпряглася до кпинів, і Ципріян відразу перетворився на блазня, з якого можна безкарно посміятися, поплескати по щоці й полестити власному «еґо». Що йому залишалося робити? Він швидко увійшов у роль.

— Якась лялечка вперлася, що візьме в мене в рот у нужнику, — легко кинув він.

— Га-га-га-га! — Гладкий чувак, натоптаний баблом, гепнув його щосили по спині, так що Ципріян похитнувся й упав на вільний стілець. — Так тримати, брате! Як тебе звуть?

Відчув, що в горлі пересохло. Ще два-три роки тому йому не доводилося нікому представлятися. Намагався не дивитися на Молодого, якого ця ситуація вочевидь веселила.

— Ну, скажи панові, хто ти такий, зіронько.

«Шмаркач цинічний. Він уже настільки зіпсутий, що йому залишається втопитися у власному гівні».

— Вальді, це ж Ципріян Влодарчик. — Повиснувши на плечі свого нового хахаля, Верена нарешті змилосердилася. — Я виграла перший тур, коли ми танцювали з ним у парі.

— Ми виграли, — уточнив Ципріян, накинувши на спину піджака й ухопивши Верену за кощаву дупу.

— Я тепер робитиму наступний. Це буде шоу, якого ще ніхто не бачив. Ромек хоче це знімати. Ну, але ми вже збираємося. Подзвони до мене, ми ще не закінчили набір.

І, ущипнувши Ципріяна за щоку, тицьнув йому візитку. Тоді заграбастав Верену і, прокладаючи собі дорогу величезним черевом, тимчасово зник із Ципріянового життя.

— Я теж ушиваюся. Преси немає, кінець забави. — Молодий швидко підвівся, а за ним і решта.

Ципріян залишився сам. Він почувався, як скунс, котрий смердить, і від якого всі втікають. Проте він помилявся. Залишалася ще одна особа, яка про нього не забула.

— От і добре, що вони собі нарешті пішли, еге ж? Хіба ж це твої справжні друзі, — почувся знайомий голос. — Замовимо собі малібу?

* * *

Ядзька з полегкістю зачинила за собою двері кафе, полишаючи всередині галасливу компанію. Уже за порогом до неї долинали драматичні запевнення Гуця, що він не гратиметься в літаючі бойові пиріжки. Але протягом найближчих двох годин це вже не її проблема. Нехай Уля сама розплутує цю карколомну дилему. Щиро кажучи, вона підкинула сина подрузі, хоча не була цілковито впевнена, що піде на зустріч.

Коли дівчата в п’яному запалі надіслали заявки на танцювальний конкурс, жодна з них не припускала, що цей необдуманий крок матиме якісь наслідки. І вже напевне їм не спало на думку, що з-поміж них трьох на кастинг запросять саме її. Позавчора Ядзя знайшла під купою несплачених рахунків конверт із датою співбесіди й запанікувала.

Пропозиція з’явилася саме тоді, коли Ядзя роздумувала над пошуками спонсора в інтернеті. На жаль, усі потенційні кандидати очікували від неї вишуканих сексуальних послуг, надаючи перевагу садо-мазо. Проте секс — то було останнє, чого прагнула Ядзя. Окрім того, перспектива побачити якогось мужика із целофановим пакетом на голові й сарделькою в цікавому місці викликала в неї швидше почуття глибокого смутку, аніж еротичного збудження. Здавалося, що вона не має іншого виходу, окрім як погодитися на химерні віщування долі. Проте все було не так просто.

Рішенню передувала бурхлива дискусія в колі подруг. Сара гарячково переконувала, що за гонорар Ядзька зробить ремонт у своїй квартирці, а може, їй навіть удасться приєднати собі частину сходової клітки й облаштувати Гуцеві окрему кімнату. Уля, позбавлена матеріальних проблем, радила заінвестувати в новий бюст і ліпосакцію в порядній клініці. Зрештою, неважливо, чий аргумент виявився вирішальним.

Коли Ядзя дочалапала до скляної будівлі одного з комерційних телеканалів, у неї вже підгиналися коліна. Усередині їй довелося пройти крізь електронний металодетектор, відбути перевірку рентгеном умісту сумочки, легень і шлунка, після чого Ядзя подалася до ліфта. Там стояла найбільша зірка каналу — популярна ведуча вечірньої програми. У житті вона виявилася якась заморена, низенького зросту й узагалі суцільне нещастя. Ядзя негайно пригадала собі десь почуте правило, начебто телекамера додає мало не сім кілограмів. Тобто якщо вона сама опиниться перед нею, то напевне не поміститься в кадрі. Зірка, усміхаючись, засліпила її блиском своїх зубів і відразу вийшла, а Ядзя поїхала вище поверхом. У коридорі вона вже була свято переконана, що прийшла сюди даремно. Біля зали, де мала відбуватися співбесіда, сиділи ті, кому було призначено на сьогодні. Якщо говорити про розміри, середній вік і загальне, так би мовити, нехтування засадами гламуру, то Ядзя прекрасно вписувалася в… чоловічу популяцію. Троє мужиків з невеликою надвагою забилися в куток, гризучи там нігті й так само, як вона, справляли враження загублених у часі й просторі. А от жінки навпаки. Захопили всю підлогу, де розтягували свої пружні м’язи, не зойкнувши при цьому жодного разу, ніби замість кісток усередині них мали якийсь гель. Від побаченого Ядзю аж замлоїло. Кожна із жінок спокійно могла бути її донькою й кожна могла б двічі обкрутити собі довкола талії Ядзину спідницю. Ще й залишилося б трохи.

Проте зараз усі, незалежно від статі, з подивом глянули на неї, мимоволі оцінюючи. Цей німий сигнал сприймався аж надто очевидно. Ядзю негайно дискваліфікували, а кандидати на роль партнерів у танці полегшено зітхнули. Однією менше. У глибині душі Ядзя з ними погодилася. Упевнена, що комісія її тут-таки відфутболить, вона зайшла на співбесіду, віддавши у дверях свій номерок якійсь молодій жінці, мабуть, асистентці продюсера. За столом сиділо троє людей: підтоптана прима (котра навіть, як помре від старості, то й так буде привабливіша, ніж Ядзя), мужик в окулярах з товстими скельцями, який щохвилини сякався, і хлопець у червоному береті, котрий вочевидь неймовірно нудився.

— Ну, добренько, щоб не гаяти часу, розкажіть нам швиденько щось про себе. Розумієте, такий коротенький brief, а тоді перейдемо до показу танцю. — Окулярник змагався з нежитем. Ядзя ладна була заприсягтися, що він мріє опинитися в ліжку з аспірином й улюбленою м’якою іграшкою.

— Так, так, неодмінно, це ж суть нашого кастингу, — екзальтовано вигукнула підстаркувата хореограф. — Танець — це як шепіт, що веде тебе життям…

— Окей, це ми вже чули, — нечемно перебив її хлопець у береті, причому хореограф несхвально викривила вуста, наквацяні червоним так сильно, що сліди помади помітні були на зубах.

— Закругляймося, бо я спав дві години. — Хлопець потягнувся, демонструючи під куцою сорочкою голий, порослий темним волоссям, живіт.

Ядзя раптом збагнула всю абсурдність ситуації: вона, втомлена життям жінка, стоїть зараз, неначе рабиня на базарі, щоб невдовзі вислухати нищівну критику сучасних торговців живим товаром. Тільки й того, що одягла нині парадний ліфчик. Тримала його в шухляді задля особливого випадку, але чимраз частіше відчувала, що ним стане її власний похорон. На горизонті навіть не пахло якимсь хвилюючим романом. Востаннє мужчина торкався її на безкоштовній консультації окуліста, коли зазирнувши Ядзі глибоко в очі, швиденько обстежив її на предмет катаракти.

Хлопець у береті безсоромно колупався в пупку. Єдиною особою, яка виявляла до неї інтерес, була молода асистентка, що підбадьорливо усміхнулася. Решта присутніх демонструвала завзяття кріпака на панському полі. Ядзя глянула на окулярника, який марно змагався зі спухлим носом, і раптом у ній щось прокинулося. Раз козі смерть. Якого лиха жінці з таким життєвим багажем тремтіти перед купкою тупих мучителів? Зрештою, йдеться не про життя, це вам не російська рулетка! Скинула чоботи, жбурнула їх аж попід стіну й виплуталася з бавовняної хустини гнітючого сірого кольору. Відразу почулася менш вільно, хоча мало бути навпаки. Правду кажучи, вона трохи запанікувала, а її загартована душа заховалася ще глибше. І щоби приховати свою повну беззахисність, Ядзя заторохтіла, не даючи нікому й словечка вставити. Розповідала про себе, про Густава й художні проекти, щомиті впадаючи в зайву екзальтацію. Намагалася не звертати увагу на червону пляму, яка несхвально похрокувала. І що довше старалася не дивитися, то більше була переконана, що кожне її слово обертається проти неї.

— Ні-і-і, ну це повна лажа… Слухай, дівчино, давай трохи жвавіше. Наші глядачі не хочуть дивитися на мамашу у відчаї, вони хочуть бачити сексі-тьолку. Можеш бути сексі-тьолкою?

Той, що в береті, націлився на неї своєю мобілкою й зачепився поглядом за груди, які були надто очевидним підтвердженням явища гравітації. І Ядзя відразу зрозуміла, що він узагалі позбавляє її права на існування. Вона не вписувалася в його уявлення. Вона більше нагадувала білу мишку з п’яних галюцинацій. І тоді її з голови до п’ят сповнив упертий бойовий дух. У ній зростала якась внутрішня незгода з такою бездушною оцінкою. Нема чого розглядати її, немов якусь річ, як товар, позбавлений будь-яких почуттів, власної гідності, права на власне шаленство. Якщо вже осоромитися, то принаймні не поступитися принципами!

— А тепер… — рішуче промовила вона, дивлячись хлопцеві просто в очі. — А тепер я буду ще жахливіша і… танцюватиму.

— О-о-о… — пожвавішала хореограф.

І вже зовсім забувши про гальма, Ядзя ушкварила вогнистий, жахливо-неймовірний танець, виспівуючи на повну горлянку «This Will Be» Наталі Коул. Вона інтуїтивно відчувала, що її внутрішня система самоконтролю відмовила, проте в цій пісні крилася якась незбагненна енергія й щоразу, коли вона звучала, то Ядзя втрачала контакт із реальністю. Так сталося й цього разу. Її виснажене стресами тіло рвонуло в танець, порушуючи всі фізичні закони, а накопичене за останні дні напруження вибухнуло, як новорічна петарда. Вона почула себе легкою й усередині настільки очищеною від шлаків, що наприкінці обдарувала комісію напівбожевільною усмішкою. З рота стирчало волосся з рештками рудої фарби на кінчиках, під час танцювального екстазу воно вивільнилося від гумки й тепер пасма стирчали в різні боки. На жаль, її ентузіазму ніхто не поділяв. Усі сиділи як запаморочені, ніби їх обухом гепнули.

«От чорт, я таки перестаралася», — подумала Ядзя.

Продовження цієї ідіотської сцени не очікувалося, тож Ядзя швиденько позбирала свої лахи і, ніби ще не досить осоромилася, дурнувато вклонилася на прощання. Упевнена, що вона повністю скомпрометувала себе, Ядзя кулею вилетіла зі студії.

— Це повний капець! — Хлопець у береті закурив цигарку. — Вона абсолютно безнадійна!

— Саме тому ми мусимо її взяти, — підвів підсумок окулярник і вибіг за нею.

Він упіймав Ядзю останньої миті, втиснувши ногу між двері ліфта, що саме зачинялися.

— Я режисер, ви повинні бути в програмі. Ви така… непередбачувана.

Ядзя слухала його, дивилася в палаючі очі й роздумувала, хто тут з них справді ненормальний. Чувак тішився, як патологоанатом, на столі якого опинився ще теплий небіжчик. Треба було швидко прийняти рішення, чи хоче вона, аби її нутрощі виставили на телебаченні. Щоб могти сказати глядачам: «От, будь ласка, це моя печінка, оце — стравохід, беріть його всі та їжте».

— Нічого не вийде, я не дозволю нікому порпатися в моїх бебехах. Пішли ви всі.

Окулярник ламав голову, як її зупинити. Бо ж ніхто нормальний не відмовляється від такої пропозиції, люди ладні одне одного вбити, щоб їх на мить показали по телебаченню. Але ця баба точно була прибацана. А йому, втомленому роками одноманітної роботи, обов’язком створення одного й того самого формату, якраз потрібні були такі навіжені. Він безпорадно дивився, як тепер одна з них вислизає йому з рук.

* * *

Дорогою зі школи Густав зайшов на базарчик, де торгували українці.

— Що ти хотів купити, хлопчику, га? — запитався продавець.

Едзьо попрохав його, аби він купив машинку для вишень, маленький хитромудрий пристрій для вибирання кісточок, завдяки якому робота посувалася швидше. Вони вже тиждень, як увихалися на дачі коло варення. Дерева, що їх Едвард старанно доглядав, вродили на диво. Тож протягом якогось часу старий і малий сиділи над відрами вишень і в перервах між формуванням Гуцевих м’язів віддавалися тихому, монотонному мистецтву витягання кісточок.

Досить швидко виявилося, що це заняття підходить обом більше, аніж виснажливі вправи, що мали підтягнути хирляву статуру восьмилітнього хлопця. Неквапний Гуцьо просто не встигав за швидкими боксерськими фінтами, динамічним обміном хуками, лівими простими, свінгами й необхідністю тримати захист. Що стосується Едварда, він теж волів менш утомливі заняття. У його віці тиск стрибав, а серце постійно зривалося в галоп, у результаті чого старий комуніст Едзьо викликав священика для останнього причастя. Жодного разу, коли життя опинялося під загрозою, він не міг примусити себе викликати «швидку». Від самої думки про те, що решту сил доведеться призначити на словесну баталію з диспетчеркою, його вуса сумно опадали. Окрім того, хвороблива несміливість, його споконвічна біда, що перекреслювала шлях до кар’єри, навіть зараз, на пенсії, не дозволяла боротися за свої права. Тому він мовчки страждав, мовчки програвав, мовчки, потаємно нещасливо кохав, не сподіваючись на взаємні почуття. Проте зараз йому полегшало, бо вечорами він сидів із дивакуватим, мовчазним хлопчаком, і попри те, що часом його чорти брали, бо малий був таки добряче мішком ударений, це все ж був її син. Її.

Густав звик до цих щоденних відвідин. Полюбив Едварда за те, що старий не розбалакував багато та й від нього не вимагав, аби Гуцьо сповнював помешкання безугавним тріскотінням. Полюбив сірникові забавки літнього дивака й спільне приготування із фруктів смачнющих джемів, про які він досі лише читав у «Дітях з Бюллербю». Щоправда, від цього руки ставали криваво-червоними, зате принаймні, не доводилося марно стирчати в себе нагорі. Його мати майже весь час спала. Коли Гуцьо виходив уранці до школи й коли повертався звідти, його зустрічала така сама пронизлива тиша, від якої завмирало серце. Він боявся її, бо коли мама стільки спала, то завжди була нещасливою. А коли вона була нещасливою, світ більше не здавався безпечним.

5

Ядзя й Гуцьо примчали на шкільний стадіон буквально в останній момент. Перш ніж дістатися місця, вони вже встигли забрьохатися по кісточки в грязюці. Холодна жовтнева субота виявилася навдивовижу сонячною. Уранці, щойно розплющивши заспані очі, обоє радісно привітали цей факт, тим більше, що перед тим лило цілий тиждень. Але зараз земля віддавала світові те, чого вже не здолала випити. Скрізь було повно калюж. А це означало, що Матч батьків розігруватиметься в складних умовах і радше нагадуватиме боротьбу в грязюці, ніж сімейну розвагу.

Коли Гуцьо повідомив новину, що в школі відбудеться футбольний матч між командами татусів других класів, Ядзя вирішила попросити когось зі знайомих, щоби той поганяв трохи м’яча задля шляхетної мети. Тоді вона ще спала спокійно. Проте невдовзі виявилося, що кандидати на ймовірного татка відпали один за одним, і в Ядзі болісно тьохнуло серце. Улин чоловік їхав на конференцію, а в Сари саме не було під рукою жодного приятеля-шамана. Що стосується біологічного винуватця появи Гуця на світ, то він залишився в настільки далекому минулому, що Ядзі навіть на думку не спало його пошукати. І коли в неї почався звичний мандраж, вона стала перед дзеркалом, голосно переконуючи себе в тому, що зараз залишилося лише декілька сфер, де чоловіки справді необхідні. В усіх інших місцях їх можна успішно замінити. Вона глибоко перевела подих і сповістила засмученому Гуцеві, що особисто з’явиться на стадіоні. Бо що їй, власне кажучи, було потрібно? Тільки спортивний костюм, зручні кросівки й трохи часу, щоб відновити форму. Замість чалапати сходами, вона тепер жваво вбігатиме з покупками на своє горищечко!

Першого дня вона мало не заслабла вже на півдорозі. Її ентузіазм миттєво вичах, проте Ядзя вирішила, що зовсім не обов’язково ставати в цьому матчі королевою нападу. Достатньо трохи побігати по траві, викликати маленький переполох і загальне гарне враження, і якось воно буде. Ядзя ніколи не була фанаткою футболу, а те, що показували час від часу по телевізору, справді не виглядало складним. Найважливіше орієнтуватися, котрі ворота наші, та якомога частіше падати зі стражденним виразом обличчя. Проте з огляду на стан поля, Ядзя вирішила звести кількість падінь до мінімуму.

Вона зітхнула і, провівши сина поглядом, почекала, доки той займе місце на трибуні. Гуцьо сів збоку, у самому кінці, і його насилу можна було побачити за жвавими глядачами. Він наче хотів стати невидимим. Синок від початку був проти її участі в цьому матчі. Він уважав, що це дурна ідея, яка тільки дужче принизить його в очах товаришів. Хлопчина зіщулився й машинально топтав жмутки сухої трави під ногами. За два ряди перед ним сиділа Гладка Надя з гігантським пакетом чіпсів. Глянувши на її широку спину, Гуцьо подумав, що коли б Едзьо нині прийшов з ним сюди, він почувався б значно безпечніше. Проте мама навіть чути про таке не хотіла. Заявила, що вона ще не впала так низько, аби її родинні проблеми вирішував якийсь пенсіонер. Роззирнувся навколо. Хлопець вочевидь був єдиною особою, котра відчувала страх. Усюди панувала атмосфера веселого свята. Дудки, шапочки, транспаранти.

Директриса Підливка могла собою пишатися. Вона завжди ефективно організовувала батьків своїх учнів на спільні заходи. Татусі вже збирали парти, встановлювали у фізкультурному залі неймовірно важкі драбинки й скопували землю за школою. Матусі тим часом краяли власноручно спечені пироги й обмінювалися думками про виховання. Чудово! Кожен знав своє місце, а світ був чітко поділеним на дві сфери впливу: чоловічу й жіночу. І тільки мати цього малого дивака, у якої не було ані м’язів, ані кулінарних здібностей, не належала до жодної з них. Це страшенно дратувало директрису Підливку, бо єдине, чого вона органічно не сприймала, був хаос. Ядзя, яка тинялася поміж татусями й весь час допитувалася, чи не треба їм, бува, допомогти, була вочевидь деструктивним елементом у цій точній суспільній ієрархії. На щастя, чоловіки опинялися на висоті й жоден з них не дозволив видерти собі з рук лопату. Директриса Підливка глибоко дихала, а її сповнене турботи педагогічне серце, гарячково намагалося знайти вихід із цієї незручної ситуації. Нарешті їй спала на думку геніальна ідея! Вона просто повідомила Гуцеві, щоб той не приходив на сьогоднішнє свято. І на тобі, маєш! Мало того, що прийшов, то до всього його прибацана мамця збирається взяти участь у Матчі батьків! Директорка була певна, що її тут-таки чорти візьмуть.

* * *

Тим часом Ядзя саме перетнула межу пекла і, незважаючи на те, що коліна в неї тремтіли, серце тенькало, а зуби цокотіли, відважно мовила:

— Привіт, командо!

Команда не відповіла ані «привіт», ані взагалі будь-як, зате всі стояли як бички й витріщалися на Ядзю. Нарешті найпоказніший представник стада висловився від його імені:

— Лялечко, ти, певне, щось переплутала. Ми тут перед матчем розігріваємося.

Справді, на низенькому гімнастичному ослінчику стояла півлітра й екзотичний напій. Декілька татусів терли ледь почервонілі носи.

— Треба трохи дзьобнути для сміливості, — пояснив один з них. — Та й дубак нині добрячий.

Ядзя голосно проковтнула слину, прохаючи подумки, аби їй не довелося пити «штрафну». Зранку така доза могла виявитися для неї убивчою. Але чоловіки, як і личить справжнім джентльменам, більше не звертали на неї уваги. Вони швиденько порозливали решту алкоголю до пластикових стаканчиків, перехилили й дружно гикнули.

Ядзю страшенно вразила синхронність їхніх дій. Якщо на полі ці хлопці згуртуються так само, як у роздягалці, то перемога, вважай, у кишені. Вона сіла на ослінчика біля шафок і почала стягати куртку, залишаючись лише в спортивному костюмі. Хвицьнула ногою й рукою, спромагаючись на щось схоже на блискавичну розминку. За другим разом вона заїхала в лице миршавому здохляку, скидаючи йому з носа окуляри.

— Перепрошую. — Вона посміхнулася, але чоловічок ошелешено кліпав очицями, нагадуючи перелякану курку. Ядзя ладна була заприсягтися, що в дитинстві він прагнув мати шапку-невидимку й донині не розлучився із цією мрією.

Роздягалку вщерть заповнив запах розігрітих чоловічих тіл, пролунав дзвінок. Капітан команди, отой найпородистіший у стаді самець, скомандував:

— Ну, хлопці, шикуйсь. І запам’ятайте, хто здрейфить, того я особисто відма… тобто відлупцюю.

Здохляк вискнув з переляку й заховався за Ядзиною спиною. Цей несподіваний рух привернув увагу капітана команди.

— Окей, лялечко, а ти й досі тут? На мужика хош подивитися?

Бу-га-га! З усіх сторін загримів огидний, вульгарний регіт, і Ядзя на мить подумала, що опинилася на зборах певного політичного угруповання. Вирішила, що коли їй запропонують роботу в обмін на секс, треба линяти. Але зараз треба було дещо з’ясувати.

— По-перше, не звертайся до мене «лялечко». По-друге, я в цій команді так само, як і ти. По-третє, якщо негайно не припиниш цей мобінг і гендерну дискримінацію, я подам на тебе до Європейського суду в Страсбурзі. У мене є свідки.

Окулярник миттєво відреагував:

— Я нічого не бачив! Я лише хочу спокійно дожити до кінця дня!

Саме він і загнувся першим. Щойно вчитель фізкультури дав свисток про початок, болючий копняк у коліно вирубив здохляка із гри. Футболісти обох команд завзято кинулися на м’яч, компенсуючи відсутність уміння подвійною дозою агресії. Дітлашні на трибунах продемонстрували урок нещадного, дикого суперництва, у якому результат анітрохи не залежав від техніки. Суддя метушився на полі, намагаючись приборкати гравців, щедро роздаючи жовті картки. Усе намарне. Директриса Підливка раз-у-раз підносила руку до вуст і ціпеніла від німого обурення, дивлячись на цю варварську демонстрацію ненависті.

Ядзя панікувала більше, ніж під час складних пологів в оточенні лікаря, акушерки й п’ятнадцятьох студентів, які жадібно зазирали їй у промежину. У неї тремтіли ноги й від страху вона просто обливалася потом. Незважаючи на це, вона неодноразово намагалася приєднатися до гри. На жаль, колеги-шовіністи дружно її бойкотували, даючи зрозуміти, що перебування на полі з бабою — надто велика загроза для їхньої честі. Щойно Ядзя наближалася до м’яча, капітан її команди, брутальний кнур із червоною пикою, застережно рохкав, і вона швиденько зникала з поля зору. Усвідомлення власних прав і почуття гідності в присутності цієї розлюченої звірюки миттєво випаровувалися.

Ядзя дуже любила Гуця й страшенно хотіла щось для нього зробити, проте навіть син не міг розраховувати на її геройську смерть на футбольному полі. Тому вона дріботіла по траві, безглуздо кидаючись то в один, то в інший бік, проте з кожною хвилиною дужче переконувалася, що не зможе глянути власному синові в очі. М’яч був для неї недосяжним, і Ядзі залишалося хіба помріяти, щоб вмазати по ньому носаком незручної кросівки. До всього батьки з команди-суперника безсоромно били її по ногах. Отримавши добрячий копняк у гомілку, вона могла хіба що мугикати стару пісеньку Леха Янерки:

Ця забава не для дівчаток.

Йди додому, бо тут можуть бити.

Йди додому, бо можуть стріляти…

Тож вона й хотіла піти. Була певна, що ніхто, крім Гуця, цього б не помітив. Глянула в його бік: син сидів затиснений між галасливими вболівальниками. Навіть звідси бачила, як він нервово обгризає нігті, раз-у-раз відмахуючись від здоровезної дівулі, котра завзято смикала його за шарфик. Хіба ж Ядзя могла його зрадити? Вона-бо знала, скільки сорому довелося йому проковтнути, аби зізнатися в тому, що ця баба, яка так облажалася й виставила себе на посміховисько — його мати.

* * *

І враз сталося диво. Повз Ядзю пробіг підтюпцем кнуроподібний капітан і напав на суперника, намагаючись відібрати в того м’яча. Після нетривалої шарпанини, не витрачаючи зайвого часу на обмін компліментами, він стусонув його в живіт, і чувак — беркиць, накрився ногами. У цій ситуації судді довелося перемогти свій страх перед найжахливішим представником неандертальців і показати червону картку. У Ядзі прокинулася надія. Тепер вона точно їм покаже!

Тим часом чоловік, лаючись і погрожуючи всім довкола, почимчикував до трибуни й переляканий Гуцьо побачив, як той гепнувся поруч із Гладкою Надею, усього два ряди перед ним! Хлопець здригнувся, ніби йому шлунок вузлом зав’язався. Він нутром відчував, що таке сусідство не віщує нічого доброго. Цей чоловік лякав його не лише своєю важкою тваринною фізіономією, але й поведінкою, простацькою й галасливою. Власник червоної картки відкоркував пляшку пива зубами, зробив великий ковток і засвистів на пальцях так голосно, що ті, хто сидів поруч, аж підстрибнули. Огрядна дівчинка глянула на мужика з перестрахом. Трохи запопадливо вигукнула, плюючись довкола крихтами чипсів:

— Тату, су-у-упер!

Авжеж, вони були дуже схожі одне на одного. Той самий затятий вираз обличчя, грубі риси, характерне жирне підборіддя. І все ж Надя трохи принишкла, ніби намагаючись нічим не роздратувати батька. Гуцьо насилу відірвав від них погляд, бо гра на полі раптово пожвавилася. Їхня команда перехопила м’яча й розпочала серію гарних передач.

— Давай! Дава-а-а-ай!!! — горлав Надин батько, розхлюпуючи довкола пиво.

Ще кілька метрів — і штрафмайданчик. Гуцьо щосили стиснув кулачки. На жаль, мама не встигла добігти до м’яча, і суддя просюрчав аут для суперника.

— Швидше, незграбо! Дивись, бо молоко в цицьках закипить! — Чоловік, без сумніву, був добряче напідпитку.

— Це його стара. — Надя обернулася й звинувачувально тицьнула пальцем у Гуця. Погляд налитих кров’ю пияцьких очей був настільки пронизливим, що хлопець зіщулився в грудочку. Проте жахливий чоловік утратив до нього інтерес і знову загорлав до Ядзі:

— На груди приймай, на груди! У тебе ж вони, як повітряні подушки! Буфери справжні, га-га-га!

Ті, що сиділи найближче, дехто, певне, від страху, завторували авторові бездушних коментарів гучним реготом. Із кожним вибухом сміху Гуцеве серце стискалося і ставало чимраз меншим, аж перетворилося на висхлу грудочку жалю, що нагадувала котяче гівенце. І тоді трапилося жахливе. Супротивник ударив по воротах, під якими з’юрмилася ціла команда. Голкіпер хотів відбити, і виступив уперед, у глибину штрафного майданчика. М’яч пролетів у нього між ногами й почалася страшенна метушня. Усі гравці кинулися до покинутих воріт, проте найближче виявилася Ядзя. Побачивши, як підлітає м’яч, вона віддано рвонула, і серед усього шарварку й напруги, забила могутній, феноменальний гол… прямісінько у власні ворота.

Важко описати, що зчинилося! Люди кричали, одні раділи, інші лаялися. Гуцьо відчув, як у ньому щось закипає. Увесь жаль і неймовірне розчарування, і сором, і гнів.

— Ти, коза придурошна-а-а!!! — Надин батько загорлав так, що обличчя в нього побуряковіло. — Ти, незграба припудрена!

При цьому мужик силкувався підвестися з місця, проте кілька випитих пляшок пива знерухомили його. І тоді Гуцьо зробив те, про що хвилину тому не міг навіть подумати, аби не впісятися від страху. Підбіг до п’яного негідника і, виючи, як вовченя, з усієї сили встромив йому пальці в ніздрі. Саме так, як учив його Едзьо на випадок, якби малий опинився в безвихідній ситуації. Запхнув їх так глибоко, аж відчув липку, теплу рідину, а по руках потекла кров. Мужик закричав від болю, але не міг нічого вдіяти, бо найменший рух спричинявся до того, що хлопцеві пальці свердлили носа ще глибше. Так вони й застигли в сомнамбулічних заціпенілих обіймах, обоє зашмаркані, замащені сльозами. Тоді Гуцьо отямився й відвернувся. Відступав спершу повільно, уважно роззираючись навсібіч, а потім чимраз швидше. Невдовзі почав бігти так швидко, як тільки міг. Уперед, без будь-якої мети. І мчав іще довго потому, як «швидка» забрала Надиного батька в передінфарктному стані, а його власна мати, плачучи, самотня й засмучена, марно шукала його біля школи.

* * *

Вона, нарешті, знайшла його пізно ввечері на подвір’ї, де хлопчик заховався між контейнерами для сміття, нещасний, виснажений. Їй хотілося приголубити й перепросити сина. Проте щойно вона простягнула руку, хлопець схопився і з ненавистю вигукнув:

— Не чіпай мене, чуєш?! Ти нічого не розумієш, усе робиш не так! Мені набридло твоє дурне співчуття, не хочу, щоб ти була мені за батька! Усе, чого я хочу, це щоб ти була нормальна! Я хочу мати нормальну маму, а ти поводишся, як дурнувата!

Ядзя дивилася на нього, абсолютно безпорадна й перелякана. Вона не знала, що йому сказати, і мовчала. Це його тільки дужче розсердило.

— Нічого ти не вмієш! Весь час лише пхаєшся туди, де тебе ніхто не хоче! Чому ти не підеш туди, де тебе хочуть?!

Вона ступила крок до нього.

— Йди геть! — Гуцьо спробував утертися, але тільки розмазав собі соплі по заплаканому личку. — Я тебе теж не хочу!

І залишив її саму в цьому засцяному й сповненому розпачу кам’яному колодязі.

* * *

— Ну-у-у, взагалі ми вже набрали людей… — Дівчина знітилася, не знаючи, що відповісти.

Вона дуже добре пригадувала цю жінку. І той рейвах, який зчинився, щойно вона пішла. Режисер так оскаженів, що прослуховування решти кандидатів довелося перенести на інший день. Невпевнено глянула на столик, за яким частина колективу сиділа над розкладеними фотками й графіками, і, як завжди, сварилася.

— Будь ласка, це лише п’ять хвилин. — Жінка наполягала.

Вона була якась пригасла, ніби зіщулена всередині, але водночас дуже рішуча. Відразу стало зрозуміло, що не піде, доки не доможеться свого. Голос у неї був лагідний і прохальний, але погляд суворий і невблаганний.

Асистентка продюсера була страшенно втомлена. Цілісінький день гиркалася з безвідповідальними контрагентами, звукорежисер не приїхав, сценографа взагалі не було. Усі ходили неймовірно напружені, бо поволі почали доганяти, що програма валиться. Якщо зараз вона підійде до режисера й скаже йому про цю набридливу бабенцію, яка вимагає, щоб її вислухали, то він її, певне, по стіні розмаже. Зрештою, вона повинна була оберігати його від додаткових стресів.

Тим часом жінка, що стояла поруч, буквально свердлила її очима. Ні, вона нічого не казала, але в погляді було щось настільки кровожерне, що асистентка відчула себе беззахисним, розірваним бомбою солдатиком серед зграї голодного гайвороння. Бр-р-р… Швиденько підбігла до столика. Схилилася й прошепотіла окулярникові на вухо кілька речень. Той глипнув у бік дверей. Зітхнув, проте підвівся й почалапав до Ядзі.

Протягом кількох хвилин говорила виключно вона. Він чухав голову з виглядом, ніби повинен прийняти рішення про старт ядерної ракети. На його обличчі за весь час розмови не з’явилося й тіні зацікавлення. І лише коли двері за Ядзею зачинилися, він обернувся до колег і здійнявши обидві руки в переможному жесті, вигукнув:

— Yes! Yes! Yes! Маємо обличчя програми!

І трапилося те, що буває так рідко: усі були задоволені. А найдужче Ядзя. Виступить у дурнуватому шоу, аби Гуцьо хоч раз у житті міг нею пишатися!

* * *

Авто загальмувало останньої миті. Водій звернув на узбіччя й закурив цигарку. Що це в біса таке, баби лазять, як сонні мухи! Як гепнеш таку в куприк, то аж пір'я літатиме. Кісток не збереш, пофарбуй і викинь. Щоправда, ця баба більше підходила на запчастини, аніж для використання. Глянув на ненормальну, яка раптом вискочила перед самим капотом і, навіть не озирнувшись, помчала навпростець між машин. А цицьки підстрибували в неї так, аж ну! Що вона, у дідька, виробляє? Він аж з машини вихилився, щоб краще роздивитися.

Бо Ядзя, задерши спідницю, намагалася подолати перешкоду у вигляді металевого бар’єра, що відокремлював проїжджу частину від трамвайної зупинки. Махнула ногою й гепнулася просто на купу осіннього, ледь підгнилого, листя. Підмітальник, що стояв поруч, занімів. Щойно, блін, позамітав! Ядзя, змагаючись із довгою спідницею, вигреблася з листя і, квапливо обтрушуючись, застрибнула до «тридцять третього», який мав відвезти її на Телевізійну.

Хай йому грець, знову запізнюється! На додачу якийсь діставучий жартівник, що сидів напроти, почав з неї приколюватися, мугикаючи під ніс:

— «Сів чоловік у автобус, із листям на голові, ніхто не врятує його, і не скаже, о ні».

І бувають такі тварюки, у яких із самісінького ранку гарний настрій! Нечувано! Не поспішає нікуди, жодної тобі гарячки, прокладки йому вчора ввечері не скінчилися й узагалі все great! Ядзя втупилася йому в очі й так само нахабно закінчила популярну колись пісеньку:

— «І всі лише ди-и-ивляться… усі лише дивляться і все»!

Ух, нарешті трамвай зі швидкістю світла, тобто 20 км/год. дістався зупинки.

Ядзя підбігла до рецепції. Там глипнули на її перепустку, чужі лаписька понишпорили в сумочці, і бігом нагору, долаючи три сходинки нараз. Блін, така тут охорона, на цьому телебаченні, що скоро на вході будуть рентгеном перевіряти рогівку й брати зразок ДНК для ідентифікації.

У залі на третьому поверсі продовжувалися збори колективу. Усі учасники танцювального шоу мали побачити своїх партнерів і, заохочувані продюсером, швиденько перезнайомитися. Ядзя лише молилася, щоб їй не дістався який-небудь зануда, що сприйматиме все на повному серйозі. На решту було начхати. Майбутній учитель танців міг виявитися навіть беззубим сіамським близнюком з пірсингом у грудях і відрізаними яйцями.

Ядзя перевела подих і прочинила двері, невідомо вкотре вилаявши себе за спізнення. Проте навіть якби вона зараз з’явилася перед ними гола, верхи на некастрованому жеребці, у супроводі всієї польської кавалерії, на неї однаково ніхто б не звернув уваги. На підлозі вовтузилося двійко чуваків, які нещадно лупцювали кулаками, щедро обпльовували й кусали один одного. Ланцюжок роззяв довколо байдуже спостерігав за розвитком подій. Знімальна група, вочевидь звикла до такої поведінки ексцентричних зірок, вирішила скористатися нагодою й улаштувала собі коротку перерву. Декілька осіб з’юрмилося біля вікна, пожадливо затягуючись цигарками, а решта мовчки споживала принесені з буфету «холодні ніжки». Ядзя ковтнула слинку, бо, як і відома шекспірівська норовлива, мала слабкість до цієї страви. Режисер помітив новоприбулу, поглинув останній шматок і ляснув у долоні.

— Ну-ну… Ципріяне, тут ця священна корова, твоя партнерка, приперла, нарешті, свою дупу.

Любителі вільної боротьби як за командою облишили один одного й почали швидко приводити до ладу вцілілий одяг. Один з них, молодий симпатичний хлопець, підморгнув Ядзі. Він їй відразу сподобався, може, це і є той самий Ципріян? Ім’я гарне й узагалі він супер… Другий репетував, що в нього розірвалися на дупі штани. Перш ніж Ядзі свінуло, що вона вже десь бачила ці сідниці, їхній власник випростався й обернувся. Відразу стало зрозуміло, що уявний беззубий сіамський близнюк, позбавлений яєць, зате з пірсінгом у грудях, був справжнісіньким Роналдо в порівнянні з оцим… паном Шмарком, якого Ядзя особисто обригала в літаку з Лондона.

— О Боже! — зойкнула вона й затулила рукою рота.

— А-а-а! — Усе ще приголомшений нещодавньою сутичкою, Ципріян нервово відступав до вікна. Здається, доведеться з нього вистрибнути, бо схоже на те, що це єдина можливість позбутися поганого сну. Що тут, у дідька, відбувається?

— Приколюєтеся з мене, еге ж? Де тут прихована камера? — Він нервово роззирнувся, невпевнено посміхаючись.

Але ніхто йому не відповідав, усі здивовано дивилися й гадали, у чому справа. Ці двоє точно вже десь перетиналися.

Ядзя спершу хотіла якомога швидше зникнути, вона ще добре пам’ятала, як тоді осоромилася, і зараз, дивлячись просто в очі своєму майбутньому танцювальному партнерові, хотіла запастися під землю. З іншого боку, у ній зростала незрозуміла злість на цього вичепуреного типа, котрий витріщався на неї так перелякано, ніби вона збиралася повторити свій учинок кількатижневої давності. Ядзя перевела подих і, повторюючи подумки, що на світі щогодини хтось гине від протипіхотної міни, відчайдушним жестом простягнула руку.

— Ну, що ж. Життя не складається із самих лише приємностей. Я повинна сказати, що рада знову тебе зустріти або, гм, ще якусь таку саму дурню.

Ципріян здригнувся і, продовжуючи ображатися на весь світ, на паскудну, капосну долю, заховав руки під пахвами й повернувся до присутніх спиною. Ядзя захихотіла, щоб приховати ніяковість. Зрозуміла, що все буде набагато складніше, ніж їй здавалося. На щастя, один з танцюристів із блазенською посмішкою, розрядив атмосферу:

— Ласкаво просимо до нас. Мене звуть Молодий, я темна конячка цього шоу.

Проте прикрий інцидент зіпсував решту дня, учасники шоу й далі були надто приголомшені, аби продовжити працювати. Усіх відіслали додому раніше, порадивши химерній парі прийняти теплу ванну, випити мелісу або, нарешті, покурити травки й розслабитися.

* * *

Ципріян ушився блискавично, щоб якомога швидше забути про несподівану халепу. Від самої думки, що йому доведеться танцювати із цією жахливою жінкою, він ледь не плакав. Невже вона переслідуватиме його до скону?!

Ядзя, лізучи по сходах зі швидкістю кульгавої блощиці, була переконана, що сьогоднішня зустріч — це кара за всі її гріхи: сачкування з уроків, крадіжки цигарок у ксьондза-катехита, еротичні мрії про власного перукаря, надмірний апетит, занедбування Гуця, озонову діру, базу в Ґуантанамо й олімпіаду в Китаї… Треба якомога швидше подзвонити дівчатам, інакше вона збожеволіє. Вони зустрінуться й тверезо все проаналізують. І лише потім нап’ються до всирачки. Або навпаки, яка різниця.

Подолавши останню сходинку й минаючи рецепцію, Ядзя помітила, що цей ідіот з голою дупою замість того, щоб іти додому, стоїть з гостесами й «очаровує» їх, звиваючись, наче вугор, якого лоскочуть. Вульгарний, дебільний, неврастенічний мудак!!!

6

Коли Ядзя сказала Гуцеві, що пробилася до популярної телепрограми, син відреагував зовсім по-іншому, ніж її подруги. Він лише буркнув під ніс:

— Ага, так я й повірив.

Переконався лише тоді, коли вона показала йому підписану угоду. Гуцьо всі документи сприймав на повному серйозі й ставився до них мало не побожно. Тому перечитав усе двічі, включно із примітками, написаними крихітними літерками внизу сторінки. І тоді його очі засяяли.

— Справді? І мені можна розказати про це в школі?

— Звісно, навіть треба.

Синок кинувся їй на шию. Вони не пригорталися одне до одного від часу драматичної розмови на подвір'ї після програного матчу. Гуцьо продовжував на неї ображатися, а Ядзя не знала, як його втішити, бо ж усе, що він тоді викричав їй в обличчя, було правдою. Тепер, коли відчуженість між ними була позаду, син тулився до неї, як після довгої розлуки.

— Мамо… — Гуцьо визволився з обіймів і почав повагом колупатися в носі. — То ти тепер станеш знаменитою!

І ляснув у долоні, а Ядзя голосно засміялася. Як чудово бачити свого сина щасливого, радісно збудженого, а не насупленого, змученого щоденними проблемами.

— Але знаєш… — мовив він після цієї короткої миті щастя, — слава іноді веде на дно. Сподіваюся, ти це усвідомлюєш.

Проте відтоді він прокидався веселіший і жвавіше збирався до школи.

* * *

Звістка про Ядзину участь у телевізійному танцювальному шоу, як завжди буває із сенсаційною інформацією, схвилювала близьке оточення, і незабаром лише про це тільки й пліткували в усьому будинку, у рахітичному сквері за рогом і поблизькому продуктовому магазинчику. Едзьо мало не луснув від гордощів, хоча разом з тим трохи непокоївся, чи вона взагалі впорається із цим усім на тому телебаченні. Щоранку дорогою до пекарні його оточували цікаві сусідки й жадібно розпитували, чи він, бува, не довідався чогось новенького. Едзьо, трохи збентежений, проте задоволений увагою, якою його оточували, таємничим жестом підкручував вуса й кидав загадкове:

— Ого-го, що там робиться, про це не скажу, але справжні дива. Щира правда.

Що ж, як казав Енді Вархол, кожному в його житті трапляються його п’ятнадцять хвилин слави, і вочевидь для Едзя цей момент саме настав.

Що стосується Ядзі, то її справжня слава була ще попереду. Животіючи досі на узбіччі магістралі життя, вона несподівано опинилася в самісінькому епіцентрі подій. Ядзя так нестерпно довго сиділа в життєвій ямі, що коли звідти їй вдалося вилізти, то це просто приголомшило її.

І хоча її рішення було цілком свідомим, усе навколо неї розвивалося занадто швидко й не в тому напрямку, як їй би хотілося. Вона опинилася в абсурдній безвихідній ситуації, зв’язана безглуздим контрактом, який усе їй забороняв і нічого не дозволяв натомість.

* * *

Перші дні були жахливими. Їй доводилося не лише робити гімнастичні вправи по кілька годин на день у черевиках на високих підборах, але й дозволяти безкарно обмацувати себе найтупішому і, на її думку, абсолютно несексуальному самцеві. Вона підхоплювалася рано-вранці й напівсонна мчала до студії, дорогою протираючі заспані очі й позбавляючись залишків сну. Про те, щоб поніжитися в ліжку й пожаліти себе, можна було лише помріяти. Вранішню депресію десь чорти злизали разом з безкінечними роздумами, що б його таке з’їсти на сніданок. Практично всюди Ядзю супроводжувала знімальна група, яка увічнювала її злети, падіння, поступи й відчай. Вона розуміла, що шоу такого штабу керуються власними законами, проте наодинці із собою залишалася виключно на унітазі. Хоча навіть там не була впевнена, що в зливному бачку не вмонтована яка-небудь хитромудра міні-камера. І все для того, щоб нагодувати кровожерних глядачів, показавши їм справжній, позбавлений будь-яких мистецьких прикрас, голий зад учасника. Якось вона запитала в оператора, якого дідька знімати, коли вона наклеює пластир на палець?

— Розумієш… — утаємничив він Ядзю притишеним голосом, — це в нас такий пульс дня.

«Та-а-ак, — подумала вона. — Сьогодні Пульс дня, за мить Мамографія місяця, і, нарешті, Кончина року».

Уже від першої репетиції Ядзя знала, що нічого із цього не вийде. З її сумнівним почуттям ритму, відсутністю сприйняття власного тіла й зневагою до всього шоу-бізнесу, Ядзя була останньою особою, яка б мала в поті чола готуватися до виступу у світлі прожекторів. І все-таки вона це робила. Як і решта учасників, що нагадували жертв вуличної облави.

У новій, остаточній версії шоу, брали участь п’ять пар, а гучний фінал передбачався через кілька тижнів. Цього разу партнерами професійних танцюристів були виключно аматори. Проте кожен з них справлявся із завданням краще, ніж Ядзя.

Наприклад, Роберт, партнер Верени. Звичайний фізик-ядерник з науковим ступенем, проте в нього не виникало жодних проблем з вивченням танцювальних кроків. Тоді, коли Ядзя намагалася запам’ятати, що на «раз» нога йде вперед і стегно треба виставити, а на «два» треба повернутися, одночасно відхиливши голову праворуч, Роберт рухався стрімко, як електрон. Вочевидь глибокі знання про будову матерії давали йому можливість запанувати над власним тілом. На жаль, Ядзя постійно «зависала», що викликало в магнітному полі хаотичну дезорієнтацію й короткі замикання. Коли вона потрапляла на його орбіту, Роберт дивився на неї з таким жахом, неначе Ядзя повинна була викликати розщеплення ядра атома й тут-таки виростити маленький атомний грибочок.

Або така собі пані Гражинка, куховарка в центрі допомоги для важких підлітків. Скільки в ній було енергії! Завжди охайненька, чистенька, рівно підрізана гривка, а п’ятдесятирічне тіло — слухняне й зосереджене. На додачу вона ще й танцювала з Молодим, а він був такий чарівливий і дотепний! Ядзя спостерігала за ним з величезною приємністю. Він нагадував їй про найкращі миті в її житті, що давно поринули в небуття, так само, як смак «корівок» у дитинстві, що їх вона потайки цупила з подружками на ярмарку… Щойно Молодий з’являвся в залі, де вони репетирували, одразу привертав до себе увагу, поширюючи довкола якісь флюїди. Рухався з невимушеною елегантністю, наче загальне обожнювання було для нього чимось найприроднішим на світі. Крім того його очі мали той небезпечний блиск, який викликає в жінок негайне ввімкнення системи сигналізації.

Так… Що й казати, Молодого всі обожнювали. Усі, за винятком, зрозуміло, Ципріяна. Але цей занудний йолоп, ображений на весь світ, не любив нікого, крім себе. Якось Ядзя сказала йому, що він поводиться так, наче в нього в дупі геморой. Тоді він хряснув дверима й повернувся за годину. Ну й дуже добре. Принаймні можна було спокійно доїсти булочку й передрімати на матраці. Проте, коли цей ненормальний повернувся й побачив, як Ядзя спить в оточенні торбинок з написом «Бабусині пиріжки», то просто оскаженів! Почав верещати, що через її незграбність їм не вдається виконати банального «болео», не кажучи вже про «вольчеда». На жаль, невдовзі їй довелося зізнатися собі, що він мав рацію, говорячи про кілька (ну, гаразд, кільканадцять) понаднормових кілограмів.

Коли її почав переслідувати постійний біль у суглобах, фізіотерапевт, який співпрацював із програмою, пояснив, що переобтяжені кінцівки не витримують виснажливих багатогодинних вправ. Вирок був категоричний: Ядзя мусить схуднути. Якщо хтось уважає, що нездорова й калорійна їжа — це єдина радість у житті, марно сподіватися, що він сприйме таку вимогу зі зрозумінням. Тому Ядзя відразу відчула, що шлунок ніби судомою звело. Вона тут-таки зголодніла й до кінця репетиції тільки й думала про оселедця із цибулею. Слина виділялася так, що Ядзя швиденько й без зайвих фокусів зробила передбачений комплекс вправ і помчала додому, дорогою не забувши заскочити до поблизької продуктової крамнички. І вже в безпеці, стоячи під дашком трамвайної зупинки поруч із місцевими бомжами, вона відкрила слоїчок з оселедцями по-кашубськи, виїла його вміст, облизала масні від олії пальці, а тоді полегшено перевела подих і, повеселіла, погодилася, що справді, час подумати про здорове харчування.

Повправлявшись тиждень, Ядзя стерла до крові ступні, розтягнула ахіллове сухожилля й двічі вивихнула ногу в кісточці.

Окрім того, вона відчувала щиру, невиліковну ненависть до аргентинського танго, а його ритм щовечора викликав у неї напади мігрені. Основний комплекс кроків, так званий «базіко», вона запам’ятала лише тому, що він асоціювався з «Бальзаміко», улюбленим ароматичним оцтом.

Найгіршим було те, що Ядзя не могла ходити в жодному взутті. Таксист, котрий відвозив її щовечора додому, навіть звик, що пасажирка висідає боса і, не зважаючи на осінні калюжі, бреде крізь дощ і мжичку, ніби божевільний босоногий аскет. Якось увечері, масуючи ноги, вона із жахом помітила, що від постійного виснажливого повторення танцювальних па майже повністю стерла собі папілярні лінії. Тепер вона зможе безкарно задушити ногами Ципріяна, і жодна поліція не ідентифікує її відбитків.

Гуцьо, який пишався мамою, майбутнім ідолом колективного уявлення, немов безжальний наглядач стежив, щоб та не запізнилася вранці на репетицію, а повернувшись зі школи, покірно віддавав себе під опіку Едзя. Вони разом їздили містом, накопичуючи гігантський запас різноманітних сірників, бо зараз, захопившись передачею про французьку революцію на «Дискавері», вирішили відтворити ешафот, на якому стратили Марію Антуанетту. Та інколи після багатогодинного стирчання в незручній позі над макетом в Едзя так ломило крижі, що кілька наступних днів він лежав у ліжку. Тоді по Густава приїздила Сара, або його забирали до галасливого дому Улі. Такими вечорами хлопчина доходив висновку, що багатодітні заміжні жінки й незалежні самітниці просто нестерпні, і з цими бабами взагалі неможливо витримати, хіба що в людини немає виходу.

* * *

Останні три роки були для Ципріяна дуже важкими. Довелося змиритися з появою перших сивих волосин, і навчитися жити без захисної парасольки, яку відкривають над знаменитостями. Продиратися крізь джунглі шоу-бізнесу, у яких усі створіння взаємно знищують одне одного мачете, бейсбольними кийками й пінцетами для вискубування брів, словом, усім, що опиниться під рукою. Потрапивши в неласку й забуття, витіснений Молодим, Ципріян мусив боротися за існування й щомісячне погашення кредиту. Раніше він перебирав пропозиціями, але із часом мусив призвичаїтися до халтур. Йому й зараз терпли сідниці від самої згадки про рік, проведений на поромі, що курсував між Свиноуйстям та шведськими портами. Щовечора, на тлі імпровізованих хащів, Ципріян зображував танець Тарзана, а п’яні скандинави жбурляли в нього гарячими ковбасками.

Зараз він знову отримав шанс з’явитися перед публікою. Щоправда, у цьому йому добряче допомогла Верена зі своєю рахітичною дупою, але зрештою, після стількох років спільної каторги вона могла таки щось для нього зробити й шепнути кілька слів до волохатого вуха свого продюсера. Пусте, важливо, що він знову в грі. Достатньо двох турів, і він знову заволодіє масовою увагою! Якби йому ще й партнерку замінили. Незграба остання, до того ж дурна, як п’ятнадцять пачок маргарину. Навіть торкнутися до неї не можна! Щоразу, як він простягав руку, аби зробити кілька вогнистих па, вона перелякано сахалася, ніби тіло партнера вкривала грибкова екзема… Щиро кажучи, він зовсім не прагнув її торкатися, бо завжди побоювався жінок, які пригнічували його своїм інтелектом. Ципріян знав, що Ядзя закінчила виш, і він зі своїм атестатом провінційного ліцею почувався поруч із нею, як дурбак. Його постійно переслідував комплекс хлопчика-недоучки, такого собі дурника. (Як забашляє трохи капусти, певне, купить собі магістерський диплом якогось приватного вузу, чом би й ні!).

До того ж Ядзя переважала габаритами, і Ципріянові було непереливки. Він сам панічно трусився над своєю фігурою, бо в професії танцюриста будь-яка складочка жиру означає кінець. І на тобі маєш, зараз йому доводилося піднімати й романтично крутити самицею, яка була приблизно кілограмів на десять важчою за нього. Якось спробував, і все закінчилося тим, що обоє гепнулися на підлогу. Окрім того… вони взагалі не пасували одне до одного. Протягом останніх двох тижнів каторжних репетицій їм не вдалося сексапільно притулитися плечима чи стегнами. Талія не на місці, дупа занадто низько, цицьки завеликі. Христе-Боже, такими ціцеронами можна було б обдарувати цілу команду волейболісток. От і обійми таку, коли її груди не досить, що свердлять йому шлунок, то ще й відділяють від партнерки ледь не на півметра, ну чисто якась барикада довбана!

А цей її синок… Таке дитя навіть у цирку не побачиш. Коли малий прилазив разом з матусею, уважай, що репетиції кінець. Ніби й не робив нічого, сідав собі тихенько в куточку, але так якось лупав очима спідлоба, що Ципріян відразу вибивався з ритму. І жодного разу навіть не посміхнувся! Колись приніс пошарпану книжечку і, страшенно задоволений собою, сповістив, що приготував Ципріянові несподіванку. Після чого ні сіло, ні впало, продекламував:

— Синку, забудь про тривогу

дивись, це спасіння знак

пливімо, нумо в дорогу,

глянь-но, змінився як…

***

ось — наоколо й вгорі

Усе — те саме.

— Куди-бо подівся хрест?

***

— Воротами став перед нами[1].

Ципріян тоді остовпів. Звісно, нічого не втямив, натомість ще раз переконався, що обоє, мати й син, страждають від однакової таємничої душевної хвороби. Але найгіршим було те, що це прибембане щеня казало йому… казало… «пане Ціпо»!!!

Попри все Ципріян справді старався. Намагався не дивитися на гострі предмети в полі зору, зціплював зуби й подумки присягався ніколи не мати дітей. Забув навіть про ригачку в літаку. Врешті, вони з Ядзькою (блін, навіть ім’я в неї ненормальне) були командою й мали спільне завдання: пройти чимдалі. Саме через те він якось привів із собою на репетицію Верену, свою колишню партнерку, аби продемонструвати, як має виглядати справжнє танго. Колись це був один з його найулюбленіших танців (звісно, ніщо не могло зрівнятися із твістом, який ушкварили Ума Турман і Джон Траволта в «Кримінальному чтиві»). Стали в позицію, зціпили зуби аж скреготнуло, і почали. Ядзя демонстративно подивилася у вікно й витягнула з торбини котлету, котра залишилася з учорашнього обіду. Почала її меланхолійно пережовувати, час від часу глипаючи в бік танцюристів. Треба їм віддати належне, вони аж іскри викрешували на підлозі. Навіть Ципріян відчув у стегнах щось схоже на драйв. Злегенька відсапуючись, він зиркнув на Ядзю, упевнений, що та заніміла від захоплення. Вона справді не могла й слова вимовити. Але не від захвату, а тому, що рот був напханий котлетою! Проковтнула останній шматок, і її погляд став ще похмурішим. Ципріян оскаженів. Сто чортів! Не для того він кілька років лежав на самісінькому дні кошика з уживаними речами, чекаючи, що його витягне якась милосердна рука, аби тепер занапастити все до біса через якусь ненажерливу ідіотку!

* * *

— А ось тут у нас справжнє тобі диво. Чудо-чудесне, ням-ням. — Головний стиліст програми й утілення претензійності, Маурицій Тронт, побачивши Ядзю, мало не зазнав оргазму.

— Ходи-но сюди, дорогенька. — Витягнув її на середину і, склавши вуста дзьобиком, прицмокував і прицмокував, здавалося, без кінця. Водночас він із замилуванням погладжував свої майстерно підстрижені заокруглені бакенбарди.

— Перед вами, шановні, мрія будь-якого стиліста. Чому? — Він замовк і театрально глянув на зграйку ледь переляканих учасників програми.

Ядзя голосно проковтнула слину. Їй уже не раз довелося стати свідком дивакуватих учинків цього химерного мегаломана, який одним-єдиним словом міг увергнути людину в безодню розпачу. На жаль, цього разу він націлився на Ядзю, і вона відчувала, що від страху її литки взялися сиротами.

— Невже взагалі можна так виглядати? Ні-ні, не відповідайте, це було риторичне запитання. Ха-ха-ха! Що тут у нас? — Він грубо, швидким рухом підкотив Ядзину спідницю. — Неголені ноги, ну, без коментарів. Ідемо далі… Маленькі очі, волосся кольору мишачого посліду, брови пошарпані. Одним словом: село і люди. Неорана нива.

З кожним словом він розходився все більше, і Ядзя ладна була заприсягтися, що звук власного голосу в нього, як і в Гітлера, викликає ерекцію. Він вигинав своє неприродно гнучке тіло якоюсь карколомною дугою й подзенькував східними прибамбасами, що прикрашали всі його відкриті й приховані частини тіла.

— Я дивлюся, і що ж я бачу? — Маурицій утупив у Ядзю нищівний погляд.

— Е-е-е…

— Так от… нічого я не бачу! Бачу темноту, бачу посередність, бачу порожнечу. Тебе немає, жінко, ти сховалася в усьому цьому шматті. Укрилася, замаскувалася, а я хочу бачити, де в тебе талія! Які в тебе ноги? Чи ти часом не баба з яйцями? Словом, хто ти є?

— Не питай…, ні про що не питай — іронічно кинув хтось іззаду.

Маурицій спопелив поглядом присутніх і підсумував:

— Гляньте на мене. Хто я?

— …

— Мужик!

З усіх можливих відповідей ця була найменш очевидною, проте все, що виголошував стиліст Тронт, обговоренню не підлягало. Його завданням було цю дизайнерсько занехаяну банду якось цивілізувати, зробити з них людей, тобто ходячих ідолів моди, new-look і lifestyle. Найважче буде, певна річ, із Ядзею.

По-перше, вона не бажала співпрацювати, упираючись, що їй добре так, як є. Маурицій поставив собі за мету поздирати з неї ці сіро-бурі лахи й старанно, як терплячий скульптор, чий різець усуває зайвину, шматок за шматком, надати їй форму. Вона була затовста, це точно, але віддавши стільки років своєму фахові, одягаючи людей із журнальних обкладинок, різних редактрис і телезірок, Тронт збагнув, що кожен може виглядати добре. Проте це йому давалося нелегко, бо щоразу, коли він приминав у якоїсь панійки під жакетом поклади зайвого жиру, його кидало в дрож. На щастя, Маурицій був чудовим психологом і міг упоратися з будь-яким непокірним матеріалом. Його метод полягав у тому, що жертву слід було якомога відчутніше приголомшити, принизити її настільки, щоб потому вона покірливо погодилася на всі стилістичні тортури. Протягом кількох днів він із приємністю спостерігав, як Ядзя, котра спочатку хвицалася, чимраз більше байдужіла й слухняно брала участь у процесі створення з неї жінки. Із кожною черговою консультацією ставало краще й краще.

Якогось вечора в їхніх стосунках стався несподіваний, проте вирішальний злам. Ядзя сиділа з фарбою на волоссі, чекаючи своєї черги до манікюрниці, а Маурицій мав півгодинну перерву між черговими примірками. Можна було випити кави й нарешті закурити. Він зайшов до VIP-кімнати й побачив там свою найбільш проблемну «модель», яка із блискучою фольгою на голові дивилася на одному з каналів «Оскому». Фільм Майка Ніколса, знятий мало не тридцять років тому, був черговим шедевром в акторському доробку Меріл Стріп, яку Маурицій просто обожнював. Саме показували сцену, де Меріл назавжди покидає Джека Ніколсона, забирає дітей і йде, йде, і йде-е-е… злітною смугою аеродрому обличчям просто на камеру. Але як! Людоньки! Тулить до себе манюнє дитятко й несе його, неначе все своє нещасливе кохання, усю облуду й сльози цього світу. Самотня, зраджена Меріл та її прекрасне, харизматичне обличчя… Ну, і все було б чудово, якби не ця клята мелодія, яка невідь чому завжди так зворушувала Мауриція. Варто йому було почути «І believe in love», як у серці щось стискалося. Горло йому перехопило, він стояв, вдивляючись в екран, і за мить уловив якесь чудне схлипування, що долинало від Ядзиного крісла. Авжеж, вона ревла як корова. Наприкінці фільму вони вже ридали обоє, подаючи одне одному хусточки й мугикаючи «Coming around again» разом із Карлі Саймон. Саме тоді їх поєднала ниточка емоційної близькості. Ядзя стала більше довіряти Маурицію, а він зрозумів, що під безбарвною шкаралущею вона ховає тендітне, вразливе єство.

Крім Тронта тілесною оболонкою учасників опікувався спеціально запрошений перукар-стиліст із Женеви. Коли він з’явився в студії вперше, усі заціпеніли від жаху, бо для оточення цей пан становив ходячу антирекламу власних професійних здібностей. У нього була настільки непідходяща, погано підібрана зачіска, що це оголювало й підкреслювало всі недоліки його зовнішності. Зате така зачіска мала феноменальну перевагу: щоб її зробити, треба було надягти на голову горщика й підрізати кінчики на рівні з берегами. Потому достатньо було намазюкати гривку якимсь жиром, добряче її потермосити й ефект був приголомшливий.

Незважаючи на всі ці перешкоди, результат спільної праці колективу був чудовий.

З Ядзі вигулькнуло щось схоже на жінку. Коли вона прийшла на генеральну репетицію, Ципріян довше, ніж зазвичай, мурмотів слова привітання, сторожко поглядаючи на Ядзю, ніби за мить на її голові мала вискочити антена для зв'язку з інопланетянами. Бо Ядзя виглядала як позаземна істота.

* * *

Хоча до кінця уроків залишалося ще кілька хвилин, Гуцьо вже зібрав свої речі. Сів за партою біля самих дверей, щоб відразу після дзвінка помчати до гардеробу. Іноді, коли йому щастило, Гуцьо встигав одягнутися й вибігти зі школи, перш ніж Надя спустилася вниз. Проте набагато частіше вона лупцювала його відразу на порозі класу.

Щоправда, від того матчу, коли Ядзя замалим не спричинилася до інфаркту в її батька, Надя почала змінюватися. Дівчинка стала менш агресивною й частіше дивилася на Гуця з повагою. Особливо зараз, коли всі в школі жили, рахуючи час до початку конкурсу. За Ядзю вболівав увесь педагогічний колектив, а Гуцьо став одним з улюблених учнів. Навіть директриса Підливка вже не сичала так зловісно, дорікаючи, що в хлопця знову немає змінного взуття. Але, незважаючи на те, у темному закамарку дитячої душі крилися побоювання, щоб мама знову не викинула якогось коника. Як тоді. Гуцьо обережно глянув на Надю.

Дівчинка була сьогодні на уроках спокійніша, ніж зазвичай і вочевидь заглиблена у власні роздуми. На перервах визирала у вікно. Тільки раз, коли Гуцьо проминув її, йдучи до туалету, вона обернулася й витягнувши з кишені старанно складену вирізку з газети, промовила так тихо й невиразно, що хлопець ледь її зрозумів.

— Можеш мені організувати… цей… автограп твоєї мами? — Її товстий палець тицяв у фото із зображенням усіх учасників програми.

Надя стояла перед ним зніяковіла й напружена. Мабуть, їй було важкувато зважитися на будь-яке прохання. Досі, коли їй чогось хотілося, вона просто брала цю річ. З магазинної полиці або шкільного ранця однокласників.

— Ну звісно, а може, сама зайдеш до нас по цей… — тут Гуцьо замовкнув, роздумуючи, чи не варто сказати правильно, — …автограп? Приходь. Мама зрадіє, і я теж.

Надя, приголомшена таким розвитком подій, не усвідомлюючи до кінця, що робить, вдячно вклонилася, а тоді вибухнула ідіотським реготом.

До закінчення занять вона більше не звертала на нього жоднісінької уваги. Коли після уроків Гуцьо вішав у гардеробі свій мішок із взуттям, то побачив її біля виходу зі школи. Надя стояла з якоюсь неохайною жінкою, яку він бачив уперше. Незнайомка вочевидь у чомусь звинувачувала малу, сморід алкоголю долітав аж до гардеробу. Дівчинка підвела голову й, угледівши Гуця, крадькома йому помахала. Перш ніж жінка з дівчинкою вийшли зі школи, хлопець устиг помітити, як розлючена незнайомка хапає Надю за волосся на потилиці, а тоді швидко штурхає її до дверей.

— Це її стара. Знову набралася. — Білявий хлопчик в окулярах нахилився, зав’язуючи шнурівки на черевиках. У приміщенні залишилися тільки вони. За хвилинку товариш хряснув ґратами гардеробу, вибігаючи на вулицю. А Гуцьо продовжував стояти, відчуваючи, що в його груди потрапив маленький камінець, який страшенно муляє.

* * *

За два дні до виступу всіх завезли службовими «Ланчіями» до культового спортивно-відпочинкового центру, аби там, у приємній атмосфері, вони розслабилися перед першим, як би там не було, спарингом.

Хоча осіннє сонце ще добряче пригрівало, організатори відмовилися від занять на свіжому повітрі й попровадили свою отару до клаустрофобічних роздягалок, де всім наказали переодягнутися в неприродно напомповані комбінезони, у яких танцюристи нагадували покручів космонавтів з регбістами. Уже невдовзі все з’ясувалося.

Психолог з фірми, яка надавала учасникам шоу професійну допомогу, пояснила:

— Невдовзі відбудеться ваш перший поєдинок на танцмайданчику. Ви парами виборюватимете перше місце. Проте такі змагання вимагають, аби ви з вашим партнером становили тісний, сповнений взаємної довіри, колектив. Дехто з вас уже може похвалитися тим, що їх поєднали симпатія й добрі стосунки. — Її погляд зупинився на панові Казику, який притулився обличчям до бюсту своєї партнерки.

Пан Казик, чоловічок доволі низенький, сягав Магді якраз до грудей, і слід сказати, що він активно використовував саме цю рису своєї мізерної статури.

— Проте інших, — продовжувала психолог, — досі розділяє приховане внутрішнє напруження, яке породжує вічні конфлікти в танці й унеможливлює гармонійну співпрацю…

І всі (Молодий із Ґражинкою, Верена з фізиком Робертом та ще симпатична руда пара) як за командою глянули на Ядзю й Ципріяна.

— Тому одягніть, будь ласка, шоломи й прошу на поміст. Це остання нагода безпечно вияснити все під час поєдинку із сумо.

Що тут робити, продюсер — наш цар і Бог. Ядзя із Ципріяном поставали одне напроти одного, усвідомлюючи, що ситуація може виглядати більш ніж абсурдною. Навколо всі забавлялися, як невинні діти. Раз у раз хтось когось штовхав, дехто намагався когось перекинути, а оскільки костюм добряче це завдання утруднював, постійно вибухав сміх. Нарешті Ципріян ніби знехотя пхнув Ядзин шолом. Тоді вдруге й утретє. А коли спробував знову, вона кинулася на нього з неприхованою люттю. Намагалася вкусити, але обличчя захищала густа сітка, котра унеможливлювала напади канібалізму. Ципріян простягнув довгу руку, тримаючи Ядзю на відстані, але це лише підсилило її роз’юшеність. Вона рвонула до нього з такою силою, що він ледь утримав рівновагу, похитнувшись, як запаморочений боксер на рингу, але швидко оговтався. Що??? Його б’є баба?! Він аж відчував, як йому тестостерон шумує в жилах. Наблизив своє заґратоване обличчя до такого ж лиця суперниці й так вони довгенько стояли, із ненавистю вдивляючись одне в одного. У Ядзі від нервів теліпалося вже не тільки око, а й усе тіло. Раптом їй сяйнула абсолютно божевільна думка. Настільки приголомшлива, що вона аж перелякано відскочила. Їй спало на думку, що це їхнє сплетіння, те, що вони відчувають подих одне одного, краплинки слини, що вилітають разом із черговими словами образи, уся ця фізіологія… власне кажучи страшенно інтимна. Вона відчула себе так, наче вони із Ципріяном займалися сексом! Ця асоціація викликала в неї потребу негайного заперечення, тож вона розпочала другий раунд.

Тим часом решта їхніх товаришів давно вже покинули поміст, звільнивши місце для двох найзапекліших ворогів. Присутня при цьому пані психолог нажахано спостерігала за ескалацією конфлікту. Коли один з комбінезонів виявився подертим, вона поспішила по допомогу. Аж двом охоронцям довелося розбороняти роз’юшену пару. Третього підім’яли й пригнітили тіла шаленців. Ледве дихаючи, він вибрався з-під них і свистком сповістив про кінець гри. Проте рахунок бою залишився невідомим…

* * *

Ципріян стояв за кулісами й кожною клітиною свого тіла всотував атмосферу виступу, що мав от-от розпочатися. Він це обожнював: сцена, юпітери, а посередині, у центрі уваги — він. Танцюрист уже насолоджувався близькою славою, цей смак був йому так добре знайомим! Проте радість затьмарювало легеньке підсвідоме побоювання, бо Ципріян відповідав за виступ лише частково. П’ятдесят відсотків залежали від Ядзі, яка весь час сиділа в гардеробній, змагаючись із істеричним нападом страху. Коли ведучий програми, відомий актор, прочитав їхні прізвища, вона, нарешті, з’явилася з темряви й слід сказати, що її вигляд на мить приголомшив Ципріяна. Передусім волосся, трохи коротше, ніж зазвичай, вільно лежало кучерями, що мали зовсім інший, рудуватий колір. На її обличчі помітнішими стали зальотні веснянки, які надали шкірі ніжного, медового відтінку. Очі, котрі досі здавалися сіро-бурими й запалими, набули нової глибини. Вони були набагато більшими, а майстерно використана «Маскара» вдало їх підкреслила. У смарагдовій сукні із глибоким викотом Ядзя виглядала як власне ідеальне, незнане досі, втілення.

З першими тактами танцюристи зосередилися. Хоча вони й репетирували ці моменти нескінченну кількість разів, завжди, коли згідно із засадою «саbасео», Ципріян нахабним поглядом і рвучким рухом голови запрошував її до танцю, Ядзю пронизував дрож. Вона відчувала, як у ній прокидається тваринне, атавістичне єство. Мужчина стояв зараз перед нею й виглядав, неначе Рудольфо Валентино в «Чотирьох вершниках Апокаліпсису». І раптом Ципріян зробив те, чого не передбачала хореографія. Охоплений якимсь незрозумілим шаленством, він упав на коліна й відірвав зубами криваво-червону троянду, пришиту до паска партнерки. Ошелешена Ядзя дивилася, як він театрально роздимає ніздрі й дихає важко, як розохочений самець. З рота продовжувала стирчати здобута квітка. У неї зашумувало в голові, а потім усе поточилося швидко, як уві сні. Бо вперше в танці Ядзя не рахувала відчайдушно обов’язкових восьми кроків і всіх цих чергових: salida, cruzada, calesita, boleo, gancho й поворот! Оcho, рагеdа, volceda, traspi… Пам’ять тіла виявилася сильнішою, ніж відсутність у Ядзі танцювального таланту. Приголомшена цим, вона піддалася ритмові, хоча й до кінця боролася, неначе левиця, силкуючись вирватися із залізних обіймів партнера. Той не скорявся, і в їхньому танго всі легко могли впізнати черговий раунд бою, що відбувся кілька днів тому.

Ядзя помітила ще дещо, і цього разу вже зовсім розгубилася. Вона не могла позбутися нав’язливих асоціацій із сексуальним збудженням, там більше, що Ципріянове тіло було таке гаряче… Стиль «salon» вимагав від обох постійної близькості, де правий бік тіла партнерки тулився до правого боку партнера, а з лівого боку трималася дистанція. Їхні тіла зливалися від стегон до грудей жінки, утворюючи вгорі літеру «V». Жар, який спалахував між ними, декілька разів мало не примусив Ядзю зімліти. Вона була переконана, що танець закінчиться для неї опіками третього ступеня. Нарешті пролунали останні акорди «resolucion», і Ципріян виплюнув їй під ноги багатостраждальну, наполовину пережовану, троянду. Глядачі сприйняли їхній виступ з ентузіазмом, проте професійне журі звернуло увагу на те, що танго це танець протилежностей та суперечливих емоцій. Він символізує не лише боротьбу між коханцями, але й любов, сильне, невтримне жадання. Тим часом Ядзя й Ципріян занадто зосередилися на першому аспекті. Один із членів журі, суддя міжнародних конкурсів, узагалі закинув танцюристові, що той не зумів вивільнити в партнерці прихованого бажання. Ципріян заціпив зуби і його любові до ближнього стало лише на те, аби ввічливо провести Ядзю зі сцени.

Стихійні оплески, які пролунали перед плазмовим екраном у помешканні Улі, виманили з кабінету навіть Романа. Скоряючись розпорядженням дружини, він відкоркував пляшку французького шампанського, спеціально купленого заради цієї нагоди. Друга, така сама, охолоджувалася в холодильнику й призначалася виключно для Ядзі. Нехай хоча б раз у житті надудлиться чимось вишуканим. Гуцеві як виняток дозволили вмочити в напої губи, проте він зігнорував таку можливість, утупившись в екран. Нарешті малий побожно прошепотів:

— Ця моя мама, вона якась… sex machine.

* * *

Едзьо врочисто посипав цукровою пудрою останню сливину й, задоволений, оглянув своє творіння. Довкола здіймався запаморочливий запах свіжо спеченого бісквіта, від чого недільне пополудня мало присмак справжніх лінощів. Як він і передбачав, новий сорт слив не перетворювався в духовці на ляпатоху, а криючи всередині ароматний м’якуш, зовні зберігав свою форму. Варто було чекати аж три роки, доки деревце дасть перші плоди. Едзьо обережно накрив пиріг мереживною серветкою. Віднесе їй трохи солодощів, вона ж бо заслужила.

Учорашній виступ, який літній добродій дивився з палаючим обличчям і нітрогліцерином під язиком, призвів до того, що в ньому знову заграло життя.

Він двічі перекрутив ключ у замку й вийшов з помешкання. Проте на півдорозі зупинився й повернувся назад. Зняв з ніг розтоптані картаті капці й надягнув святкові лакові чорні черевики, які купив зі знижкою. Щоправда, придбав він їх, передбачаючи власний похорон, проте цього разу йому було приємно використати черевики з іншою метою.

Біля дверей мансарди він спинився і, перш ніж постукати, за звичкою припав до них вухом. Почув дитячі голоси і Ядзю, котра озивалася до них із глибини квартирки. На жаль, слів він не міг розібрати. Нарешті Едзьо несміливо пошкрябав одвірок і, не отримавши жодної відповіді, натиснув на клямку. Його огорнув характерний запах, такий чужий, проте водночас жаданий. Запах дому, у якому є жінка.

— Сюрприз! — Від бажання виглядати сміливішим, він вигукнув так несподівано, що з Ядзиних рук випала пачка апельсинового соку.

— А я тут… якраз до сочку дещо приніс. Щоб так, знаєте, по-сусідськи, у неділеньку ввечері посидіти. — Едзьо широко посміхнувся Ядзі.

Та не змогла йому відмовити. Учорашній виступ її страшенно виснажив, а величезний стрес попустив лише зараз. До всього вона не встигла добре виспатися, бо до Гуця вже о дев’ятій прийшла гостя, Гладка Надя. Хлопчик страшенно зрадів і, навіть не перебравшися, ще в піжамі, повів її до свого куточка. І там діти від самого ранку тихенько бавилися в «маленьке родинне кладовище».

Ядзя, яку поглинула каторжна підготовка до програми, не помітила дивовижного процесу перетворення дівчинки, котра з Гуцевої переслідувачки стала його фанаткою й плекала до хлопчика чимраз палкіші почуття. Вони були нерозлучними, як Абеляр та Елоїза, Тангрет і Клоринда, Болек і Льолек. Відразу після школи обоє йшли до Едварда. Там проводили час, роблячи уроки й віддаючись різним безтурботним забавам, наприклад, удосконалюючи конструкцію гільйотини, біля якої шаленів Робесп’єр. Для Наді ці спільні вечори стали чимсь схожим на мандрівку до чарівного саду. Вона навчилася грати в нарди й шахи, відкрила для себе канал «Animal Planet», але передусім збагнула, що її можна любити, а не лише боятися.

Едзьо із втіхою спостерігав, як з обличчя дівчинки зникає вираз тупої затятості, поступаючись місцем щирій, радісній усмішці.

* * *

Недільний осінній вечір, позначений уже першими приморозками, став для тих, хто зібралися в скромній квартирці на Повіслі, чарівним. Вони сиділи в ній разом, неначе їх випадково звела разом примхлива доля. Неквапно смакували домашній пиріг, жартували, незлостиво передражнювали одне одного й передусім, не знати вкотре, обговорювали Ядзин виступ. У кожній із чотирьох голів, схилених у світлі лампи, роїлися власні мрії. Жінка прагнула піднятися з дна, аби її малому синкові ніколи більше не довелося боятися маминої депресії. Дівчинка думала, як добре було б залишитися з ними назавжди. Хлопчик хотів, щоб його мама бодай раз у житті щось виграла, а літній пан уявляв, як одягне на чийсь палець обручку і ніколи більше так не страждатиме.

* * *

Від понеділка почалися репетиції чергового туру. Танго пробудило в усіх парах бажання змагатися, оскільки перший танець не визначив безсумнівного фаворита. Незважаючи на те, що чорною конячкою вважався Молодий, Ципріян із задоволенням відзначив у суперника декілька недопрацьованих моментів. Здавалося, Верена теж втратила форму. Під час репетицій вона часто робила перерви й пожадливо хлебтала воду. Танго в її виконанні виглядало непереконливо, і колишній партнер твердо впевнився, що лише з ним вона могла танцювати по-справжньому чуттєво. Решта не належала до екстракласу, і для Ципріяна не становила жодної загрози. На додачу вже після першого виступу його як танцюриста приємно здивувало відродження колишнього фан-клубу. Щоправда, середній вік його фанок наближався до п’ятдесятки, проте життя навчило Ципріяна покори, тепер він не нехтував жодними шанувальницями, і будь-які прояви симпатії приймав з удячністю. Він не зважав на іронічні й хамські зачіпки Молодого, котрий назвав його «клімактеричним жиголо». Ципріянів конкурент міг собі дозволити бути зарозумілим: його фанки втілювали молодість, вроду й не мали жодних сексуальних гальм.

Уже тиждень Ядзя засинала й прокидалася під ритм англійського вальсу. Доки вона не познайомилася з його специфікою, то була впевнена, що саме аргентинське танго буде її найболючішою, найважчою проблемою. На жаль, тут усе відбувалося, як у фільмах Хічкока: спершу землетрус, а потім чимраз гірше.

Наступний конкурсний танець, здавалося, був простим і не вимагав жодної акробатики. Проте дуже швидко з’ясувалося, що коли в танго партнери мають ідеально пасувати одне до одного, то в англійському вальсі їм доводиться бути однією, зрослою від колін по груди, істотою. Цей химерний, вимушений симбіоз двох чужих організмів призвів до того, що репетиції їх геть виснажували.

Поза тим, Ципріяна образив нещодавній виступ. Він був переконаний, що їхня пара не виявила всіх своїх можливостей з вини Ядзі. Цього разу він вирішив її сильніше притиснути, та щойно вони спробували «шасе», а потому «променад», зрозумів, що все може тільки ускладнитися. Кинув мокрого рушника й уже вчетверте почав пояснювати знову:

— Слухай, це справді дуже просто. Це як… — він підшукував потрібне порівняння. — Тобі траплялося напитися як чіп?

— Ага, — обережно зізналася Ядзя.

Вона знала, що коли заперечить, він їй однаково не повірить.

— Ну, тоді ми врятовані. — Ципріян плеснув у долоні. Ти напевне мала «чортове колесо». Ну, знаєш, голова тріщить, лягаєш, хочеш заснути, і тут усе крутиться перед очима. Отак і у вальсі. Йдеться про те, щоб кружляти вгору-вниз, вгору-вниз. О! Це як на човні на хвилях: здіймаєшся й опускаєшся.

— У мене морська хвороба, — попередила Ядзя.

— Спробуймо знову. — Ципріян простягнув руку й про всяк випадок швиденько змінив тему. — І раз, і два, і… Погано! Ти не можеш здійматися, коли я опускаюся й навпаки! Треба віддатися ритмові, я тебе поведу. Але мусиш довіритися мені.

Ядзя похмуро стояла, нервово обгризаючи свіженький французький манікюр. На лобі вимальовувалися вертикальні зморшки, а це означало, що їй щось дуже не до вподоби. Проте вона нічого не сказала, бо зрештою, Ципріян мав рацію. Може, він і був зарозумілим йолопом, але на танцях знався краще, ніж вона. І докладав усіх зусиль, аби чогось її навчити.

— Гаразд, я танцюватиму сам, а ти дивися й мотай на вус. І раз, і два…

Лише глянувши, як він танцює, Ядзя замалим не втратила рівновагу.

Від самої думки про те, що доведеться кружляти, тримаючи спину рівно й напруживши сідниці, їй стало зле.

— Бра-а-аво! — У цю хвилину від дверей почулися театральні оплески.

На порозі, недбало спершись на одвірок, стримів Молодий і, посмоктуючи зубочистку, іронічно спостерігав за своїм колишнім гуру. Ципріян різко зупинився. Він важко дихав, увесь спітнілий і неймовірно зморений.

— Ну-ну, що я бачу! Задишка? — Хлопець відверто глузував із нього. — Дивно, цей танець неначе для тебе створили… — Глянув на Ядзю й підморгнув їй. — Його вигадали флегматичні англюки. Вони теж не любили зайвих зусиль.

Молодий засміявся, але побачивши розлючене Ципріянове обличчя, обережно відступив з лінії вогню.

— Старий, я тобі дам маленьку пораду, коли ти не проти. Не затискай так драматично дупу, бо ще судома вхопить, і навіть перднути не зможеш, щоб полегшало!

Від цього простацького, хамського жартика в стилі прищавих школярів Ядзі стало сумно. Це правда, Ципріян її діставав і був йолопом. Але це був її йолоп, і нікому, крім неї, не вільно було його ображати! У Ядзі прокинувся біологічний інстинкт самиці, котра захищає гніздо, і вона вперше відчула, що могла б зробити Молодому капость.

* * *

— Швидше, починається!

Сара з мискою чипсів у руках гепнулася на канапу поруч із Гуцем, забувши на кілька хвилин про здорове харчування та іншу подібну фігню. Хоча вона й була вегетаріанкою з багаторічним стажем, то зараз з’їла б навіть кривавий біфштекс, аби лише ніхто не заважав їй дивитися чергову частину «Танців-спотиканців». У глибині квартири Уля змагалася з кишковим грипом у дітей та чоловіка. Вона щохвилини забігала до вітальні по найсвіжішу інформацію з поля битви. Подруга заспокоювала її, мовляв, у Ядзиних суперників справи так собі, й Уля мчала, щоб полегшити життя змученої хворобою родини новою порцією «Смекти» й чистим одягом. Кинула брудні піжами до пральної машини, прибрала у ванній і провітрила спальні. Зрозумівши, що до нового нападу срачки й ригачки залишається хвилин з п’ятнадцять, вона спокійно вмостилася поруч із уважними глядачами. Саме закінчився черговий рекламний блок, після якого відлунала музична заставка програми, як з Кубиної кімнати почулися тривожні звуки.

— Чорт забирай! Тільки не зараз…

На екрані з’явився вичепурений Ципріян із Ядзею в сріблястій сукні. Ведучий шоу завив, як хазяїн професійного рингу:

— Я-а-а-адвіга Гладишевська-а-а та Ципрія-а-ан Вло-о-о-дарчи-и-ик!

— Мамо… — Крізь гомін телевізійних оплесків долинуло застережливе скигління хлопця.

Раз, два, три і…

— О Господи! — Сара перелякано затулила собі вуста рукою, бо від початку пара почала танець нерівно і коли Ядзя відчайдушно намагалася надолужити кроки, втратила ритм. Вони пропустили кілька тактів, перш ніж його зловити.

Гуцьо блискавично опинився перед екраном плазми, ніби його присутність могла чимось зарадити. Тим часом до вітальні з усіх кімнат, наче зомбі, почали сходитися домашні. Кожен з них вимагав від Улі негайної допомоги, сподіваючись, що вона полегшить їхні страждання. Проте зазвичай турботлива мати й дружина цього разу виявилася абсолютно байдужою до проблем своїх ближніх. Обидві подруги занепокоєно вдивлялися в телевізор. Нарешті Сара, переконана, що танцюристам пороблено, розпочала негайне зняття вроків.

— Мамо, мені погано… — писнула Ганя.

— Тихо! — Уля цитькнула на доньку, а Сара продовжувала читати «Отче наш».

— Ти що, божевільна? Ти ж невіруюча!

Ядзя із Ципріяном танцювали чимраз гірше. Спотикалися, губили ритм, були зовсім розбиті й рухалися невлад. З кожною хвилиною ставало зрозуміло, що вони були з-поміж усіх найневдалішою парою. Навіть Гуцьо, найбільш безкритичний уболівальник, утратив надію.

— Вже по справі, по забаві, — процитував він один з висловів Едзя й зловісно замовк.

Не озвався навіть тоді, коли його мама вже насамкінець заплуталася в шлейфі власної сукні й простяглася на підлозі. Вечір поразок завершила мала Зося, котра, вилізши з ліжечка, обригала останню чисту піжамку.

* * *

І все-таки трапляються моменти, коли певні речі виявляються не тим, чим вони є, а своєю протилежністю. Увесь заплутаний сенс цього твердження став зрозумілим уже через кілька хвилин після злощасного падіння. Примхлива й скупа на похвали публіка подарувала парі наших героїв найвищі бали, повністю підтверджуючи тезу про те, що ніщо не подобається нам так, як поразка ближніх. Користуючись своїм правом помилування, вона попри незадоволення професійного журі, підняла догори великий палець і вирішила, що Ядзя із Ципріяном переходять до чергового туру. Великий палець, опущений долу припав Магді й Казеві. Їхній правильно виконаний англійський вальс був оповитий неймовірною нудьгою.

Але про все це Ядзя й Ципріян поки що гадки не мали. Залишки сил витратили на драматичну й бурхливу сварку за лаштунками. Власне кажучи, це був сповнений жестикуляції Ципріянів монолог, під час якого Ядзя ставала дедалі мізернішою й блідішою. Заплакана й усе ще рюмсаючи, вона відразу ж вибігла зі студії. Ніхто не зміг її зупинити. Тим часом розлючений танцюрист увірвався до режисера. Голосно грюкнувши дверима, так, щоб усі присутні помітили його появу, він заявив, що не спостерігатиме спокійно, як дехто хоче занапастити його талант, примушуючи мучитися з такою незграбою.

— Вимагаю, щоб мені негайно змінили партнерку! — Відірваний метелик жалюгідно метлявся на Ципріяновій шиї.

Оскаженілий режисер відірвався від монітора й швидко вивів скандаліста за двері.

— Я не дозволю..! Я вам не перший-ліпший танцюрист..! — Ципріян гарячкував і важко дихав. Бідолаха виглядав, наче різдвяний короп, якого забули приглушити.

— Слухай, ти, чувак… — Режисер грубо перебив його і, стишивши голос, просичав на вухо:

— Гадаєш, що ти якась важлива персона, права будеш качати, га? Дулю з маком, твій зоряний час минув. Ти прострочений товар, колишня зірочка, щось на зразок «диво-баби» чи бородатої жінки, доганяєш?

Ципріян вибалушив очі, а на обличчі в нього застигла гротескна крива посмішка.

— Ти тут лише додаток до неї, зрозумів? Ти ніколи не був і не будеш фаворитом, тебе взяли через колишні успіхи, але зірка у твоїй парі — якраз ця Ядзька. Глядачі хочуть бачити її, а не тебе. Людям потрібна якась забавка, хтось, поруч із ким вони почуватимуться краще. Одне слово, для приколу. І це твій клопіт, щоб ця шизонута дівуля не втекла з нашої програми. Все зрозуміло: є вона, є ти. А зараз сорі, мені треба йти.

І Ципріян залишився сам, з тисячею запитань, що вирували в його бідолашній голові.

7

Якби в манюній Ядзиній кухоньці було вікно, то зазирнувши крізь нього, ми б побачили підготовку до мандрівки в незвідані далі. Навколо громадилися купи речей, необхідні для виживання за будь-яких умов, у будь-яких кліматичних зонах і за будь-якої пори року. Пляжні в'єтнамки лежали на товстому лижному комбінезоні, а косметичка з усіма причандаллями сусідила із праскою й електричним чайником. Той, кому невідомі глибини психіки жінки, яка збирається в дорогу, міг би подумати, що зазнавши неймовірного приниження на очах мільйонів телеглядачів, Ядзя саме збирається в добровільне вигнання куди-небудь у Перуанські Анди.

— О ні! Я категорично заявляю, що ти нікуди не поїдеш без цих елегантних трусів!

Сара взяла мереживні стрінги й кумедний пояс для панчіх і все те запхнула назад до велетенської туристичної торби, яка вже тріщала по швах.

— Але я в них не влізу. Крім того, я взагалі не планую там ніякого роздягання, ви що, подуріли? — Ядзя докірливо глянула на подруг.

— Не планує, не планує… — передражнила її Уля. — Гадаєш, я планувала трьох дітей? Окрім того, навіть якщо із цього нічого не вийде, то ти почуватимешся в таких трулях дуже сексуальною.

— Передусім відчуватиму, як вони врізаються мені в дупу. — Ядзя знову глянула на куценький клаптик тканини між двома мереживними смужками. — Подумати лише, у мене колись була така попа…

— У кожної з нас була. — Сара змагалася із блискавкою на сумці. — Коли ми щойно народилися!

Вони товклися утрьох ще відучора, з перервою на короткий сон уночі, так, неначе від цієї поїздки залежала доля всього людства. Хоча це мала бути звичайнісінька вилазка з ночівлею в затишному готельчику. Метою цієї ескапади був спільний відпочинок і покращення стосунків Ципріяна та Ядзі.

Коли три дні тому він з’явився в неї на порозі з букетом осінніх хризантем, у Ядзі майнула думка, що він напевне жартує й зараз на додачу запалить цвинтарну свічку, аби наочно підтвердити її незворотній кінець для публіки.

Ципріян довгенько не міг отямитися від шоку, викликаного усвідомленням того, що приміщення, у якому вони знаходяться, це не передпокій і не комірчина для віників, а нормальна Ядзина квартира. Кинув куртку на диван, перевів подих і роззирнувся помешканням.

— Як ви тут поміщаєтеся? — У його голосі вчувалася непідробна стурбованість.

— Намагаємося компенсувати тісноту квартири розширенням внутрішнього простору. — Ядзя збентежено посміхнулася й зачинила вікно, бо знадвору війнуло вечірнім холодом.

— Замерз?

— Ага. — Ципріян хухнув у долоні. — Погода нині пиздувата.

Згори почулося єхидне хихотіння Гуця. Лише тоді Ципріян його помітив.

— Е-е-е… тобто холодно. Дай п’ять на десятку, старий! — Потиснули руки.

— Ми саме збиралися повечеряти. Приєднаєшся до нас? Нічого особливого, звичайний супчик із сочевицею й чилі…

— Супчик-дупчик! — вигукнув малий, зістрибуючи зі свого ліжка.

Ципріян засміявся, а доки Ядзя змагалася за завісою з каструлями, він переконався в просторово-організаційному таланті господині. Його шафа здавалося, була більшою, ніж це горищечко. Підвісити під стелею гамак для хлопця здалося йому дуже мудрим розв’язанням проблеми, він і сам із задоволенням застрибнув би туди, пригадавши власні хлоп'ячі мрії про хатку на дереві.

— Як справи, віршомазе? — запитав він, підморгуючи. — Прочитаєш мені щось новеньке? Приємно час від часу послухати сучасну поезію.

— Це був Норвід.

— Норвід чи не Норвід, що занадто, то шкідливо. — Ципріян заголосно кахикнув, аби приховати власне невігластво.

Ядзя принесла тарілки, і якусь хвилину всі їли мовчки. Розігрітий суп був надзвичайно смачним. Гарячий і запашний, він мав пікантну гостроту. На якусь мить у ділянці мозку Ципріяна, котра відповідала за пам’ять, промайнули приємні відчуття. Цей смак несподівано переніс його в інший час і простір, якийсь хлопчина тинявся подвір’ям у червоних колготках і зішкрябував з кам’яних східців засохлий курячий послід. Дивно… це ніби повернутися з війни й знову опинитися під теплою периною дитинства.

Коли на денці залишилися самі лаврові листки, Ципріян кахикнув і промурмотів довгий і незрозумілий монолог, з якого випливало, що:

— він просить у неї пробачення за свої непродумані слова;

— він засерйозно поставився до їхнього останнього виступу, а це ж бо лише конкурс;

— глядачі її люблять;

— без неї програма втрачає свій шарм;

— вона внесла у його життя щось нове;

— і взагалі, він запрошує її на вихідні до Казимежа, аби вони помирилися.

Усе це сталося так несподівано, що перш ніж Ядзя встигла опам'ятатися, Густав зіскочив зі своїх нар і почав канючити: «Ну, мамо, ну погоджуйся, погоджуйся!». До того ж Ципріян сяйнув білозубою посмішкою й глянув на неї, немов поранений олень, і Ядзя вмент забула про всі свої принципи, особливо той, щоб ніколи й за жодних обставин не пробачати чоловікові, котрий хоч раз її образив.

* * *

Отож зараз вона стояла, схвильована, як гімназистка, і чекала, доки альфа-самець приїде по неї своєю понтовою червоною тачкою. Через кілька хвилин на вулиці залунав клаксон. Дівчата, які, звісно, були поряд із Ядзею в цей історичний момент, кинулися до вікна.

— Ну знаєш! — обурилася Уля. — Він що, піднятися нагору не може, сигналить, як до собаки!

— Мені це не подобається! — насупила брови Сара.

— Ой, припиніть мене накручувати, добре?

Ядзя швидко схопила сумку, цмокнула Густава в око й за мить її кроки застукотіли на сходах.

* * *

Причаївшись за фіранкою, Едзьо ще довго стояв біля вікна потому, як спортивний автомобіль зник за рогом. Тоді обернувся, витяг з буфета домашню горіхову настоянку. Налив півсклянки, випив одним духом, а тоді впав у крісло. Старе й скрипуче, як і він сам.

* * *

Пансіон «Затишок» приліпився на краю схилу й виглядав, як архітектурна примха якогось фантаста. Кожне вікно було іншої форми, а окремі поверхи демонстрували різні стилі: неокласицистичний перший поверх, сецесійний другий і шалений постмодернізм піддашшя. Перш ніж поселитися у двох одномісних номерах, відокремлених один від одного спільною ванною, вони двадцять хвилин прочекали адміністратора. Тихенько шелестіли старосвітські букети з будяків, які були оздобою інтер’єру. Залагодивши формальності, вони піднялися догори крутими, скрипучими східцями, вистеленими килимовим покриттям. Ядзя відчинила двері до свого номера й відчула себе «коханкою француза». Вона вочевидь опинилася в борделі з belle époque. На вікні висіли важкі штори, а заслане червоним покривалом ліжко відбивалося у велетенському дзеркалі над ним. У кутку стояла розпусна ширма з індійськими мотивами тантричного кохання. Ядзя зазирнула до шухляди тумбочки, сподіваючись побачити там якийсь старомодний гігієнічний посібник, але всередині виявилася лише фірмова ручка й порожня пляшка з-під мінералки.

Ядзя подумки усміхнулася. Щоразу, ночуючи не вдома, у чужому ліжку, вона задумувалася над його історією. Дивлячись на матрац, запитувала себе, чого він набачився й начувся за своє довге життя. Негайно покартала себе за такі думки й зійшла додолу.

Хоча надворі западали сутінки, вони вирішили прогулятися перед вечерею. Розім’яти кістки й побалакати трохи. Усю дорогу обом довелося подолати мовчки. Виявилося, що «Мазда», як і її власник, виглядала круто лише зовні, а всередині крився добряче знищений механізм. Нестерпне ревіння несправного глушника унеможливлювало будь-яку розмову. Їдучи сюди, вони лише перезиралися, ніби побоюючись, що зараз хтось із них передумає й захоче повернутися до Варшави. Гуляючи порожнім о цій порі року бульваром, вони неквапом обмінювалися короткими репліками й раз у раз жартували. Ципріяна полишило нестерпне напруження, пов’язане зі спритно вигаданою роллю. Зараз у нього б точно не вийшло вдавати романтичного зальотника. На щастя, швидко з’ясувалося, що Ядзя не належить до того типу жінок, котрі очікують від чоловіків постійного обожнювання й зацікавлення. Саме через це він був їй вдячний, бо з подивом зрозумів, що почувається з нею спокійно й невимушено.

Ядзя теж помітила цю зміну. Зараз, далеко від Варшави, цього невсипущого ярмарку марнославства, Ципріян здавався їй зовсім іншою людиною. Без постійного напруження, готовності дати інтерв’ю чи автограф або сфотографуватися, він перетворився на звичайного й навіть симпатичного хлопця. Звісно, зірок він з неба не хапав, але, як сам їй зізнався, освіту здобув швидко й болісно, а потому вже тільки танцював.

Тож переодягаючись перед дзеркалом, влазячи в чорну вечірню, жахливо незручну сукню, Ядзя подумала, що може, їм удасться разом пережити найближчу добу в доволі дружній і приємній атмосфері.

* * *

— Подумати лишень, у дитинстві я зістрибував з велосипеда й переносив равликів на другий бік вулиці, щоб їх ніхто не переїхав… — замислено проказав Ципріян, запихаючи до рота великого слимака, намастивши його маслом із пряною зеленню.

Сидячи за столиком у затишному куточку ресторану, вони віддавалися найприємнішому заняттю, яке вигадала природа — смакуванню їжі. Ядзя, страшенна ласуха, опинилася в пастці. З одного боку, вона повинна сидіти на дієті й узагалі утримуватися від усього смачненького. З іншого, зазирнувши в меню, вона відчула непогамовний апетит. Тут були й реберця з медом, і відбивні з ягняти по-міланськи, і лосось під бешамеллю, і навіть печінка із цибулькою по-домашньому. На жаль, не для пса ковбаса… Тим більше, що на закуску вона вже замовила оселедця в олії. Ядзя голосно проковтнула слинку, завзято змагаючись із власною слабкістю. І коли вона майже зі сльозами на очах уже збиралася замовити низькокалорійний салат зі знежиреною фетою, поряд пролунав добре знайомий, претензійний і ледь гугнявий голос:

— О-о-ох, я ледь жива… Кондуктор у потязі немилосердно мене мучив. Запросив до службового купе й довелося всю дорогу розповідати йому про життя зірки. Нарешті він подзвонив доньці й буквально примусив мене щось їй сказати, кошмар!

Жінка млосним рухом опустилася на вільний стілець і відкинула довге волосся.

— Е-е-е, Венера??? — Ядзя застигла з ласим шматочком оселедця біля рота.

— Ве-ре-на. — Власниця незвичного імені з помітним роздратуванням виправила цю фройдівську обмовку.

Холера, що відбувається? Ядзя здивовано глянула на Ципріяна, але той, наче нічого не трапилося, проковтнув свого останнього друга дитинства й весело помахав офіціантові.

— Можна подавати гаряче? Ви вже вибрали? — Молодий хлопець, уклоняючись, блискавично підійшов до зіркових гостей.

— Принесіть, будь ласка, прибор цій пані. А я з'їв би лосося, але без часнику.

Офіціант уклонився й звернувся до Верени.

— Ну, я сама не зна-а-аю… — Вона нестерпно розтягувала склади так, що це викликало в усіх нормальних людей бажання її прибити.

— Може, бульйон? Або ні, ненавиджу, коли там плавають скалки жиру.

— У нас чудовий український борщ. Вегетаріанський.

— Ні-і-і… принесіть півпорції салати. Без соусу, лише скропіть лимонним соком.

— І..? — Офіціант замовк, очікуючи продовження замовлення.

— І дякую. — Жилава красуня подарувала йому млосний погляд, а тоді відпила ковток води із кришталевої склянки. Ядзиної.

Ядзя, яку дещо вивели з рівноваги, протягом кількох хвилин розраховувала, що такий несподіваний збіг обставин матиме якесь раціональне пояснення. Проте нікого, крім неї, ця ситуація не здивувала. Вона почала розуміти безжальну правду. Усе було заплановане заздалегідь, а Ципріян не збирався її весь час розважати. Він, напевне, вирішив провести вихідні в набагато приємнішому товаристві.

У Ядзі поступово зростала лють. Вона в жодному разі не сприймала цю поїздку як побачення, але попри все, хіба це чесно? Можна було попередити, що незабаром до них приєднається цей умираючий лебідь на рахітичних ніжках… Вона ж бо не мала нічого проти. Принаймні не розраховувала б на… Отож бо, вона й сама не знала, на що. Що ж, зараз вона могла мати претензії виключно до себе самої, бо як остання дурепа мордувалася в незручних шпильках і немилосердно тісному корсеті з ефектом схуднення, тоді як навіть кульгавий пес не звертав на неї найменшої уваги. Ну, коли так, то вона собі ні в чому не відмовлятиме:

— Будь ласка, номер шість у меню.

Офіціант іще раз перепитав, чи справді Ядзя замовляє саме це, і зник у кухні. Коли він з’явився вдруге, цього разу із заставленою тацею, минула ціла вічність, а ці двоє вуркотіли собі, наче двійко голубів, котрих оминув пташиний грип.

— Ви просто чудо! — Хлопець у білій службовій формі навіть насмілився висловити власну думку. — Минулого разу голяшку в пиві з горохом і вудженою грудинкою в нас замовляла жінка років п’ять тому! Це була Ангела Меркель, ще до того, як стала канцлером, — гордо проказав він, ставлячи перед Ядзею паруючу тарілку з велетенською порцією м’яса, по якому стікав золотавий жир.

— А-а-а-а-а-а!!!

І вечеря пішла коту під хвіст, бо вгледівши величезний шмат свинини, вкритий подекуди рум’яною хрусткою шкіркою, Верена мало не знепритомніла й довелося повертати її до тями.

* * *

Ранок виявився для Ядзі таким самим кошмарним, як і попередній вечір. Вона заснула лише на світанку. Спати заважала не лише нестравність після спожиття улюбленого делікатесу пані канцлер, але й голосні та непристойні вигуки й постогнування, що долітали з кімнати Ципріяна й спільної на два номери ванної. Не було жодних сумнівів, що саме він репетирував із Вереною, а одного разу (Ядзя голову б дала відрубати), вони примудрилися зробити це навіть під душем!

* * *

Перш ніж вони лягли в ліжко, Верена спрямувала на коханця акриловий кіготь і поставила найненависніше для всіх чоловіків запитання:

— Ти мене більше не кохаєш?

— Перестань дуріти, ти ж сама мене покинула.

Верена розлючено підвелася.

— Можна було хоч раз сказати щось хороше, перед тим, як ми почнемо кохатися! Чи зараз ти залишаєш компліменти для свого нового ідеалу жінки, га? Зізнайся, тепер тобі до вподоби гладухи?

Ципріян підійшов до неї й пригорнув. Зблизька Верена видалася йому постарілою й знищеною. Відчайдушно стирчали надміру худі лопатки. І взагалі вона вся була якась суха й гостра.

— Дай спокій, — лагідно мовив він. — У тебе ж є твій продюсер.

— Не змінюй тему! Ти біля неї скачеш, ніби в тебе яйця горять. Зрештою, я й сама можу в неї про це запитати.

І рушила до дверей, проте Ципріян виявився швидший. Обійняв її міцно, боячись, що та зараз влаштує скандал. Гарячково прикидав, як вийти із цієї ситуації так, щоб і вовки ситі, і вівці цілі. Аби було і вашим, і нашим. Якщо Верена зараз увірветься до Ядзі й влаштує сцену ревнощів, та покине програму, а Ципріян може замовляти собі труну. Що ж робити? Він зітхнув і з важкою душею втаємничив Верену в усе. Та довідалася, що завдання Ядзі — грати в програмі роль цапа-відбувайла, а він має стежити, щоб вона ні про що не здогадувалася й нормально виглядала.

А потім вони зайнялися зовсім іншими речима. На жаль, усе йшло якось важко, бо невідомо чому щоразу, як худі Веренині ребра впивалися Ципріянові в тіло, він думав, що із Ядзею це було б набагато краще. Бо вона ж значно… повніша, і повинна бути приємнішою на дотик.

* * *

Ядзя прокинулася зі спухлими повіками, проте встигла помітити, що годинник показує чверть на одинадцяту. Отже, вона проспала сніданок і, мабуть, не один оргазм за стіною. Казкове перебування в «Затишку» закінчувалося, треба було повертатися до власної казки. Миючись у ванній, вона дійшла висновку, що власне кажучи, нічого не сталося. Вони приїхали із Ципріяном як двоє чужих людей, яких об’єднує лише бізнес, і так само виїжджають. Нічого не змінилося і, зрештою, сальдо цих вихідних залишається додатнім. Могло бути й гірше.

Помахала рукою адміністратору і, тягнучи свою напхану сумку, швидко вибігла на ганок.

Хоча Ципріян уже розігрівав мотор, Ядзя зупинилася, як укопана, й не могла рушити з місця. Поруч із водієм сиділа Верена й змагалася з волоссям, силкуючись запхнути його під золоту, вигадливо накручену на голові, хустку. Помітивши Ядзю, вона нещиро посміхнулася до неї й повернулася до свого заняття. Тим часом водій з стурбованим виразом обличчя вийшов із машини.

— Дурного робота. Утрьох ми не помістимося…

Він стояв перед нею як побитий пес, і йому справді було прикро. Ядзя теж почувалася як остання дурепа, та ще й це бісове око знову почало сіпатися.

«Хоч би він не помітив, хоч би не помітив», — подумки благала вона. Ядзя не знала, що, власне кажучи, їй робити. Може, влаштувати йому сцену? Таку, щоб не було мало? Так, зараз вона йому тут влаштує справжню бойню!

Але замість того сказала:

— Нічого страшного.

Усе життя вона так казала. Нічого страшного, мамо, що ти підкинула мене на виховання тітці. Нічого страшного, дорогенький, що ти кидаєш мене й залишаєш саму з дитиною. Нічого страшного, що ви вкрали мій проект. Нічого, блін, страшного, що всі ви чхати на мене хотіли!

— Повернуся потягом… — закінчила вона, усміхаючись.

— Справді? — спитав задля годиться Ципріян і галантно цмокнув її в щічку.

Із полегшею повернувся до машини. Перш ніж він рушив, Верена опустила шибку й крикнула в її бік:

— Збережи квиток, телебачення поверне тобі гроші! Па-па!

Машина рвонула з місця, а Ядзя залишилася сама як палець, поволі усвідомлюючи гірку правду про те, що ця поїздка була всього лише маркетинговою ідеєю продюсера, профінансованою з бюджету програми.

Чекай, чекай… А на що ти, власне, розраховувала? На романтичну love story зі струнним квартетом і перстеником у келиху із шампанським? Звичайна робота, от і все. До того ж понаднормова. Можна було сердитися на себе лише з однієї причини: коли хтось поводився по-свинському, вона не говорила про це вголос, а навпаки, наче добра тітонька, швиденько надягала на свиню мереживо.

Навіщо, хай йому біс, вона сама зробила все, щоб вийти із цієї незручної ситуації, навіщо полегшила йому відступ? Треба було стояти й дивитися, як Ципріян безсило звивається й кумекає, що йому робити. Зрештою, це ж була його ідея.

8

Повернення до реального життя настало дуже швидко. Буденні проблеми поглинули Ядзю, як чорна діра. Проте та, що в космосі, була, мабуть, менш підступна, ніж ця відчутна, розташована просто над її ліжком. Листопадові дощі й мжички примусили Ядзю подзвонити, нарешті, до адміністрації й домовитися про термін появи чарівника, котрий займався дахами. Вона набрала номер, її з’єднали з потрібним кабінетом, і цієї миті Ядзя вперше усвідомила безсумнівні переваги, спричинені фактом кількаразової появи на телебаченні.

— Зараз, зараз подивимося, коли в нас є вільні майстри… — голос у слухавці був помітно збуджений… — третій квартал наступного року.

— Мені тече на голову зараз! — Ядзя була у відчаї.

— Ми не робимо жодних винятків, проте… — Чиновниця знала, як тримати напруження.

— Проте?

— Для пані ми щось зробимо. Ви ж розумієте, увесь наш житловий кооператив «Тисяча й одна ніч» палко за вас уболіває. Для нас це особиста справа, ми пані сприймаємо, як би це сказати… як представницю всіх мешканців нашого району!

— О Господи…

У Ядзі ноги підкосилися, і їй спало на думку, що якщо вона не потрапить до наступного туру (а не потрапить — це точно), то її запросто виселять.

Так чи сяк, а виходу не було. Вона вислухала обіцянку, що фахівці невдовзі до неї навідаються, і зайнялася наступною проблемою.

Уже тиждень, як Гуцьо ходив у мокрих, щойно куплених черевиках. Він не хотів зайве хвилювати маму і вдавав, що взуття, як і переконував виробник, водонепроникне. Через три дні хлопчик підхопив добрячий нежить, а ще через два — бронхіт. Тож зараз він лежав у ліжку, немилосердно нудьгував і випробовував на собі чергові фармацевтичні новинки, доводячи цим домашній бюджет мало не до катастрофи. Найбільш очікуваною подією дня для малого були пообідні відвідини Едзя з теплим обідом, іноді забігала Надя. Вона мала приносити йому уроки, але без підбадьорливої присутності Густава в її зошитах світилася порожнеча, яку де-не-де прикрашали зауваження вчительки. Зрештою, зараз Надя взагалі не зважала на шкільні обов’язки. Систематичні зусилля, яких протягом певного часу докладали Гуцьо з Едвардом, почали давати результати. Дівчинка навчилася читати! Спершу бубоніла по складах, зате невдовзі лише пробігала очима увесь рядок. Це заняття поглинуло її повністю, даючи невідоме досі задоволення.

Щойно з’явившись у мансарді, Надя жбурляла ранець у куток, простягалася на Ядзиній канапі і, поїдаючи родзинки з мисочки на підвіконні, заглиблювалася в читання. Нещодавно вона відкрила «Гаррі Поттера» й важко навіть описати емоції, що їх переживала ця необтяжена зайвим інтелектом дівчинка, життя якої донедавна полягало в споживанні чипсів за 0,99 злотого й лупцюванні кожного, хто траплявся їй під руку. Таким чином Гуцьо одночасно утратив улюблені книжки й віддану подругу.

Зараз він сидів, набурмосений, і щомиті зиркав на Надю. Трохи покашляв, постогнав… Нуль, жодної реакції. Зітхнув, досипав родзинок, а тоді видряпався на своє піднебесне ліжко, укрився коцом і вирішив подрімати, доки не повернеться мама.

* * *

Розгнівала Ядзя мчала містом, то перестрибуючи калюжі, то потрапляючи в них. Під пахвою тримала коробку зі злощасними черевиками й касовим чеком, який давав можливість подати рекламацію на неякісну покупку. Влетіла крізь обертові двері, на мить утратила орієнтацію, а тоді рішуче попрямувала просто до пункту обслуговування клієнтів.

— Доброго дня. Я в такій справі: тиждень тому купила у вас черевики синові… Вони мали бути водонепроникні, тоді як насправді промокають навіть за звичайної мжички. Прошу повернути мені гроші.

Молода продавчиня з поглядом тупуватого теляти розмірено жувала гумку й незворушно дивилася на Ядзю.

— Чому? — нарешті озвалася вона.

— Оскільки товар не відповідає вимогам. Я заплатила за високу якість і хочу її мати.

— Тобто… ви хочете, щоб черевики були сухі, коли падає дощ? — перепитало дівча.

— Я хочу, аби мені повернули мої гроші.

— Я не можу віддати вам грошей, але можу обміняти…

— Гаразд.

За Ядзиною спиною вишикувалася довгенька черга клієнтів. То тут, то там чулося шепотіння, що це «ота з телебачення».

— …за умови, що їх не носили, — закінчила дівчина.

Ядзю ледь чорти не взяли.

— Послухайте, — вона з усіх сил намагалася зберегти спокій, хоча всередині неї щось булькотіло, піднімалося, шумувало, і це був явно не байєрівський аспірин. — Якби їх не носили, то я б не знала, що ви ошукуєте клієнтів, втюхуючи їм те, що не відповідає тому, чим повинно бути. Розумієте?

Іззаду хтось нетепрляче засичав.

— Швидше, нам тут ніхто не платить за стояння.

— Правильно каже, обкрадають людей серед білого дня. Я вчора доньці спідничку купила, а вона відразу по швах поповзла.

— Може, доня занадто гладка? — злостиво запитав хтось.

Ядзя відчула, що ще мить, і за польською традицією вибухне скандал, а тоді в цьому шарварку вся справа піде нанівець.

— Покличте будь ласка, директора! — рішуче зажадала вона.

— Ой Боже, яка мудра, дивіться-но на неї!

Дівиця вийшла, насупившись, з-за прилавку й зникла з поля зору.

— Ну, і що хорошого ви зробили? — відразу напалися на неї. — Тепер будемо тут чекати, як на Боже милосердя. Треба було відразу скандалити?

— Але ж я… тільки… — у цей момент Ядзя відчула себе Йозефом К. з відомого роману Кафки.

— Ото прийде тут така й качає права. Тут усі рівні!

Отож Ядзя покірно чекала, доки повернеться продавчиня, хоча насправді їй дуже хотілося негайно щезнути з лиця землі. Люди, роздратовані затримкою, погрозливо бубоніли, ніби раптом відшукали винного в усіх своїх нещастях. Ядзя відчула, що за мить її просто лінчують. Пробурмотівши невиразно слова перепросин, вона втекла з магазину, забувши коробку з нещасними черевиками.

Ядзя знову йшла крізь листопадову мряку й сутінки, краплі дощу стікали по обличчю. Єдиним, що пов’язувало її зі світом зірок телебачення, була обкладинка бульварного журналу, виставленого у вітрині наріжного кіоску. Під великим фото Ципріяна, Верени та Ядзі кидалося у вічі пікантне запитання: ЛЮБОВНИЙ ТРИКУТНИК?

* * *

Після повернення з Казимежа в Ядзі стався якийсь злам. Вона ще до кінця не усвідомлювала, що саме, але всередині неї щось раптово зашумувало, віщуючи зміни. Цей процес, позбавлений поки що виразних рис, розпочинався вже із самого ранку. Ядзя прокидалася виспана й весела. Це був перший дивний симптом. Другим був той, що вона більше не відчувала голоду! Зазвичай, уранці вона відчувала неприємне посмоктування, котре наказувало їй поглинути сніданок розміру XXL. Та останнім часом, під впливом виснажливих вправ, а може й купи обов’язків, її шлунок перестав бути найважливішим органом, за допомогою якого Ядзя сприймала навколишній світ. Ось так, непомітно, вона схудла на п’ять кілограмів. Щоб повернути назад талію, залишалося скинути ще сім. Проте вже зараз під блузкою щось несміливо вимальовувалося. Це диво дивне викликало пам’ять про форми, які давно до невпізнання змінилися. Руки й досі могли відтворити в повітрі хтозна-коли втрачені лінії, сповнені хвилюючих заглибин… «А якщо отак забути про все, і знову стати сексі?» — виникала в голові заманлива думка.

З Ядзею відбувалося щось неймовірне. Це складно було пояснити, але щойно в неї виникало це несміливе прагнення, вона відразу відчувала сироти внизу живота. Ядзя могла їх викликати будь-коли, як обіцянку чогось незвіданого, але такого бажаного.

Приниження, якого вона зазнала через Ципріяна й Верену, пробудило її приховану природу, сповнену задиркуватості й рішучості. Ядзя запрагнула відчинити двері у світ, де їй буде добре із собою. Де вона не почуватиметься людиною другого сорту, без права на радощі. Вічно на задньому плані сцени, з алебардою в руках… їй знову хотілося бути щасливою, як тим, котрі живуть справжнім життям. Кожного дня Ядзя чула компліменти, їй бажали перемогти, прохали автограф або хотіли сфоткатися разом, і це переконало її, що вона теж здатна будь-якої миті покинути свою емоційну шкаралупу, сісти до будь-якого човна й попливти. До світла.

Хоча Ядзя сама соромилася цих фантазій, але бажала бодай раз відчути себе… дівчиною із «Плейбоя», подобатися навіть такому собі Ципріянові. А чого б і ні? Адже і її колись хтось кохав, отже, вона зовсім не була найгірша. Їй лише був потрібен якийсь стимул, що підштовхне її в потрібному напрямку.

Ядзя навіть не підозрювала, що її так діткне те, що сталося в Казимежі. У ній наче прокопали маленький тунель, куди скинули все, про що вона хотіла б забути. Наче вибухнула бомба з усіма її життєвими невдачами, розчаруваннями й негараздами.

* * *

Ядзя вперто думала про це, стоячи гола, як остання сирітка, зіщулившись від холоду й сорому. Сара з Улею, закутані в східні хустки, витанцьовували в колі, тримаючи в руках запалені свічки й мугикаючи мантри невідомою мовою. Сара весь час кашляла, задихаючись від диму опію.

Вони зібралися в неї втрьох, у будинку на відлюдді, щоб, за словами Сари, пробудити в Ядзі «цю чортову напівживу богиню!». Сара була переконана, що її подруга втратила контакт зі своєю первісною жіночою природою і її конче треба відшукати. І тоді вона матиме все, що забажає.

— Та припини ти, нарешті, так затулятися, бо мене зараз чорти візьмуть! — Сара втратила терпець, і це при її езотеричному амплуа виглядало страшенно комічно.

— А як мені не затулятися, коли мені соромно? У мене все повідвисало, я ледь об власні цицьки не спотикаюся.

— Дай спокій, ми ще колись розчулено згадуватимемо часи, коли дупа не волочилася за нами по землі.

— Ага, а в мене, крім того, постійно випадатиме матка, це проблема всіх, хто багато родив. — Уля зупинилася, і Сара втратила ритм.

Попіл з догораючого кадила впав на босі ноги дівчат.

— Мені зимно, довго ще?

— Боже! Які всі нетерплячі… Якщо ти весь час так скиглитимеш, то енергія Маґна Матер не з’явиться тут до кінського великодня.

— Ги-ги-ги… — Уля не витримала. — Може, спершу щось з’їмо?

— Тихо! Роздягаймося, швидко! Треба їй допомогти.

Уля з Ядзею перезирнулися. Коли їхня навіжена подруга виконувала свої шаманські ритуали, вона поводилася як тиран і диктатор. Її можна було б поставити поряд з Гітлером, Сталіним і стилістом із програми «Ти нікчема», котрий з’являється зненацька й викидає всі твої лахи у вікно.

Отож, подзенькуючи зубами, вони слухняно трюхикали голяка вздовж лінії, накресленої помадою (Сара називала це магічним колом).

— Босоніж, скидайте взуття, бігом! Повторюйте за мною: Я єднаюся з магічною силою землі…

— Єднаюся з магічною силою землі…

— Силою вічної плодючості.

— Силою вічної плодючості.

— Годувальниці та… от блін! Геть мені звідсіля, бо ноги з дупи повисмикую!

Дівчата перелякано зупинилися. У першу мить вони подумали, що може, з’явилися не ті духи, про які йшлося, і Сара їх, гм-гм, делікатно кажучи, проганяє. Та виявилося, що вона погрожувала більше матеріальним створінням: за вікном, приклеївшись носами до шибки, стояло кілька місцевих підлітків, які тремтіли й повискували від збудження. Зрозумівши, що їх викрито, вони втекли, голосно регочучи й несучи в темряву села нечувану новину.

— Твої сусіди колись тебе на кілок посадять або на вогнищі спалять, — мовила Ядзя.

— Спокійно, я навчаю ксьондза готувати страви кухні П’яти перемін. Він жахливо нечулий, бо весь час жере м’ясо.

— Боже… — зітхнула Уля. — Вона ще й ксьондза баламутить.

Розмова швидко перекинулася на теми целібату, сексуального життя та євангельської церкви, у якій функції пастора може виконувати жінка.

І хоча ритуал було перервано через так звані зовнішні фактори, Ядзя виразно відчула, що її внутрішня богиня здригнулася і навіть гикнула.

* * *

— Я спустошений, як державний бюджет. — Ципріян гучно гепнув на підлогу.

Щиро кажучи, Ядзя перевершила саму себе, ніби її зачарували. Від початку програми Ципріян був упевнений, що якраз із румбою в них будуть найбільші проблеми. Він навіть думав над тим, чи не відмовитися від цього танцю взагалі зі співчуття до цієї нещасної незграби. Ципріян аж ніяк не міг собі уявити, як Ядзя звивається в еротичному екстазі. На танцмайданчику, зрозуміло. Бо румба, на відміну від усіх інших танців, це просто суцільна хімія сексу, сконцентрована пристрасть. Жінка в ній чуттєва й пристрасна, спокушає, щоб за мить упасти в обійми іншого. Ядзя неначе народилася для того, аби все це зіпсувати. Жодна нормальна людина не вірила, що може бути якось по-іншому.

Та ба! Уже після перших тактів Ципріян просто захопився її поставою. Протягом усього часу (повільно-швидко-швидко) її ноги були ідеально випрямлені в колінах і вона ставила їх саме так, як треба. З її стегнами теж відбувалося щось дивне. Вони наче визволилися з якихось пекельних лещат і почали жити власним життям, оповідаючи свою хвилюючу історію, від якої аж дух перехоплювало.

Ципріяна справді вразили Ядзина працьовитість і впертість. Він навіть спромігся на іронічний жарт на власну адресу, мовляв, доведеться купити собі ліфчика, бо з віком цицьки йому чимраз більше підстрибують під час танцю.

Поразка в попередньому турі, як це не дивно, вивела їх практично на вершину рейтингу популярності. Ядзю справді любили. Ципріян був битим жаком і дуже добре це бачив. Фотографи, найбезсоромніші, як і продюсери, люди на телебаченні, ніколи не фоткали її, коли вона, приміром, виходила з туалету або чухалася під пахвою. До нього самого вони не були такі ласкаві. У кольоровій пресі в нього вже була власна фотогалерея, котра складалася виключно зі зроблених зблизька фотографій краплинок поту біля носа або відкритого рота, у якому безпощадний курсор фотошопа позалишав усі пломби. І будь-які благання підретушувати тут були марними.

Спостерігаючи, як Ядзя говорить по телефону, водночас збираючи з підлоги свої речі, він замислився. Хтозна, може, ця обскубана курка ще почне нести золоті яйця?

* * *

Як це приємно, коли на твій рахунок регулярно надходять гроші. Без будь-яких нагадувань, без ухильних відповідей, без скидання провини на недорікувату бухгалтерку… просто клац! І вони вже є! Ядзя стояла перед банкоматом, укотре перевіряючи стан свого рахунка, і з замилуванням вдивлялася в екран. Щотижня їй доводилося виставляти напоказ перед мільйонами глядачів свої найбільш приховувані дефекти, зате, нарешті, з ненависним браком грошей було покінчено. Задля таких блаженних хвилин безпеки, прикрашених оплаченими рахунками, вона готова була взяти участь навіть у телешоу із синхронного плавання з неодмінним потопельником в кожному турі.

Вона тричі пройшла повз фірмовий магазин з ексклюзивною білизною, аж нею зацікавилася охорона. Елегантний чоловік підозріло глянув на неї й запросив досередини. Біля Ядзі негайно з’явився цілий штаб фахових консультанток. Вона зі смутком зізналася собі, що ніколи досі її бюст не становив об’єкту такого захоплення, зацікавлення й турботи. Майже силоміць її завели до просторої примірочної, де стояла біла канапа, й докладно розпитали про зріст, вагу й об’єми. Відразу виявилося, що Ядзя не знає свого розміру.

— Це нічого, зараз ми вас обміряємо, — професійно мовила молода дівчина з мікроскопічним бюстом, який, здавалося, був меншим, ніж в охоронця.

Ядзя подумала, що це якась іронія долі й зіщулилася ще більше. Вона не звикла, аби їй хтось прислуговував, і зараз мала бажання видертися від жертовної працівниці й посадовити її на своєму місці. Проте Ядзя й далі слухняно приміряла принесені їй комплекти. Приголомшена багатством фасонів, вона нервово підраховувала подумки, скільки обідів у шкільній їдальні можна за ці гроші купити для Гуця.

— У цьому ви виглядаєте просто чудово! — Продавчиня відступила крок назад і аж прицмокнула від задоволення. — Справжнє французьке мереживо. І ціна доступна — вісімсот.

Ядзя проковтнула слинку, бо куплені нею найдорожчі труси коштували сорок п’ять злотих, і вона носила їх два роки. А цей комплектик здавався таким делікатним, наче от-от розлетиться від самого її погляду.

— Прекрасний… — зізналася Ядзя, якій аж подиху забракло.

— Я скажу, щоб його запакували.

«Господи Ісусе, — думала Ядзя, — що мені тепер робити? Я не витрачу такі гроші на якісь дві шматинки. Тижневий запас води для африканської родини із шести осіб коштує сім злотих, Боже!».

Вона йшла до каси якомога повільніше. Нарешті, коли вже готувалася заплатити, щоб потім довго страждати від почуття провини, помітила біля прилавка кошик з уціненими речами.

— Це з минулого сезону…

Голос продавчині ледь затремтів, бо вона вже збагнула, що зараз станеться.

— І не ваш розмір!

Вона майже видерла з Ядзиних рук витягнутий із самісінького дна корсетик.

— Якраз мій! — тріумфально відповіла Ядзя й заплатила сто шістнадцять злотих за дві пари трусів та два бюстгальтери.

Діставшись додому, вона відіслала Гуця до Едзя й почала примірювання. Досі Ядзя лише мріяла про таку білизну. Жінка із чашечкою D була в цій країні раніше приречена на сіро-буро-малинові намети, які у випадку авіакатастрофи могли слугувати за колективний парашут. Проте зараз ненависний розмір був лише однією з кількох травм у минулому. Ядзя нарешті дочекалася омріяного С. Ну, а С — то вже зовсім інша справа.

Одягнена в мереживний блакитний комплект, вона стояла посеред своєї кімнатки, намагаючись роздивитися себе в маленькому дзеркальці. Потому переодяглася в сатинову білизну кольору червоного вина. Ліфчик вочевидь міцніше підтримував груди, випинаючи їх уперед з якимсь канібалістським натяком. Труси не врізалися в тіло й не залишали червоних смуг. Ядзя не могла вирішити, який комплект їй більше подобається. Блакитна білизна спокушала недомовками в стратегічних місцях, червона була звабливою та сміливою.

— Сама не знаю… — промовила вона вголос, намагаючись розгледіти сідниці.

— Б’ю-у-утіфул зінка. Цервона класца, ґут.

— Аа-а-а!

Ядзя рвучко обернулася до вікна. На даху спокійнісінько сидів незнайомець із зовнішністю турецького таксиста й виблискував до Ядзі золотим зубом.

— Що ви тут робите? — запитала вона перелякано, силкуючись затулитися спершу електрочайником, а потім завісою, що відокремлювала кімнату від кухонно-ванної частини.

— Я дивитися й пальцики облизати, бо дузе взе гално.

Він посміхнувся, а Ядзя зірвала заслону разом з карнизом.

— Ай-я-яй! — засмучено похитав головою непроханий глядач і, поклавши плоскогубці, заволав кудись у піднебесся: Ганджі-і-і!!!

Решта розмови звучала як щось на кшталт «унавалая сінґху ґатха…». У вікні Ядзиної кухні з’явилася друга голова, котра належала молодому хлопцеві з мигдалевидними очима, характерними для мешканців Індонезії або Шрі-Ланки. Обидва вправно застрибнули досередини і, перш ніж Ядзя встигла щось сказати, швиденько закріпили карниз.

Ось так у її житті з’явилися двоє фахівців, що їх прислала адміністрація, яка через нестачу польських майстрів віднедавна використовувала мешканців центру для біженців.

* * *

— Хлопче, що ти, в біса, з нею зробив? — здивувався суддя.

У самому запитанні крився натяк на те, що Ядзі завдали якихось жахливих тортур, або вчинили насильство, словом, ледь не зґвалтували. Троє членів журі свердлили поглядом Ципріяна, у якого продовжувало шалено калатати серце. Усі присутні в студії могли знову підтвердити банальну, проте глибоко правдиву істину про те, що «жінка — створіння мінливе». Були й такі, що підозрювали ефектну підміну. Бо хіба хтось бачив, щоб істота із зовнішністю ропухи перетворилася на сирену, звабливу, чуттєву, загадкову… Треба сказати, що задля цього ефекту в поті чола гарував цілий штаб костюмерів і кравчинь. Спеціальний корсет навіть слона перетворив би на газель. Окрім того черевички на неймовірно високих, але стійких підборах, і вся Польща побачила, що в Ядзі:

— ноги довші, ніж їй самій здавалося;

— прегарні литки;

— убивчий темперамент.

Вочевидь її богиня не лише прокинулася від сну, але ще й почала вживати якийсь скажений енергетичний напій. Усе це разом з титанічною працею на репетиціях спричинилося до того, що присутньому в залі Едзьові довелося вжити подвійну дозу нітрогліцерину. Протягом усього виступу він вовтузився з Гуцем, намагаючись затулити малому очі долонею, коли Ядзя поводилася дуже непристойно. У результаті обоє обливалися потом так само, як і танцюристи.

Коли занадто збуджені фани закидали своїх кумирів квітами, талісманчиками й номерами телефонів, в ексклюзивній дамській убиральні, яка водночас була просторим гардеробом, Верена втягувала носом білий порошок. Ця фізіологічна й емоційна кокаїністка відчувала, що сьогоднішній її виступ був абсолютно нікудишній. Фізик-ядерник, з яким вона танцювала, раптово почав її так дратувати, що під час танцю вона вкусила його за вухо й кілька разів наступила на ногу шпильками. Бідолаха зіщулився від болю, і більше не міг удавати, що відчуває до партнерки нестримний і могутній потяг. Він до самого кінця намагався триматися на безпечній відстані, у результаті чого їхня румба стала схожою на боксерський двобій, у якому Анджей Голота втікає від суперника.

Верена вже якийсь час відчувала агресивне збудження, але не могла встановити джерела цього стану. Погано спала, у неї ставалися напади страху. Зараз її серце калатало, як скажене, вона не могла перевести подих. Дихала важко як риба, аж тут двері розчинилися й до приміщення ввалилася галаслива зграйка жінок, які щільно оточили Ядзю. Усі вітали її з виступом, і без угаву базікали. Дивна річ, але коли жінки збираються разом, їхній колективний IQ наче корова злизує. Зникає, як напруження після сексу. Знижується, як ціни на м’ясо в заготпункті. Верена занепокоїлася. Ще ніколи не траплялося, аби до когось іншого виявляли такий інтерес, тоді як вона перебуває поруч! Відчула тупий біль у потилиці. Ознака наближення жахливої мігрені. Треба негайно прийняти щось від болю. Вона відкрила торбинку.

— …ця свіжість, ти справді незрівнянна! — знову залящали й засокотіли голоси довкола.

Тремтячою рукою вона витягла маленьку пляшечку.

— А ви бачили, як Ципріян очей з неї не зводив?

Тр-р-рах! Усі таблетки висипалися й покотилися по підлозі. Вона пробувала їх позбирати, але біль був такий пронизливий, що Верена лише кидалася навколішках то в один, то в інший бік. Нарешті здалася і з глибини її худющого тіла вирвалося притлумлене ридання.

Голоси довкола замовкли.

— Що з тобою? — Ядзя схилилася й торкнулася Верениної спини.

Та підвела погляд і з ненавистю просичала, карбуючи кожне слово:

— Гадаєш, що мені потрібна твоя допомога? Що можеш зі мною запанібрата? Запам’ятай, ти тут лише на хвилину. А потім повернешся до твого світу, де в тебе нічого немає. Ну, хіба що крім твого дурнуватого байстрюка. — Вона презирливо глянула на Ядзю й попрямувала до виходу. І коли вже поклала долоню на клямку, її зупинили слова, яких ще ніхто й ніколи не наважувався їй сказати.

— Це ти послухай… У мене є мій байстрюк, але ти завжди залишатимешся самотня. Знаєш, чому? Бо життя аноректички минає у вічному страхові, на інше вже просто не залишається сил. Ти помічаєш найменший слід жиру на власній тарілці, але не бачиш, що всередині тебе немає нічого, крім великої чорної пустки. Ти гниєш, розумієш? Ти вже мертва. Мертва!

Цілковиту тишу порушило цокотіння шпильок. Спершу повільне й розмірене. Потім Верена мчала сходами як шалена, не звертаючи уваги, що її сценічний макіяж стікає обличчям тонкими солоними струмочками.

* * *

Роботи на даху тягнулися безкінечно. На щастя, дощі припинилися, і Ядзя, яку мучило почуття провини за те, що вона живе в іншому, кращому й більш цивілізованому світі, намагалася не звертати уваги на навмисне зволікання майстрів. Нехай там собі копирсаються! Обидва майстри, як виявилося, були мешканцями Суматри й походили з маленького села неподалік таємничого й невідомого Ядзі міста Бенгкулу. Карколомною польською вони оповідали їй нескінченні історії із власного бурхливого життя, вставляючи щомиті соковиту лайку. У пошуках заробітку вони подалися до Австралії й, майже як Колумб, переплутали маршрути, опинившись у країні слов’янського абсурду. Як переслідувані на батьківщині католики, вони подали прохання про політичний притулок і тепер жили в очікуванні чуда. Старший з них залишив у селі сімнадцять дітей (імен пригадав лише сім). Гуцьо, який лише в невеликій кількості міг замінити Азізові його купу дітлахів, невдовзі став його улюбленцем. Головним наслідком цих міжнародних стосунків було те, що суматранець блискавично опанував польську на тому рівні, на якому нею користуються суспільні низи й гангстери. Цікаво, але Азіз послуговувався лайкою абсолютно несвідомо, із переконанням, що це цілком пристойні, нормальні слова.

Та ця схильність до міцних словечок була крихітною вадою Азіза на тлі незрівнянних переваг нових друзів дому. Передусім, руки в них були золоті (якийсь час обоє були кишеньковими злодюжками в Куала-Лумпурі). Вони полагодили в Ядзиній квартирі все, що потроху попсувалося за відсутності чоловічих рук. Ну, майже все, бо спустошень, викликаних відсутністю сексуального життя не можна було так легко зашпаклювати, полакувати й прибити. Решта просто сяяла! А коли ці двоє довідалися по телебаченню, що працюють у справжньої зірки, їхній радості не було меж. Хіба ж вона могла їх тепер так просто відіслати? А що в Ядзі завжди було золоте серце, то якось повернувшись додому, вона застала біля столу на додачу ще й Едзя. Усі різалися в покер, аж любо було глянути. На плиті весело булькотів рис. На мить Ядзі здалося, що її маленька мансарда стала притулком для різномастих нелегалів, яких перевозили в рефрижераторах, а в її ліжку кишать маленькі азіати.

Попри це вона тягла зараз не один, а два кілограми мандаринок, не один, а три багети, не ніжку, а цілу курку, яку саме збиралася нафарширувати свининою з печерицями й поставити в духовку. Зрозуміло, Едзеву, бо сама вона не надбала жодної побутової техніки, не кажучи вже про постійного мужика. Ганджі й Азіз поверталися до себе лише після вечері, і якби хтось сказав їй колись, що вона готуватиме для стількох чужих самців, Ядзя подумала б, що він як мінімум обкурився.

Вона була геть виснажена. Роздала в крамниці із двадцять автографів, проте нікому із шанувальників навіть на думку не спало пропустити її без черги. Із купою сумок, які товкли її по ногах, і з Гуцем, котрий висів у неї на руці й нив, вона ледве пленталася до трамваю.

Щось знову коїлося із цією дитиною. То він був чемний і веселий, то похмурий і замкнутий. Міг цілими днями не озиватися до неї й капризувати. Ядзя не впізнавала власного сина. Минуло лише кілька тижнів, і закомплексований хлопчина перетворився на розпещеного малого мужчину.

Проте ця зміна її втішила. Нарешті зник маленький, вічно всім невдоволений буркотун, і з’явився нормальний підліток. З усіма примхами, притаманними його вікові. Потихеньку в їхній родині поверталися на місце нормальні стосунки: він був дитиною, вона матір’ю, і вона ним опікувалася, а не навпаки. Окрім того, Гуцьо саме відкрив світ складних жіночо-чоловічих стосунків…

Ядзя посміхнулася, згадавши про Надю, і в цю мить пролунав сигнал клаксона. Пішоходів від дороги, якою мчали потоки машин, відокремлював лише вузенький острівець. Здавалося, що от-от якась із цих скажених машин на неї наїде.

— Ой-ой, Марисю, глянь-но, це ж та з «Танців-спотиканців»! — вусатий перехожий енергійно штурхонув дружину.

І всі ринули до неї, вимагаючи пікантних пліток і закидаючи новоспечену зірку запитаннями. Штовхалися, не звертаючи уваги, що вони буквально її затоптують. Ядзя намагалася виправдати їхні сподівання й не втратити при цьому рівновагу. Тим часом під’їхав трамвай, і натовп захвилювався. Люди миттєво забули про неї, бо зараз йшлося про полювання на вільне місце. Хтось штурхнув її, Ядзя зачепилася торбою об лавку й мандаринки розсипалися по тротуару. Трамвай поїхав, а Ядзя залишилася з Гуцем на зупинці.

«Ех, люди…», — філософськи зітхнула вона, збираючи покупки. Частина фруктів покотилася на дорогу. На щастя, машини стояли на червоному світлі, тож вона вибігла на проїжджу частину.

* * *

Ципріян грів двигун своєї «Мазди» й з-за шибки спостерігав за всією цією катавасією.

«Чорт, може, треба щось зробити?» — думав він, дивлячись, як його партнерка метушиться між автівками. Загорілося зелене, але він не рухався з місця, хоча й поспішав на фітнес.

«Ну, треба їй допомогти… Але щоб вона собі чого не подумала», — він раптом перелякався, що це виглядатиме двозначно.

«Та що я, справді, супермен якийсь чи що?».

Він завагався лише на мить, а тоді натиснув на газ і рвонув з місця, розчавлюючи нещасні мандаринки.

* * *

Приміщення нагадувало Центр космічних польотів. Хромована сталь, скло та стерильна білизна суперечили абияк порозкиданому на диванах одягу. На одному ліжку вмостилася Верена, на іншому — Ядзя, на обидвох лежали розпечені камінці, викладені вздовж хребта. Ця жахлива процедура мала позбавити їх токсинів, проте наразі Ядзя відчувала, що вона позбавляє її життя. Слід зізнатися, що телеканал своїх зірок любив і постійно оплачував їм різні цікаві процедури.

Проте для Ядзі це була любов незручна й непідйомна. Досі вона жила в затінку, безпорадно змагалася зі своєю бідою й вуличним ритмом Повісля, а оце нещодавно стала особою, котру впізнають перехожі. Той факт, що раз на тиждень вона гостювала в домівках поляків, де біля телевізорів збиралися численні родини, дав їм до рук жорстоку й безпощадну зброю: Ядзя стала загальною власністю, забавкою, до якої будь-хто може торкнутися, ляснути по спині, спитати ні сіло, ні впало, чи Ципріян уже з нею переспав. Підписуючи контракт, вона зобов’язувалася брати активну участь у промоції, що означало бути постійно доступною для медій. Скільки разів телефонний дзвінок будив її о шостій, бо на радіо саме розпочиналася ранкова передача, і комусь спадало на думку, щоб Ядзя звернулася до слухачів з якоюсь оптимістичною дурнею, аби день міг добре розпочатися. У такі хвилини вона спромагалася виключно на таке: «Якщо з вами відбувається щось погане, слід сподівалися, що буде ще гірше». Редактори бурмотіли незадоволено. дивуючись, що вона така похмура. Ненабагато краще було з інтерв’ю для преси. Перше запитання, на жаль, завжди звучало однаково: «Що ви робите протягом дня?». І Ядзя відповідала: «Ну, я просто намагаюся бути собою», — цитуючи Чорана, і тоді журналістки з бабських журналів хмурили брови й наполягали, що для зацікавлення читачок треба вигадати щось прийнятніше. Невдовзі вона дізнавалася з газети, що до полудня приймає ванну з козячого молока, потому їде на вишуканий ланч і шопінг дорогими бутиками. Теніс, басейн, перукар і косметичка забирають час аж до вечора. З банкетів вона намагається повертатися до десятої, щоб почитати синочкові перед сном «Маленького принца», або ще щось схоже, найкраще в оригіналі. І, нарешті, з полегшею засинає у своїй просторій спальні під ковдрою золотавого кольору.

Та-а-ак… Ядзя, нарешті, виколупала шматочок ковбаси, який від сніданку стримів у щілині між зубами, і відразу відчула себе краще. Проте дихати й далі було важко, у приміщенні панувала страшенна задуха. Вона зиркнула на Верену, яка лежала непорушно із зеленою застиглою грязюкою на обличчі. Узагалі важко було зорієнтуватися, чи вона ще жива, бо виглядала, як посмертна маска Шрека.

Двері безгучно розчинилися, і приємна дівчина вистукала щось на клавіатурі комп’ютера. Приміщення наповнилося озоном.

— З дитинства пам’ятаю цей запах… — озвалася Ядзя, яка крутилася немилосердно, бо розпечений камінець торкнувся її сідниць.

— …

— Після грози. Ото колись грози були… Як торохнуло, то можна було в штани наробити зі страху. — Ядзя замріялася.

— …

Нічогісінько, жодної реакції. Чорт забирай, може, вона там ратиці відкинула? Або образилася на смерть. Зрештою, Ядзя їй не дивувалася. Треба було тримати язика на припоні. Власне кажучи, вона була останньою людиною, яка могла повчати когось, хто неправильно харчувався. Адже Ядзя тривалий час боролася зі звичкою притлумлювати їжею почуття власної невпевненості, тому чудово розуміла, наскільки вразливою може бути людина, що змагається з таким суперником. Булімія, анорексія, яка різниця? В обох випадках людина приречена на самознищення.

— Перепрошую… Мені не треба було тоді так говорити, пробач мені. У мене все ще гірше, ніж у тебе…

Ядзя підвелася, каміння з гуркотом попадало на підлогу. Верена мовчала, хоча з її обличчям відбувалося щось дивне. Спершу воно немов закам’яніло, за мить з’явилися маленькі тріщинки. Нарешті глиняна шкаралупа луснула, і на світ визирнуло обличчя якоїсь незнайомої жінки. Ядзя перелякалася, що помилилася, але це була Верена. Тільки без макіяжу.

— Я справді самотня, — несподівано зізналася вона. — У мене таке відчуття, що я не зможу ні з ким бути назавжди. Ми зустрічалися із Ципріяном так довго, занадто довго. Усе скінчилося… Моя мама завжди казала мені, що через стільки років можна лише одружитися або розійтися.

Вона серйозно глянула на Ядзю.

— Перед вами найкращий час. Зараз ще все може бути «назавжди».

У вишуканому приміщенні раптом запанували темрява й пронизливий холод, аж Ядзя заплющила очі. А коли розплющила, Верена злегка кинула:

— Не будь дурною… я тебе просто підколола.

Та попри роблену усмішку, її вуста були сповнені терпкого смутку.

9

Ципріян стояв на червоному килимі перед входом і курив сигарету. Він інстинктивно став так, щоб на знімках папараці виглядати якомога краще й милостиво дозволяв фотографувати себе з голови до п’ят. За бар’єрами зібрався натовп галасливих жінок. Він помахав їм рукою. Цікаво, акули маркетингу бува не платять їм за весь цей театр? І яка денна ставка? Це ж просто шиза якась, що люди настільки подуріли від нього. Хоча він і любив славу, проте його завжди щось зупиняло. Сам він ніколи не став би власним шанувальником.

Він добре знав, що сьогоднішня прем’єра найновішої романтичної комедії привабить усіх, хто може прибути самотужки. А хто не має досить сили, залишиться вдома. «Врешті, це ж не роздача Оскарів, куди привозять навіть живих трупів, котрі тягнуть за собою персональні респіратори й балони з киснем», — в’їдливо подумав Ципріян. Сам він належав до щасливчиків, кому вручили іменні запрошення, проте попрохали прибути на показ трішечки раніше. Зрозуміло… Червона доріжка перед прем’єрою призначалася лише для найбільших зірок польського кіно, його вершків.

Згасив цигарку й пригадав собі, як пішов на декілька кастингів, намагаючись прилаштуватися в якомусь серіалі. Тоді він потайки мріяв про акторську кар’єру. Про якусь класну, спеціально написану для нього роль. Йому здавалося, що він міг би створити глибокий, сповнений внутрішнього напруження образ. На жаль, усюди йому відповідали, що будь-який актор може стати танцюристом, але зовсім необов’язково має бути навпаки. Поправив комірець, що муляв шию. «Гай-гай, коли це було».

У біло-рожевій сорочці й попелястому костюмі (він приніс для цього кравцеві фотографію Джорджа Клуні й загадав передерти крій) Ципріян виглядав як справжній мачо. Трохи вже підтоптаний, форма не та, але все ще доволі нічогенький. Перед ним іще добрих кільканадцять років. Чого не можна було сказати про численних старперів, що вели попід руки напівоголених дівуль, котрі виглядали, як їхні онуки. Щомиті над’їжджало нове авто, і поміж фоторепортерів починалася метушня. Їхня вправність і вміння завжди приголомшували Ципріяна. «Блін, — подумав він, — ці хлопці, певне, у цирку раніше працювали». Клацали фотки, змагаючись за найкращий кадр, і водночас не випускали з рук чарки з аперитивом чи тарілки із закусками! Черговий лімузин під’їхав до тротуару й виплюнув зі свого шикарного салону таку саму шикарну актрису (найдорожча клініка пластичної хірургії) та політика, що її супроводжував. «Ну, тепер вони вже точно тут повбивають одне одного. Адже той одружений», — Ципріян пригадав собі найсвіжіші плітки й ступив два кроки наперед. Може, і він якось потрапить у кадр?

Спалахи тріщали, як кулемети, засліплюючи всіх довкола, тож він надягнув свої культові, абсолютно старомодні темні окуляри. Вони були точнісінько такі, які носив Траволта у вісімдесяті. Ципріян не міг без них обійтися так само, як фанатичні католики без вина під час причастя. Чхати він хотів, що в нього був вигляд кічуватого мегаломана. Принаймні він мав власний стиль. На відміну від присутніх тут чоловіків, які стриглися в одного перукаря й одягалися в того самого стиліста.

Тим часом на килимі вже стояла нова жертва. Вона викликала пожвавлення, бо затулила обличчя… золотою венеціанською маскою! Високі, майже солдатські черевики контрастували зі спокусливим розрізом на фісташковій сукні. Ципріян замалим не вдавився м’ятним льодяником (він ненавидів смак сигарет і завжди носив у кишені освіжаючі цукерки). Вау, кобіта справді класно придумала… Але щось наче… Десь він уже бачив ці черевики… Ядзька?! Ні, ну вона таки вміє його здивувати!

Він блискавично випнув груди, напружив сідниці й попрямував до спалахів. І вже цмокав її, і ніжно обіймав, не забуваючи, щоб перебувати в потрібному ракурсі. Якщо йому знову зроблять фотку із цим клятим прищем на носі, він точно застрелиться!

Вони постояли обов’язкові дві хвилини й уже відчували на спинах гарячі подихи чергових жертв, які чекали на старті. Тож обоє рушили до кінозалу, потягуючи марочне шампанське зі струнких келихів. Ядзя не їла із самого ранку, тому він був майже впевнений, що вона швидко вп’ється. Досі стан легкого жіночого сп’яніння лише сприяв Ципріянові. Завдяки цьому він вправно й ефективно завершував інтимне знайомство. Проте з Ядзею все було з точністю до навпаки. Ципріян уже не раз переконувався, що вона, гм, нестандартна особа, і ніколи не знаєш, якого коника ще викине. Проте він пам’ятав, що алкоголь не йде їй на користь. Тому весь час стежив, щоб Ядзя не переборщила із шампанським, і випила рівно стільки, скільки треба. Так і сталося, Ядзя трошки розпружилася й нарешті почувалася добре.

Популярність погано на неї впливала. Карнавальна маска, яку вона використала, щоб бодай трохи заховатися, подіяла зовсім по-інакшому й лише підсилила цікавість папараці. Слава Богу, Ципріян з’явився вчасно й допоміг їй це пережити.

* * *

Романтична комедія була такою, як і завжди. Неймовірно довгою, із проколами в драматургії й такими солодкавими виконавцями, що від кожного їхнього слова аж відгонило штучністю. Головні герої, звісно, були вродливі, молоді, здорові й непристойно багаті. «Нічого їм не бракує, крім природності й зв’язку з дійсністю», — подумала Ядзя, крутячись на стільці та з відчаєм спостерігаючи, як найкращі польські актори намагаються на другому плані робити все можливе, аби дощенту зруйнувати добру славу польського кінематографу й втратити свою репутацію. Головні ролі доручили дерев’яним лялькам, тож Ядзя часто відривала погляд від екрану й зиркала на Ципріяна. «Диви-но, а він сьогодні дуже добре виглядає». Ніколи раніше Ядзі навіть на думку б не спало, що їй може сподобатися хлопець у рожевій сорочці, і що з ним так приємно буде переглядати ідіотську комедію.

Кінець фільму Ядзя сприйняла з полегшенням. Реакція глядачів протягом сеансу була однозначною, та щойно попливли титри, розляглися оглушливі оплески і, перш ніж пара головних героїв припинила цілуватися під дощем, люди підвелися зі стільців. Ядзя трохи здивувалася шаленій зливі аплодисментів, проте Ципріян пояснив їй, що оплески призначаються не стільки фільмові, скільки щедрості продюсера, який приготував для всіх воістину розкішний бенкет. Коли вони дочекалися кінця довжелезних титрів, зі столів усе неначе вихором позмітало. Залишилися тільки прегарні башти із квітів (на жаль, неїстівних), і якісь підозрілі наїдки. Коли Ядзя із Ципріяном стояли з порожніми тарілками, роздумуючи, чи маленькі рулетики, оздоблені риб’ячими очима варті того, щоб заради них ризикнути здоров’ям, до Ципріяна кинулась якась вишукана пані з кілограмом золота в самих лише вухах.

— Ах, мій любий! Я так давно тебе не бачила, але знаєш що? Я облаштувала свій маленький будиночок на Капрі. Там лише тринадцять спалень, тож роботи було не надто багато. Ти неодмінно повинен мене провідати!

І, кинувши на нього млосний погляд, розкішна дама велично відпливла.

— Хто це? — Ядзю вразило те, як охоче ця панійка демонструвала своє близьке знайомство із Ципріяном.

— Гадки не маю… — вочевидь наляканий Ципріян виколупав з рулетика неїстівний орган зору, а тоді обережно його надкусив. — Гм-м, смачно…

Прихопивши полумисок, він потяг Ядзю за лікоть у бік відчиненого вікна.

— Розумієш, узагалі-то це неважливо, — розтлумачував він їй засади приналежності до акторського середовища. — Тут ніхто над цим не замислюється. Нині з кимсь випиваєш, а завтра однаково його не пам’ятаєш. Найважливіше — це справляти враження, буцім ти знайомий з купою людей. Тоді твої акції йдуть угору.

Вони стояли збоку, трохи балакали, а трохи мовчали, і почувалися цілком добре, доки повз них не пройшов добряче піддатий Молодий і не пожартував:

— О-о-о… невже це наш провінційний Ромео зі своєю Джульєттою? Дивіться, щоб вас, бува, Амур не дзьобнув! — І рушив хистким кроком до тераси.

Ледь збентежені Ядзя й Ципріян, власне кажучи, не знали, як відреагувати на такі жартики, і лише трохи дурнувато засміялися.

Ядзя глянула на банкетний стіл. У неї вже добряче бурчало в животі, і вона із задоволенням щось би, нарешті, з’їла. Асорті з винограду та смердючого французького сиру саме закінчилося. На велетенській горі льоду, оздобленій подекуди мушлями, яких не вдалося відкрити, пишався величезний, апетитний коралово-червоний омар. Усі ходили довкола нього, як вовк довкола дичини, проте ніхто не наважувався порушити майстерно зробленої конструкції. Окрім того, як його їсти? Поблизу не було ані офіціанта, ані жодних спеціальних приборів. Ядзя вирішила ризикнути. Ти щойно націлилася на це морське диво, як почула біля вуха:

— Можна попрохати нас сфотографуватися? Це буде чудова композиція… — Молодик з фотоапаратом поставив за питання в наказовому способі і, не очікуючи відповіді, повів її до іншого приміщення.

У величезному кріслі в стилі рококо сидів благодійник сьогоднішнього обжерства, комедійно-романтичний магнат. Палкий шанувальник «Танців-спотиканців», він забажав собі фото з їхніми учасниками. Але він був уже такий п’янючий, що йому було до лампочки, з ким його увічнить фотограф. Тимчасом той, захопившись своєю роллю, безладно метушився, компонуючи кадр.

— От-от, ви за шефом, у центрі, — напучував він Молодого, — а дами, — звернувся до Ядзі та Верени, — обабіч, голівки трохи набік, досередини. Чудово! Ідеальна симетрія й самі VІР-и!

Він уже готувався натиснути на кнопку спалаху, коли поруч із Ядзею з’явився усміхнений Ципріян.

— Ви можете відійти? Я вже побудував кадр, — розлютився фотограф.

Запанувала незручна мовчанка, яку задоволений Молодий порушив, сито відригнувши. «Господи, ну чому я так через це нервую? Мене ж це зовсім не стосується», — подумала Ядзя, а тоді почула власний голос:

— Я фотографуюся лише разом із Ципріяном. Усі зараз так роблять, особливо після того, коли дружина президента заявила, що він особисто даватиме їй уроки танців…

Як не дивно, Ядзин блеф подіяв. Фотограф миттєво втратив зацікавлення іншими й заходився коло них двох. Клацнув кількадесят фоток, а тим часом продюсер устиг заснути. Молодий оскаженів від люті. Збагнув, що хтось намагається поставити йому підніжку.

Через декілька хвилин усе закінчилося, і Ядзя, котру вже похитувало від голоду, змогла, нарешті, добратися до омара. Їй було байдуже, тож вона сміливо зняла його із крижаної вершини пальцями. На жаль, він вислизнув Ядзі з руки, і так нещасливо гепнув на підлогу, що потягнув за собою льодяну піраміду. Гуркіт примусив визирнути з кухні самого шеф-кухаря, який у відчаї заломив руки:

— Я його вранці спеціально доставив з Марселя!

Та найгірше було попереду, бо Молодий не збирався пробачити Ядзі нещодавню зневагу. І тут така нагода! Він дзенькнув ложечкою об чарку й із театральною усмішкою поблажливо прокоментував Ядзин ляп:

— Нічого дивного, легко перелякатися омара, якщо досі все життя ви мали справу переважно з хот-догами, еге ж? Але недалечко за рогом є ятка з фаст-фудом, досить лише піти туди…

Присутні злегенька усміхнулися. Та вже через хвилину всі реготали, бо Ципріян підійшов до вдоволеного собою оратора, рішуче крутнув йому вухо й наказав:

— Ну, і чого ти ще тут стримиш, шмаркачу? Шуруй по сосиски, бігом! Усім по одній, я пригощаю!

«Господи-Ісусе! Лицар на білому коні та й годі!» — трохи іронічно подумала Ядзя.

* * *

Під час зйомок чергової репетиції шоу всіх уразила жахлива звістка. Цього дня саме знімали дубль сцени, у якій з фізиком-ядерником ставався зрив, а решта його втішала, аж тут задзеленчав мобільник режисера. Той зосереджено вислухав когось, тоді зблід, скинув з носа окуляри й нарешті принишк, наче його пригнітив невидимий тягар. І так стояв, приголомшений, довго, довго, довго, а напруження довкола зростало з кожною хвилиною.

— І… кінець, — прошепотів режисер.

На його лисуватій голові, прикрашеній подекуди пустотливими жмутиками руденького волосся, пульсувала набрякла вена.

— Було життя — і немає…

— О Господи! — Присутні здригнулися, як один.

— Вшануймо це хвилиною мовчання! — асистентка плану миттєво опанувала ситуацію. Незважаючи на те, ким був покійний, йому належить віддати шану, а скажений навколишній світ мусить на мить заніміти. — Земля пухом… — вона вмовкла, очікуючи підказки. — Земля пухом… перепрошую, а хто, власне кажучи, помер?

Режисер глипнув на неї напівпритомним поглядом, роззирнувся довкола, вдячно прийняв послужливо простягнуту оператором хусточку.

— Кароль, мій… хом’ячок.

Таким чином, через трагічну загибель Кароля, котрий застряг у трубі пилососа, весь колектив відпустили до кінця дня. Ядзя збігала сходами так швидко, що ледь не впала. І лише внизу вибухнула нестримним, безсоромним реготом. За нею зареготав Ципріян та решта групи, доводячи, що телезірки — це неймовірно огидні носії загальної байдужості, які плювати хотіли на життя домашніх тваринок. Ядзя, насилу опанувавши напад дурнуватого сміху, привселюдно зізналася, що коли хтось помирає, її косить повна дурка, а кожні похорони для неї закінчувалися катастрофою та скандалом.

— І все через наші ідіотські видурняння в інституті, — Ядзю ніби прорвало. — Ми зустрічалися із хлопцями з муз-академії, і на всіх пиятиках, варто було набратися, співали без кінця «Нехай янголи відведуть тебе до раю…». Спершу в стилі хеві-метал, потім під Джеймса Брауна, а коли ще й почали наслідувати Кравчика й цей його баритон, можна було впісятися. Ну, а потім варто було почути на справжньому похороні цей початок, як я не могла стриматися, бо перед очима постійно маячіли їхні кретинські пики. Доведеться, мабуть, у заповіті записати, щоб, Боже збав, не грали мені цього на моєму власному похороні, бо я, певне, із труни випаду.

Ядзина мальовнича оповідка страшенно припала її товаришам до смаку, і негайно почалося: усі з’юрмилися перед будинком на перехресті й один за одним заходилися співати, звиваючись в істеричних судомах. Здалеку це виглядало як божевільні обряди якоїсь таємничої секти. Коли, нарешті, усі порозходилися кожен у свій бік, на площі довго вчувалося «Нехай янголи…», котре долинало зусібіч.

Саме того дня Ципріян уперше провів Ядзю аж на Повісля, і відтоді робив так завжди після вечірніх репетицій. Дорогою вони заходили до непоказної кондитерської випити гарячого шоколаду із червоним перцем або чаю з ясмином. Усередині було так тісно, що там поміщався лише один столик із двома стільцями, неначе навмисне поставлений для них. Проте ця тіснота була по-своєму приваблива, бо скорочувала відстань, заохочувала до звірянь і відвертості. Зазирнувши туди вперше, вони просто сіли за столик, щомиті запитально позираючи одне на одного. Це тривало так довго, що гарячий шоколад зовсім вистиг і вкрився темно-брунатним кожушком. Проте над столиком нависло гаряче, загадкове чоловічо-жіноче напруження, і це трошки налякало обох. Ядзя тоді забула, що Ципріян лише жалюгідний йолоп, а він — що просто не терпить таких лялечок.

* * *

Таким чином поступово скромна квартирка на Повіслі перетворилася на печеру, де вирував тестостерон, і до якої чоловіки звідусюди зносили свою здобич. Кожен з них мав на це свої причини. Найвиразнішою була Едзьова мета. Він віддавна відчував, що його нещасне серденько, яке досі нагадувало зіжмакану шматинку, переживає своє останнє кохання. Тепер йому хотілося, перш ніж померти, упіймати його й утримати стільки, скільки зможе. Адже ці нові сорти фруктових дерев він посадив саме для Ядзі. Едвард приділив їм купу часу, бо вони виявилися тендітними й примхливими: довелося добряче вкрити їх перед першими приморозками. І напевне тоді він відволікся й утратив пильність, бо коли якогось вечора видерся на піддашшя, то побачив там телевізійного красунчика, котрий сидів тут, як у себе вдома. На додачу, Гуцьо, малолітній зрадник, показував цьому типові найкращу модель шибениці, яку їм вдалося спільно збудувати.

Знесилений Едзьо гепнувся на канапу поряд із суперником. Нещиро посміхаючись, оцінив свої шанси на шлюбному ринку:

— штучна щелепа;

— фарбовані вуса;

— волосся: залишилося в минулому;

— м’язи: практично відсутні;

— ниркові камені й підвищений тиск;

— ендопротез стегнового суглобу;

— сексуальна здатність за десятибальною шкалою: два (ну, якщо вдалий день і «Віагра», то чотири).

Нема що крити, рахунок становив 7:0 на користь Ципріяна. Проте Едвард був створений для боротьби. Він не здасться, доки жеврітиме надія, витримає до кінця із честю. А якщо треба буде, то покладе всередину боксерської рукавиці свинцеву кульку і — бемц! красунчика в щелепу. Немає чого тут сидіти і… подобатися його Ядзі!

* * *

А Ципріян сидів… Ба, більше! Сидів чимраз частіше й чимраз довше на купленому на виплат фіолетовому дивані з «Ікеї»! Він і сам, власне кажучи, не знав, навіщо приходив. Не міг довше витримати перед своїм суперсучасним плазмовим телевізором із сорокадводюймовим екраном, щось підхоплювало його й виганяло на вулицю. Найкраще через парк, навпростець, по бордюрчику, повз засцяну станцію «Варшава-Повісля», перестрибуючи через три сходинки, догори, стук-стук. Ніби й нічого не відбувалося, проте його весь час тягнуло до цієї бутафорської квартирки. Він міг просиджувати в ній годинами, у крихітному помешканні без домашнього кінотеатру, джакузі, машинки для льоду, навіть без нормального нужника, котрий у Ядзі був таким манюнім, що коли доводилося в ньому сісти, то не можна було зачинити дверей. А пісяти доводилося, добряче зігнувши ноги, бо інакше головою можна було гепнутися об стелю так, що аж тиньк відлітав. Отож Ципріян вправлявся, а тоді спостерігав, як Ядзя пере речі в маленькому умивальнику або прасує синові штани на підлозі.

Інколи йому здавалося, що все її життя можна помістити в сірниковій коробці… Така собі Дівчинка із сірниками, як в Андерсена. Коли Ципріян був маленьким, то плакав від самого початку казки, бо вона була така жорстока, що хлопчик утрачав будь-яку надію на щасливий кінець. Він ридав, а бабця шмагала його ганчіркою, дивуючись, що її онук такий плаксій.

Йому так і не вдалося подолати цю свою слабкість і, хоча пошарпаний примірник «Казок» продовжував стояти в нього на полиці, він ніколи більше не наважився до нього зазирнути. Отож коли якогось дня Гуцьо попрохав почитати йому «Дюймовочку», що входила до списку з позакласного читання, уже від самої згадки про цю неймовірно сумну історію очі в Ципріяна наповнилися сльозами. Він чим-скоріше повів тоді малого до кіно, щоб тільки опинитися якомога далі від хворої фантазії, мабуть, найнещаснішого з усіх казкарів.

* * *

Розповідь про симпатичного щурика, який виявився кулінарним генієм, розпалила в них апетит.

— Ходімо на суші, — вирішив Ципріян, але, помітивши переляк на Гуцевому обличчі, змінив думку.

— Гаразд, може бути Макдональдс. Що ти найдужче любиш? Біґ-мак, чізбургер, шматки курки в кисло-солодкому соусі?

Очі хлопця ставали чимраз круглішими, а обличчя налилося.

— Спокійно, можна з’їсти якийсь здоровіший хавчик, якщо тобі так більше подобається… Хлопче, кажи-но, що з тобою коїться, бо зараз капець тобі буде. — Ципріян не на жарт захвилювався.

— П-п-п…

— ???

— Пісяти.

Коли вони вже поставали над пісуарами, і Ципріян дозволив фізіології довершити своє, то замислився, чому в таких місцях немає яких-небудь інструкцій обслуговування дитини або принаймні авторизованого сервісу. Або…

— Коли-бо я не можу… — простогнав Гуцьо.

Він увесь почервонів від натуги й так затиснувся, що Ципріян не мав сумнівів: будь-якої миті могутній гейзер сечі проб’ється в хлопця крізь маківку.

— Хлопче, цюняй, бо буде катастрофа. Попереджаю, як твій друг.

— Коли ж мама сказала мені, що не можна при комусь витягати пісюнчика, хоч би там невідь-що. — Останні слова він видушив із себе, мало не плачучи, проте Ципріян устиг запхнути малого до кабінки.

Малий пісяв і пісяв, а Ципріян знову заприсягнувся, що віднині завжди триматиметься подалі від жінок з дітьми, і від чоловіків з дітьми, і що сам себе негайно покине, якщо в його житті з’явиться якась дитина.

Через чверть години обоє з полегшею зайшли до одного із суші-барів у торговому центрі. Про всяк випадок Ципріян не вибрав наймоднішого. Він хотів уникнути здивованих поглядів і зайвих коментарів. Відразу стало весело, бо із самого початку Гуцьо одним духом випив імбирну воду, призначену для миття рук, і вкинув до мальовничого ставочка з рибами дві кульки зеленого хрону васабі. Пекельно гостра приправа примусила працівників ресторану негайно поміняти воду в ставочку. На жаль, кілька рибок до кінця вечері спливло черевцями догори. Ципріян не мав жодних сумнівів, що послужливі вузькоокі офіціанти швиденько допишуть їм це до рахунку. Наразі вирішив не псувати собі настрою, тим більше, що Гуцьо був просто зачарований новим місцем. Він гасав бамбуковою кладочкою між столиками, на яких горіли ароматичні свічки, і щомиті нюхав водяні лілії, які плавали довкола мініатюрного фонтану. Намагався зловити за хвоста кольорову рибинку, проте на щастя йому не вдалося схопити навіть неживу. Заспокоївся трохи лише тоді, коли з кухні визирнув шеф-кухар з величезним ножакою в руці. Ципріян чудово розслабився, він уже забув, коли востаннє радів життю. Зараз, дивлячись на малого хлопчика, який не міг натішитися парою паличок, він засумував за дитинством, коли й сам був таким, як Гуцьо.

Вкинув до рота норі з масляною рибою, глянув у вікно й замалим не вдавився. За шибкою ресторану на паркінгу стояла Верена. У червоній шкіряній курточці до пояса й обтислих чорних брюках вона виглядала так, що Ципріянове лібідо негайно нагадало про себе. Його колишня подруга була не сама. Біля неї тупцяв якийсь вичепурений тип, від якого за версту смерділо баблом. Ципріян відчув, як його шпигонули ревнощі. Дивна річ, вони наче й розсталися, проте жодне з них не бажало розчахнути широко двері й випустити іншого на свободу…

Хто це, в біса, такий? І чого це він так нахиляється, коли говорить до неї? А вона сміється, неначе до блискучого «Ягуара» її провадили всі члени «Монті Пайтона», а не якийсь набундючений зануда! Хвилиночку! Ципріян підхопився з-за столу, не звертаючи уваги, що Гуцьо витягає з макі-суші всі зернятка рису й вкидає їх у чайничок із зеленим чаєм. А що кухар з ножакою знову визирнув з кухні, хлопчина був змушений припинити свої захопливі експерименти й зосередити увагу на ресторанному паркінгу.

Сцена, яка саме розігрувалася, відбувалася за драматичним сценарієм, від якого аж подих перехоплювало. Спершу всі, Ципріян, Верена й незнайомий, розмовляли. Потому розмахували руками, жваво жестикулюючи. Наприкінці розлючений чоловік зробив рух їздовою в напрямку живота Ципріяна. Той укрився ногами, а решта героїв від’їхала шикарною тачкою, залишивши розкаряченого, як стара ропуха, Ципріяна. Гуцьо спостерігав за всім цим з розпашілим обличчям, наче кіно дивився, проте коли Ципріян підвівся і, розлючений, сів до свого авто, хлопець вибіг чимдуж із ресторану, майже кинувшись на капот. Автомобіль різко загальмував, прихопив забутого пасажира й промчав повз офіціанта, котрий здалеку розмахував рахунком. А позаяк прислів’я каже: «Бог любить трійцю», то воно й добре, що Ципріян із Гуцем були вже на другому перехресті, коли кухар із ножакою втретє вийшов зі свого сховку.

Їхали швидко й мовчки, бо в такі хвилини чоловікам слова не потрібні. Хлопець сунув свою руку в долоню водія, а той тримав її міцно й не випустив, доки не доїхали додому.

* * *

Ципріян уже давно виношував у голові план — підступний і зухвалий. Від самої думки, що його вдасться втілити, він увесь аж тремтів від збудження й… страху. Як мала дитина, що вперто простягає палець до каструлі з окропом, доки не обпечеться. І попри все, щойно висохнуть сльози, робить це знову.

У програмі після трьох обов’язкових танців (танго, англійського вальсу й румби) надійшла пора відносної свободи. Учасникам дозволили продемонструвати власний номер. Вони з Ядзею вже вирішили, що ним буде ча-ча-ча і навіть почали репетирувати. Все було б непогано, проте що далі в ліс, тим більше дерев виростало на Ципріяновому шляху. На кожному з них виднів напис «стоп» і попередження, що дорога веде не туди. Адже було те, що він хотів би виконати найдужче, те, на що він чекав стільки років і мало стати символічним вінцем на його шляху крізь терни до зірок. Завжди, щойно Ципріян починав про це думати, то впадав у неймовірну екзальтацію і патетичний тон, від чого його піднесення здавалося комічним. Тому він швидко перекинувся думками на яловичий фарш, який тільки-но приніс із крамниці на розі. М’ясо лежало на столі, чекаючи, доки кухар-нездара надасть йому якоїсь більш-менш конкретної форми. Кухар із Ципріяна був, як з гівна куля, але зараз він мав зробити все, щоб показати свій прихований кулінарний хист. Він запросив на обід Ядзю з Густавом, і раптом збагнув, що має справу з готуванням уперше за три роки.

Ципріян поклав м’ясо до миски, присмачив сіллю, перцем і майораном. Додав сире яйце (його замалим не вивернуло від вигляду білка) і застиг над масою з витискачкою для часнику. Відразу отямився, помітно роздратований, що в нього взагалі виникають якісь сумніви. Вичавив зубчик часнику, потім ще один. Зрозуміло, що він не збирається ні з ким цілуватися! Це просто дружня вечеря, яка ні до чого не зобов’язує. Гаразд, із м’ясом упоралися, терта картопля чекала на свою чергу поруч із картопляним пюре. Скільки додати борошна? Чи, може, краще крохмалю? Ципріян нишпорив у пам’яті, намагаючись відтворити казковий смак, який знав змалечку, проаналізувати його й розкласти на інгредієнти. Хіба можна після того, як він протягом кількох років лише зрідка дзвонив до мами, звернутися до неї й запитати, як готувати цепеліни? Такі чудові, великі, фаршировані м'ясом картопляні галушки. Ципріян голосно проковтнув слинку й заплющив очі. Відразу побачив великий полумисок, на якому плавали в жирі вкриті рум’яними шкварками й підсмаженою цибулькою смаколики його дитинства. Витер очі кухонним фартухом і, як першовідкривач Колумб, сів до комп’ютера, щоб переглянути сторінки, присвячені регіональним стравам.

* * *

За п’ять четверта Ядзя в ліфті поправила Гуцеві святковий костюмчик, який вона заради цієї нагоди витягла із самого дна валізи. Задертий ріжок оксамитного комірця нізащо не бажав розгладитися, і хлопець виглядав, як восьма дитина в сім’ї двірника. На Ядзі була амарантова сукенка й разок великих скляних пацьорків, які з кожним кроком бентежно дзеленчали. Вона почувалася так само по-ідіотському, як і її син. Дратівлива прикраса навівала думку про дешеві коралі, які в сімдесяті роки всі вішали на дверях. Виготовлені зі штучного кришталю, уважалися найкрутішими, і Ядзя, яка тоді була ще дівчинкою, просто шаленіла за ними. Тим більше, що вдома в тітки, яка її виховувала, висіла лише порізана на смужки кольорова церата.

Вона простягнула руку до дзвінка, і перш ніж устигла видобути з нього звук, Ципріян уже вітав їх на порозі. Він був підперезаний барвистою ганчіркою в мухомори, а кінчик носа виглядав так, ніби його господар щойно пірнув у пакунок з контрабандним кокаїном. Але це було лише борошно, яке вкривало навіть його волосся. Ядзя заніміла від побаченого, бо ця картина дуже сильно відрізнялася від Ципріянового щоденного іміджу. Ципріян знічено посміхнувся, не знаючи, куди подіти руки, по лікті вимащені якоюсь масою, котра швидко темніла. Із глибини помешкання, просторого, як королівський палац, долинала знайома музика сімдесятих. Ядзю миттєво охопив сентиментальний настрій і під ридання й схлипування «Бі Джіз» вона полинула до широчезної канапи, більшої, аніж уся її мансарда. Тим часом Гуцьо оглядав помешкання з тим блиском в очах, який напевне мали антропологи, відшукуючи в джунглях невідомі досі дикі племена. Час від часу терплячий Ципріянів голос пояснював хлопцеві, як влаштовано чарівний світ сучасної цивілізації, побутової техніки та найновіших технологій. Ядзя, яку привабили захоплені вигуки, з’явилася в кухні, щоб віддати належне:

— індукційній плиті, яка завдяки створенню магнетичного поля доводить воду до кипіння, залишаючись водночас такою холодною, що на її поверхні можна, наприклад, займатися сексом;

— однокамерній духовці, котра дає можливість одночасно пекти ванільний пиріг і рибу, причому запахи не змішуються (повітря, спрямоване інфрачервоним випромінюванням, циркулює чітко визначеними тунелями);

— двокамерному холодильнику із пристроєм для виготовлення льоду, в якому продукти обробляються іонами срібла, що дозволяє довше їх зберігати й запобігає псуванню.

Біля холодильника Ядзя нарешті зрозуміла, чим пояснюється секрет моложавого вигляду Ципріяна. Адже це краще, ніж киснева камера, уколи ботоксу й заморожування в рідинному азоті! Подумала, що коли б у неї була така техніка, вона сиділа б усередині день і ніч, постійно омолоджуючись.

У ванній, окрім велетенського джакузі з гідромасажем, найбільше враження на неї справила пральна машина, яка не лише сама прасує речі, а й усередину можна будь-коли докинути забуту шкарпетку. Тоді її локалізує лазерний промінь і відповідно довше пере. Ципріян пояснив приголомшеній і переляканій Ядзі, що всю побутову техніку було виконано за найновішою військовою технологією fuzzy logic, а дизайн належить японцям. Через це безтурботне Ципріянове життя обтяжене двома гігантськими кредитами, які не дають йому спокійно спати.

Ядзя відчула, що їй час охолонути й скористатися туалетом. Коли вона вже встала з унітаза із профільованим сидінням і функцією гойдалки, то роззирнулася, як можна спустити воду. Проте з ідеально гладеньких, укритих червоним мармуром стін, нічого не стирчало, не стриміло й не звисало. А на бачку був лише крихітний червоний індикатор. Ядзя торкнулася його, переконана, що зараз її вдарить струмом, а зі стелі злетить гамівна сітка. Проте нічого не трапилося, а в порцеляновому резервуарі й далі була жовтувата рідина. Ядзя запанікувала, бо навіть у новобагацькому помешканні Улі не було таких чудес! Це просто кошмар якийсь, наукова фантастика! І коли вона вже ледь не розплакалася від розпачу, Ципріян постукав у товсті, з молочного скла, двері туалету.

— Я тут кладу пульт до бачка. Ти навіть не уявляєш, що довелося пережити, коли я кудись його запроторив. Три дні воду не міг спустити, доки із сервіс-центру не приїхали. Ця техніка нас колись прикінчить… — Він зітхнув і пішов до кухні, аби там витягти з окропу готові цепеліни.

Сіли в їдальні за дерев’яним столом, що мав теплий відтінок кедрового дерева. Цепеліни пахтіли божественно. Спершу Ядзя була переконана, що господар замовив їх у якомусь ресторані, але жахливий безлад у кухні не залишав жодних сумнівів, що Ципріян особисто потурбувався й приготував почастунок. Гуцьо поклав до рота шматок першого цепеліна, мало не вдавився і, вибалушивши очі, насилу його проковтнув, а тоді, злизуючи жир, що стікав по підборіддю, сказав:

— Мня-а-ам, справжній римський бенкет. Цікаво, чи ми теж, так само, як патриції, ригатимемо від обжерства?

Ядзя докірливо глянула на сина. Вічно він щось бовкне! Але запитання було логічне, бо страва виявилася неймовірно смачнючою, калорійною і… важкостравною. Коли з полумиска зникла остання рум’яна шкварка, Гуцьо гучно гикнув, а відразу за ним і Ципріян. Лід рушив і всі троє вибухнули реготом. Ядзя подумала, що людина — це все-таки незбагненна таємниця, і подумки присяглася собі ніколи більше не оцінювати нікого згарячу. Ідучи на цю вечерю, вона була переконана, що Ципріян пригощатиме їх фігами із грилю, обгорнутими стеблами лимонної трави, а найконкретнішою стравою буде фото смаженої курки в лімітованому виданні кулінарного альбому Нігелли Лоусон. Однак, зараз Ядзя сиділа, переповнена смачним м’ясо-картопляним щастям, і відчувала таку вдячність, що вирішила приготувати десерт. Спеціально для Ципріяна. Гуцьо аж завищав від радості, бо через відсутність духовки йому нечасто траплялася нагода тішитися улюбленими ласощами. Це був чарівний шоколадний пиріг «Брауні», м’який і ніжний усередині та із хрусткою шкоринкою. Він пахнув коньяком, мигдалем і родзинками.

Шоколад з маслом повільно розтоплювався в каструльці, а довкола здіймався райський аромат. Ципріян дістав міксер і на Ядзине прохання збив яйця з борошном та цукром. Щось надзвичайно приємне було в цьому спільному приготуванні десерту. У тому, що на його кухні, зазвичай мертвій і порожній, жваво хазяйнувала жінка. Ядзя створила тут приємну метушню й додала свою лепту до немилосердного безладу.

Через п’ятнадцять хвилин вони, зворушені, насолоджувалися казковим смаком темно-коричневої маси, яка буквально танула в роті. Ципріян подумав, що таку приємність можна порівняти хіба що з першим виступом, коли відчуваєш славу й захоплення публіки. Єдиною прикрістю під час цього кулінарного екстазу була підсвідома думка про те, що вони поглинули тижневу норму калорій. І, може, саме калорії й викликаний ними погідний настрій спричинилися до того, що Ципріян на дещо зважився. Він увімкнув малому комп’ютер, даючи йому можливість утішатися купою інформації на теми укріплень, фортифікацій та жорстоких тортур, а сам схопив Ядзю за руку й повів углиб коридору.

Коли він відчинив перед нею двері спальні, у Ядзі підігнулися коліна. Господи Боже! Вони що, займатимуться зараз сексом? Мільйони думок завирували в її голові, від запитання: «Яка на ній білизна?», — до сумнівів, чи цей хлопець буде Гуцеві добрим батьком і де вони одружуватимуться. Помітивши її паніку, зачаєний у Ципріяновій душі мачо відчув легеньке розчарування й навіть злість. Він не звик, щоб жінки так реагували. Проте швидко опанував себе й штовхнув її до ліжка. Ядзя гепнулася на м'які подушки й гарячково почала шукати, чим можна відбитися, але в приміщенні з мінімальною обстановкою чекати порятунку не було звідки. Бо хіба можна розраховувати на молодого Траволту чи на нього ж таки, але значно старшого, гладшого, із довгим масним волоссям. Обоє дивилися на неї з великих фотографій, що прикрашали цілу стіну спальні.

Коли Ципріян сів надто близько, вона, не чекаючи дальшого розвитку подій, схопила свій разок коралів і блискавично закинула їх йому на шию, готова у випадку чого задушити негідника. У Ядзі, щоправда, давно не було нікого, але ж це не причина, щоб на все погоджуватися. Вона не дозволить себе зґвалтувати!

Ципріянові вже помалу забракло повітря, і він буквально в останній момент устиг натиснути на маленьку кнопку біля нічника. Зі стелі безгучно спустився кіноекран, і Ядзя відпустила коралі.

— Ти мене мало не задушила, — прохрипів він, тримаючись за горло й розтираючи почервонілі місця. — А я лише хотів показати тобі хр-р-р… мій х-р-р-р… улюблений фільм.

Ядзя зніяковіла. Отже, він не збирався оволодіти нею силою чи якось інакше! Що ж, вона через це не плакатиме. Зрештою, він зовсім не в її стилі. Поправила одяг і недовірливо глянула на Ципріяна.

— Фільм? А не якусь порнуху?

— Ти що, афродизіаків обжерлася чи що? Тобі лише секс у голові? Нормальний фільм. Така… життєва історія.

І протягом найближчих двох годин Ядзя бачила лише незгасне полум’я в Ципріянових очах, а коли нарешті, після численних зупинок, перекручувань назад і повторних переглядів «Кримінальне чтиво» закінчилося, із чоловічих вуст полилася барвиста й зворушлива розповідь про химерну долю такого собі голлівудського актора.

Було вже дуже пізно, коли Ципріян урешті здобувся на відвагу й запитав:

— То… танцюватимеш зі мною цей твіст?

— …

— Як Ума із Джоном.

Ядзя добре розуміла, що перед нею — абсолютно беззахисний равлик, що виповз зі своєї хатки, і зараз лише від неї залежить, щоб його ніхто не переїхав.

— Та нехай уже! — погодилася вона, сміючись.

А Ципріян реально перелякався, бо… ще ніколи йому не було гак гарно.

* * *

— Прошу тебе, допоможи! Я півроку домовлялася про приїзд Мануеля, і доки нарешті все залагодила, з’ясувала терміни, організувала знижку на квитки, то вже й зима на носі! Не знаю, як я зараз викопаю в землі цю кляту сауну!

Сара ридала в слухавку, і Ядзя вперше відчула, що її врівноважена й завжди погідна подруга втратила контроль над ситуацією. Проте й справа була незвичайна.

Відколи Сара переїхала жити в сільську глушину, то почала там виконувати функції місцевої відьми, надаючи населенню медитативно-релаксаційні послуги. На жаль, дуже швидко з’ясувалося, що в Польщі такий тип діяльності не передбачений, тож співчутлива чиновниця підказала Сарі, аби та зареєструвала косметичний салон. Відтоді Сарине життя на селі цілковито змінилося. Удень і вночі її штурмували юрми мешканців, упихаючи до рук пожмакані банкноти й очікуючи натомість не знати якої розпусти. Усі були переконані, що під прикриттям косметичного салону знаходиться звичайнісінький бордель. Лихоманка вщухла тільки тоді, коли спеціально запрошений ксьондз освятив будівлю. Цікаво, чи Сара йому сказала, що вона практикуюча буддистка? Так чи сяк, але відтоді вона могла відносно спокійно плекати свій духовний сад, хоча, звісно, під пильним оком усього села. І нарешті настав той день, бо Сарі вдалося витягти до Польщі славетного мексиканського шамана Мануеля, котрий практикував давньоіндіанський обряд «Sweet Lodge». Це був очищувальний ритуал, основою якого був «намет поту». Декілька сміливців, що прагнули екстремальних вражень, разом з духовним лідером спускалися до викопаної в землі ями, щоб там, у теплі пари від розпеченого каміння, ледве дихаючи, повертати світові всі свої страхи, токсини й розчарування.

Ядзя ніколи не могла відмовити своїй вродливій подрузі.

— Сонечко, я ніколи б не пробачила собі, якби пропустила всі ці мексиканські чудеса, — весело сказала вона. — Сподіваюся, Мануель нормальний, і при ньому можна пити алкоголь.

— Ні, ти що, нам ніяк не можна понапиватися! Це серйозна ініціаційна церемонія, ми спілкуватимемося з духами землі. — Сара не на жарт обурилася. — Ага, і цього свого жевжика візьми. Нам потрібна людина, яка копатиме яму.

Ядзя подумала, що лопата — це остання річ, яка асоціюється в неї із Ципріяном, але вголос цього не проказала, щоб не образити подругу. Усі радісно прийняли запрошення. Залізли в Улину машину й подалися під Варшаву, щоби взяти участь у визначній події.

— Цікаво, а він сексуальний, цей шаман? — голосно запитала Ядзина подруга.

Звільнена від постійної, обтяжливої присутності власних дітей, Уля ставала неймовірно свавільною, ніби прагнула надолужити багаторічну відсутність свободи. Її чоловік, Роман, який з останньої інтеграційної поїздки повернувся на день пізніше, ніж решта, довідався, що таке бойкотування власною дружиною. За кару залишився вдома з дітьми, і не скидалося на те, щоб малеча або він сам були цим незадоволені. Щойно автомобіль виїхав з їхньої вулички, в Улю наче біс уселився, і це лише підтвердило правило, що багатодітні матері й дружини, яким пощастило зірватися із прив’язі, стають дійсно непередбачуваними. Ядзя занепокоєно зиркнула на Густава, але той настільки захопився видмухуванням пухирів із жуйки, що окрім Ципріяна, який у цьому був чемпіоном, світа Божого не бачив. Невдовзі обох оповивала липка павутина жувальної гумки, наче вони потрапили в тенета гігантського павука-мутанта. У Ядзиному серці здійнялася хвиля ніжності й на мить вона відчула, що їй чимраз більше до вподоби цей надутий йолоп поруч із нею. І що вона готова навіть пробачити Ципріянові його самозакоханість, невігластво й те, що він такий нестерпний на репетиціях. Бо зараз, коли він так комічно боровся із всюдисущою гумкою й страшенно смішив цим Гуця, Ципріян здавався найсимпатичнішим і найщирішим хлопцем на світі.

Коли проминули подаровану Сарі величезну каменюку з написом «Кінець світу», уже геть посутеніло. Навколо простягалися похмурі мокрі луки й лише на горизонті в деяких будинках горіло світло. Вилізли з машини, намагаючись розгледіти в темряві чудові краєвиди. Здається, десь поблизу знаходився екологічний ставок. Зараз від нього тягло неймовірним смородом напіврозкладених водоростей. Ядзя піднялася на ґанок і понишпорила в старому квітковому горщику, у якому стриміла засохла туя. Намацала всередині ключ. Довелося порядкувати самим, бо Сара поїхала в аеропорт по Мануеля та його півня. Подейкували, що цей химерний птах був більшим відьмаком, ніж Мануель, і мексиканець нікуди без нього не потикався. Шаман був переконаний, що півень — це втілення його предка, поклонявся йому й вимагав для нього особливої шани.

Незважаючи на пізню пору, вони заходилися копати яму, у якій завтра мала відбуватися оздоровча процедура очищення. На жаль, ніхто більше не приїхав, і їм довелося гарувати, як на комуністичному суботнику, щоб рятувати честь Сари. За домом, неподалік шістьох миршавих берізок, на них чекали лопати, відра й кирки.

— Можна подумати, що ми повинні знищити сліди якоїсь слизької справи й закопати труп, — буркнула Уля й хильнула із фляжки.

— Хочете? — спитала вона, простягаючи її друзям.

Ядзя із Ципріяном і собі добряче ковтнули.

— Вам, певне, ну, не знаю… якийсь «Еспераль» треба вшити, чи що? — буркнув знуджений Гуцьо, колупаючи палицею грудки грязюки.

Як це часто буває, коли хтось зробить слушне зауваження, усі раптом кинулися пояснювати шмаркачеві, що він перебільшує й меле дурниці.

На щастя, листопад виявився досить теплим і приморозків ще не було, тож можна було сяк-так копати. Де йшло важко, поливали землю принесеним з кухні окропом. Проте це була непосильна праця для делікатних міщухів, тож через дві години всі подумки проклинали Сару, її мексиканського чорнокнижника й різне одухотворене птаство. Мріяли тільки про те, щоб ніхто не чіпав їхніх токсинів та шлаків, і дав їм святий і чистий спокій. Про всяк випадок прикрили викопану абияк яму, щоб до неї не дісталися нічні шпигуни, й пішли спати.

У Сари було шість спалень, тому вона дозволила їм розміститися, хто де бажає, наказавши тільки, аби одна кімната залишилася для Мануеля та його високоповажного півня. Усі настільки потомилися, що навіть не вмилися, а відразу позалазили в спальні мішки. Та не довелося їм перепочити після важкого вечора. О другій ночі всі зійшлися на кухні, бо їх розбудило гучне Мануелеве хропіння й радісне «кукуріку» чергового втілення знаменитого предка. Змучені й виснажені, вони зустріли світанок за кухонним столом. Там і знайшов їх Мануель. Від його появи усім повипадали з рук ложечки, якими вони виїдали мед просто зі слоїка. На порозі стояв маленький босий бородань із чорними кучерями на голові й півнем, що виривався з рук. Шаман був беззубий, а замість лівого ока зяяла очна западина, помережана численними шрамами. Мексиканець широко усміхнувся й устромив до слоїка вказівний палець зі смужечкою бруду під нігтем. Смачно облизав його, а тоді по-батьківськи поцілував кожного із присутніх у чоло. Побачивши чудернацьку птицю, усі спантеличилися. Мішанкою ламаної англійської та іспанської Мануель пояснив їм, що Тлалок дуже вразливий. Його ім’я означає ацтекського бога дощу, а також епоху так званого Третього сонця, коли на землю впали «вогненні опади». Згідно з доколумбовими переказами, стихію пережили тільки кури й індики. Ядзя голосно проковтнула слину й пообіцяла Тлалокові, що більше ніколи не з’їсть жодного з його побратимів. Півень кліпнув на неї червоним оком, схилив маленьку голівку й змахнув пофарбованими ядуче-зеленою фарбою крильми.

«Господи, аж не віриться…». Відтоді Ядзя була свято переконана, що півень читає її думки. Вона швиденько пересіла на диван ближче до Ципріяна, а той інстинктивно обняв її за плечі. Його ця ситуація явно звеселяла, і Ядзя полегшено перевела подих, бо вже почала було побоюватися, що її танцювальний партнер сприйме їх як зграю повних ідіотів і поїде собі. Проте Ципріян, вочевидь, так не думав. Він підморгнув Ядзі й простягнув руку до грінки.

Після сніданку Мануель наказав звести над ямою курінь з ялинового гілля, а тоді, прогнавши всіх геть, зайнявся розпалюванням магічного вогнища. Рівно опівдні, коли сонце високо підбилося на безхмарному небі, на порозі вітальні з’явився Тлалок і втупився диким поглядом у присутніх. Запанувала незручна мовчанка.

— Чого треба цій дурній курці? — запитала Уля.

Тлалок видав застережний звук, що скидався на кукурікання й люте булькотіння, і перелякана жінка натягла на голову каптур спортивної куртки.

— Кажіть, що хочете, але це щось ненормальне… — промовив Ципріян.

Це було настільки очевидне зауваження, що всі тут-таки почали дико реготати й ніяк не могли спинитися. Сміялися доти, доки шаман не став поруч із півнем і не вилаяв Сару іспанською.

— Він питає, чому ми не послухалися Тлалока й не прийшли до ями.

— Мамо, я не піду до жодної ями! Я ще не хочу вмирати! — у Гуця не витримали нерви.

— Не переживай, — Сара лагідно погладила його по щоці. — Залишишся в кухні разом зі мною.

— Як це? Ти не йдеш??? — Решта присутніх відчула себе ошуканою.

— Я не можу, у мене клаустрофобія. Крім того, мушу приготувати їсти.

Невідомо, скільки б це ще тривало, якби не різке, коротке сичання:

— Rapidо[2].

І дивна процесія мовчки подріботіла назустріч власному відродженню. Попереду йшов маленький босий чоловічок, а останнім був задерикуватий півень, котрий стежив, щоб ніхто з полонених дорогою не чкурнув в кущі.

Ядзя, Ципріян та Уля полишили думку про будь-яку відсіч і спустилися линвою до ями двометрової глибини. На її дні, у темряві, під камінням палахкотіло невелике вогнище, а дим, що здіймався довкола, пахнув дивно й трохи запаморочливо. Мануель жестом попрохав усіх сісти, а потому поклав до рота кожному шматочок чогось мокрого, зеленого й гіркуватого. Енергійно працюючи щелепами показав, що це треба жувати. Ядзя спробувала. Терпка маса розбухала в роті. У темряві важко було розгледіти когось, не кажучи вже про те, щоб перезирнутися. Невдовзі її тілом розлилося приємне тепло, а огидний смак більше не заважав. М’язи розслабилися, голова легенько запаморочилася. У такт мелодійних Мануелевих заклять під повіками виникли тисячі яскравих картин. Жовті плями змішувалися з помаранчевими, червоні кола перетворювалися на бірюзові кулясті блискавиці. Ядзя виразно відчула, як у її правій руці пульсує енергія. Вона насилу розплющила очі. Минула добра хвилина, перш ніж вона помітила, що Ципріян сидить біля неї й торкається її долоні. На додачу з кожного місця, де він щойно погладив її, виростає невеличка опунція!

«Христе-Боже, я певне, від’їжджаю», — встигла подумати вона, перш ніж розпочати гонитву за власними думками. Ті втікали з її голови крізь хитромудру золоту дірочку. Ядзя конче мусила розповісти про це Ципріянові. Вона обернулася, але замість нього побачила лише велике червоне серце, що сиділо по-турецьки, й усміхалося до неї, зблискуючи великими зубами.

* * *

Мануель поливав розпечене каміння текілою, голосно пукаючи при цьому. Алкогольно-фізіологічні випари із сичанням піднімалися догори. Церемонія наближалася до кінця, і наші полонені могли вийти на волю. Вони були не лише п’яні, але й одурманені пейотлем, бо саме його шаман поклав їм до рота.

Щойно Сара побачила дурнуватий вираз їхніх облич і відчула міцний запах традиційного мексиканського трунку, то негайно пожалкувала, що не брала участі в обряді. Замість цього стояла з Гуцем біля плити, намагаючись ушанувати незвичайного гостя традиційними мексиканськими стравами. Спина боліла несамовито, зате стіл аж угинався від наїдків. Тут були і chili соп came, і pozole — густий суп зі свининою, куркою та кукурудзою. Приготували навіть tortillas із різними начинками. Хоча насправді в мексиканській кухні можна обійтися без усього цього, за винятком квасолі й пекельно гострого чилі.

У той час, як полякам у роті пекло вогнем, а очі вилазили з орбіт, Мануель та його мексиканський півень спокійнісінько пережовували кожен шматок, раз у раз заїдаючи стручками jalapeno. Ципріян спостерігав за цим зі зростаючим подивом. Раптом польські гени запеклого суперництва взяли гору над гостинністю, і він запхав собі до рота світло-зелену перчину.

— Господи! — вигукнула Ядзя. — Ти такий самий ідіот, як той, що заклався із друзями, що відріже собі голову механічною пилкою!

— І чим усе закінчилося? — спитала зацікавлено Уля.

— Виграв.

Ципріян удавано байдуже прислухався до їхньої розмови, але ніде правди діти, йому дуже лестило, що став об’єктом такої турботи. Він увесь час широко усміхався, бо перчина не заподіяла йому жодної шкоди. Проте через хвилину Ципріянове обличчя почервоніло, на лобі з’явилися краплини поту, а з горлянки вирвалося якесь булькання. Мануель негайно вихопив з кошика велику булку й запхав її нещасному в пельку, пояснюючи, що в таких випадках аж ніяк не можна пити воду, бо це не гасить пекельної спраги, а лише її підсилює. Коли Ципріянова фізіономія набула нормального виразу, а сльози висхли, несподівано виявилося, що зник Гуцьо.

— Боже, він напевне втопився в ставку! — зойкнула Ядзя.

— Не бійся, тут можна втопитися хіба п’яному, бо вода сягає до кісточок, — заспокоїла подругу Сара, але вийшла на ґанок і погукала в густу темряву ночі. Їй відповіла глуха луна. Ципріяна ніби щось штовхнуло, і він наосліп кинувся в морок, спотикаючись і спльовуючи навсібіч непережовану булку. Ядзина істерика не встигла сягнути зеніту, бо її випередив Мануель. Видираючи чорні патли на голові й лементуючи іспанською, він повідомив, що зник також півень.

Жінки безладно кинулися на пошуки. Бігали подвір’ям, увесь час наштовхуючись одна на одну, від чого й так доволі серйозна ситуація стала ще напруженішою. Натомість Мануель заціпенів і перестав дихати.

— Боже мій! — прошепотіла перелякана Сара. — Треба щось робити, інакше він повернеться до своєї Мексики в залізній скрині, а на нас упадуть усі прокляття цього світу.

* * *

Тим часом Ципріян, який почув якісь звуки, дістався найближчих будівель. Причаївшись за стодолою, він обережно визирнув. Від побаченого на мить заціпенів. Посеред подвір’я на вогнищі висів казанок, довкола якого зібралися троє місцевих підлітків. Один з них стискав за шию Тлалока, котрий намагався вирватися, проте в руках свого мучителя мав за мить перевтілитися в бульйон. Решта тримала Густава. Ципріян перевів подих і, матюкаючись, пішов у наступ. Стукнув головами спершу тих двох, а тоді швидко обійняв Гуця. Але, на нещастя, підсковзнувся на кам’яних східцях і, втративши рівновагу, упав, голосно лаючись. Кісточку пронизав нестерпний біль. Проте Ципріян устиг штовхнути Гуця до обори. Той заховався за нею й нетерпляче позирав на дорогу, де миготіли вогники ліхтариків. Першою до Гуця підбігла Ядзя, яка обмацала хлопця з усіх боків.

— Це все через мене, — хлипав малий. — Я лише хотів погуляти із Тлалоком, а тепер вони його заб’ють. Мене вони не встигли, бо прибіг Ципріян…

— Де він? — перебила його мама й нервово роззирнулася.

— Там… — Гуцьо кивнув головою на подвір’я. — Може, він ще живий.

Ядзя вибігла з-за стодоли. Треба було негайно діяти. Нахабні малолітки й гадки не мали віддавати здобич без боротьби. Вони по черзі перекидали одне одному нещасного півня, у якого залишалося чимраз менше пір’я. Ципріян, постогнуючи від болю й накульгуючи, безуспішно намагався перехопити запаморочене створіння. Він виглядав, мов Чарлі Чаплін, який кумедно підстрибував. Леле, невже він вивихнув собі кісточку?! Якщо так, то це капець. Мови немає про жодні танці. А йому так залежало саме на цьому виступі… У Ядзі стиснулося серце, і вона люто кинулася на зухвалих шмаркачів. Домчала до них, і кілька хвилин у повітрі миготіли самі кінцівки. Усе це супроводжувалося пронизливим Тлалоковим кукуріканням. Нарешті один з лобуряк видерся з-під купи тіл і зник у темряві. Невдовзі те саме зробив другий. Ципріян та Ядзя стояли, важко відсапуючись, над третім мучителем і тримали його за надірваний комір. Гуцьо тулив до грудей напівживого Тлалока.

Усі виглядали, немовби викачалися в грязюці, а Ципріянові брюки нічим не нагадували елегантних джинсів від Армані.

— Ви принаймні щось могли б дати, щоб викупити свого когута, а не… з кулаками відразу, — скиглив малолітній злодюжка, втираючи розквашеного носа.

— Ах ти, щеня нахабне! — розлютився Ципріян. — Ой, боляче…

Ядзя нахилилася над його кісточкою. Вона мала розміри добрячого яблука.

— Не дуже воно гарно виглядає.

— Мені теж належить відшкодування, — нагадав про себе сільський спритник. — Я з того нічого не матиму.

Ципріян зрозумів, що зараз замордує паскудника, але глянувши на це нещастя з роз’юшеним носом, простягнув йому носовичка й витягнув з куртки записник, у якому щось розмашисто черкнув.

— Ось тобі, — подав аркушика підліткові. — Пара автографів. Може, вдасться продати на порталі «Алегро».

Ядзя отетеріла. Ципріян вразив її таким рішенням. Оце так! Глянула на нього з ніжністю, а потім обняла за талію, і вони поволі пошкутильгали до будинку Сари.

* * *

Ледаче проміння осіннього сонця пестило ноги й вигравало зайчиками на вовняній тканині. Ципріян позіхнув і щільніше обгорнувся пончо, яке подарував йому на згадку про зустріч маленький мексиканський дивак. Ще трохи, і Мануель віддав би йому й Тлалока, та на щастя його вдалося переконати, що Польща знаходиться в епіцентрі пандемії пташиного грипу.

Опівдні, як завжди, ключ заскреготів у замку, і досередини влетіла задихана Ядзя, а за нею Гуцьо із Гладкою Надею. Ципріян обернувся й загукав:

— Що в нас нині на ланч? Я хочу риби!

— Морозиво будемо, дядьку, морозиво! — Діти заверещали і, передражнюючи одне одного, повисли на Ципріянові, як кури на жердині.

Пухка дівчинка доїдала останній шматок багета, що призначався на спільну вечерю, а тоді гордо сказала:

— Про тебе знову пишуть у газетах.

Глянувши на Ядзю, Ципріян відразу збагнув, що трапилася якась прикрість.

— Читай. — Вона зняла пальто й кинула йому на коліна свіжу газету. — Певне, якийсь папараці стежив за тобою.

На фото був Ципріян, що сидів на балконі. Поруч, обведена червоним колом, видніла його забинтована кісточка, а великі літери заголовка не залишали жодних сумнівів: «Він більше не танцюватиме!».

— Краще вигадати щось, доки продюсер не сказився. — Ядзя викладала покупки й нервово розкладала їх по шафках.

Повернувшись до Варшави, усі протягом двох днів робили все можливе, щоб зберегти Ципріянову травму в таємниці. Справа була серйозна, бо перед початком конкурсу кожен з учасників підписав зобов’язання уникати небезпечних ситуацій, які могли б спричинитися до травми. Якби хтось довідався, як усе було із Ципріяном, продюсер згідно контракту міг би виключити його із програми й навіть вимагати відшкодування.

Ядзю мучило почуття провини. Вона мала краще пильнувати дитину. Через її безвідповідальність їхню пару могли зняти з конкурсу. Вона добре знала, як важливо для Ципріяна те, що він може далі танцювати. Тому разом з подругами доглядала його, прагнучи, аби він швидше одужав. Щоразу, подаючи йому їсти чи поправляючи подушку під спиною, з кожним запитанням, чи йому чого, бува, не потрібно, Ядзя відчувала, як її єство противиться й сповнюється зневаги до власної рабської поведінки. У Ядзиному серці змагалися два інстинкти: матері й феміністки. Перший постійно нагадував їй, що заради порятунку її сина Ципріян наразив свої цінні кінцівки професійного танцюриста. Такий аргумент примушував її феміністичні погляди маліти й зникати.

Але слід сказати, що весь цей час Ципріян безсовісно використовував свою хворобу, а його прихована природа суспільного паразита раптом проявилася вповні. Цей нероба навіть подумував, що він не проти, аби якомога довше пожити, як німецький пенсіонер.

Та незважаючи на це, протягом останніх двох днів вони посилено репетирували. На щастя, твіст був одним з нечисленних танців, який не вимагав від партнерів прямого фізичного контакту. Ядзя могла працювати самостійно. Незабаром на перші такти Чака Беррі вона реагувала, як собака Павлова, енергійно хвицяючи руками й ногами, починала пританцьовувати на місці, а її стегна впадали в якийсь конвульсивний транс. Вона подумки пообіцяла собі, що танцюватиме по-справжньому пристрасно, ніби була Умою Турман. І хоча до того, щоб зрівнятися з Умою, Ядзі бракувало двадцяти сантиметрів зросту, кільканадцяти пластичних операцій та кількох мільйонів на рахунку, Ципріян був у захваті. Настільки, що коли ногу попустило, він подався з Ядзею на мирну маніфестацію проти доступності методу «ін вітро» тільки для подружніх пар. Дівчата ледь не пісялися зі сміху, коли він енергійно вигукував: «По одній яйцеклітині для кожного громадянина!».

* * *

До Едвардового життя знову повернулася самотність. Власне кажучи, невідомо коли це сталося. Вона просто стала якогось дня на його порозі, а потім умостилася в його улюбленому кріслі. Дні знову почали тягнутися немилосердно довго, не допомагала навіть робота на дачі. Він раптом перестав будь-чому радіти. Занехаяні деревця сумно стирчали, ледь захищені від зимових морозів, а навколо нещодавно посадженої сливи, Едзевої гордості, майорів подертий целофан. Трохи втішали діти, але й вони приходили чимраз рідше. Гуцьо втратив інтерес до спільного зведення сірникових конструкцій і волів проводити вечори на сходах з Надею. Едзьо спостерігав за ними у вічко й мимоволі став свідком їхнього першого поцілунку.

Серце літнього добродія заповнювала така величезна пустка, що кожен звук, будь-який прояв життя сусідів за стіною завдавав йому болю. Едзьо сумував за Ядзею, бо майже не бачив її. Вона постійно кудись мчала, бігла, звідкись поверталася або кудись збиралася. Щоразу вродливіша, веселіша й чимраз більш далека від нього.

Почулися кроки, і літній пан, як завжди, припав до вічка. В останні дні він проводив біля нього купу часу, хоча на сходах, окрім зародження першого дитячого почуття, нічого не відбувалося. Проте цього разу кров зашумувала в його голові й перш ніж устиг про щось подумати, він відчинив двері й затягнув приголомшеного Ципріяна до кімнати.

— Можна вас… на пару слів… — Едзьо намагався панувати над собою, але було видно, як важко він хапає повітря, намагаючись віддихатися.

Молодик мимоволі здригнувся. Цей запах… Запах помешкання, де живуть літні люди: ліки, пилюка й минуле, заховане в тісній, наче труна, шкатулочці.

— … ви лише побавитеся, усі ви такі, на цьому телебаченні. А їй не можна нервувати, гм, як би це…

— Про що це ви? — Ципріян раптом зніяковів.

— Дитина мусить мати гарний взірець, йому потрібен батько…

Минула добра хвилина, перш ніж Ципріян утямив, в чому річ. Едзьо викидав із себе слова швидко, безладно, ніби боявся, що не встигне всього сказати.

— Я звертаюся до вашої честі, закликаю вас до порядності!

— Ви здуріли. Я не розумію, про що це ви, добродію! — Ципріян силкувався добратися до дверей, але старенький міцно тримав його за вилоги шкіряної куртки. Він стояв так близько, що Ципріян міг добре розгледіти його нерівномірно пофарбовані вуса. Його охопив дивний переляк, він відчув, як піт стікає по спині. Відіпхнув набридливого дідка й натиснув на клямку. Щойно він вискочив на площадку, Едзьо вибіг із квартири й кинувся за ним долу сходами.

— Дачу свою тобі віддам! Усі фруктові дерева… тільки залиш її. Дай їй спокій!

Йому відповіло глухе захряскування дверей під’їзду, а тоді притлумлений спів Поломського зі старого програвача поверхом нижче.

10

— Ну, скажи мені нарешті, я вже не можу! Ненавиджу несподіванки, завжди виявляється, що вони неприємні.

Ядзя, як мала дитина, тупцяла на місці, спостерігаючи, як Ципріян запихає їхній багаж до машини. Поруч стрибав збуджений Гуцьо.

— Ура, ура! У мене не буде нині фізкультури. Шкода, що Надю не можна взяти з нами.

— Її, певне, довелося б прив’язати до даху. Не уявляю, як ми тут помістимося втрьох.

— Спокійно, база, все під контролем. — Ципріян ляснув себе по лобі й скорчив блазенську міну.

Ядзя не любила, коли він так поводився, та цього разу засміялася, бо бачила, що він не панує над ситуацією. Двомісна машина ніяк не хотіла виконувати функції родинного авто й відвезти їх далеко, кудись на сільський пікнік. Був сонячний, холодний ранок, сонце ховалося за легенькими хмарками, поблизькі дерева вкривала паморозь. Усе виглядало казково навіть посеред буднів мало романтичного, сповненого вихлопних газів, міста. Та все ж було в цьому щось незвичайне. Обіцянка незвіданої насолоди, якогось свята. І хоча Ядзя із Ципріяном завзято сварилися, вирішуючи, хто з них поїде в багажнику, їх охоплювало радісне збудження. Два останні дні перед черговим виступом вони мали провести утрьох у якомусь таємничому місці, назви якого Ципріян не хотів їм відкрити за жодні скарби світу. Нарешті вмостилися і «Мазда» рушила. Ядзя востаннє глянула на подвір’я й підвела голову до своєї мансарди. Поверхом нижче у вікні майнула знайома постать, котра причаїлася за фіранкою. Тінь рвучко відступила, і щось, мабуть, упало з підвіконня, бо навіть сюди долетів звук розбитого скла.

Ядзя здригнулася. Неспокій затьмарив день, котрий так гарно почався. Глибоко в серці вона відчула страх, і її знову охопило незрозуміле почуття провини.

* * *

Через годину, бажаючи уникнути корків на кожному перехресті та їзди поміж «тірів», вони звернули праворуч і помчали розбитими бічними дорогами, мало не гублячи коліс.

— Якби ми збивали кожну курку, собаку й кота, котрі вибігають на дорогу перед машиною, то могли б відкрити ресторан з китайським хавчиком, — зауважив Гуцьо, коли Ципріян укотре виконував карколомний маневр, який загрожував солідним штрафом. Від тієї історії з Мануелем він у кожному зустрічному півневі вбачав утілення власного предка, усвідомлюючи, проте, що так починається параноя. Ядзю поступово полишило внутрішнє напруження, викликане ранковим випадком, а коли вони зупинилися випити кави в якомусь придорожньому барі з часів ПНР, то навіть перестала дратуватися, що одягла стрінги. Перед тим, як вони увійшли досередини, Гуцьо спинився й тицьнув пальцем на намазюканий під вивіскою кав’ярні напис, і запитав:

— А що це значить?

— Е-е-е…

— Те, що місцеве населення просто… любить життя. — Не розгубився Ципріян.

І вони з Ядзею розреготалися, як божевільні, не могли зупинитися навіть тоді, коли розгнівана офіціантка стала біля них, чекаючи на замовлення. Гуцьо зі сльозами на очах питав чимраз настирливіше: «Ну що в цьому такого смішного?!». Але чим довше він розлигував, тим сильніші напади реготу охоплювали дорослих. Бо під табличкою «Прохолодні напої. Алко» хтось доповнив пропозицію, дописавши: «Оралко & Аналко».

На дорогу, що вела на Сувалки, вони виїхали в чудовому настрої, Гуця вдалося задобрити фруктовим желе зі збитими вершками в огидному пластиковому стаканчику. Легенький вітерець розігнав хмари, а Ципріян, як і належить справжньому самцеві, безупину плів Ядзі небилиці. Робив він це настільки симпатично, іронізуючи над собою, що вона не образилася й навіть розпружилася, слухаючи сентиментальні хіти Берта Бакарака. У той же час, вона не могла пригадати, щоб якась жінка не розчулилася від «This Guy’s in Love with You» або «Close to You». І коли їм стало зовсім добре, вони, немов у романтичній комедії, (він, вона, дитина й усе закінчується хеппі-ендом) увімкнули собі, щоб отямитися, «I’ll Never Fall in Love Again».

Проте з кожною хвилиною Ципріян виглядав усе стривоженішим і, нарешті, за шістнадцять кілометрів до Августова зупинив машину.

— Мабуть, я закурю.

— Ти ж кинув! — озвалася Ядзя, підозріливо глянувши на нього. Йому вочевидь щось муляло. Як упертий шматочок огірка, приклеєний до стравоходу: ані перетравити, ані виригати.

І гарний настрій чорти вхопили, бо Ядзя була влаштована так, що коли чоловік тільки підвищував на неї голос, вона негайно казилася і, перш ніж винуватець устигав щось утямити, вона в бойовому обладунку кидалася на нього зі списом.

— Ти мені не фиркай, добре? Не фиркай, бо як я тобі зараз фиркну, то в тебе порцеляновий лак із твоїх гарненьких зубів пообсипається. Що з вами діється, мужики? Варто про когось подумати, що він нормальний, то він тобі відразу все перегівнякає! Фиркати він мені тут буде! — Ядзя стусонула ногою шину й подалася в кущі випісяти всю злість.

Ципріян був добряче спантеличений. Його аж тіпало від обурення. Прекрасно! Вони ще навіть не цілувалися, а вона йому вже сцени влаштовує!

— Жінки просто такі вже є, — пояснив йому Густав і додав, утішаючи: «Звикнеш!».

Але Ципріян не хотів звикати, бо єдине, що він ненавидів, були істерички. З такими ніколи нічого не відомо. Начебто все чудово, гарно, приємно… Пестиш таку, стараєшся, вона стогне, звивається, ніби покроплена лимонним соком устриця. Відчуваєш, що от-от кінчить, і ти, нарешті, отримаєш нагороду за свою працьовитість, а вона раптом вибухає плачем так, що оргазм утікає тобі під самі яйця й хочеться зав’язати собі член вузлом.

Ципріян утомився від власних коників, а тут ще ця викомарюється, аж гей. Невідомо, що їй на думку спаде. Не виходить з тих кущів і не виходить… Може, образилася на смерть, і тепер повертається до Варшави пішки через ліс? Ще нападе на неї який-небудь збочений грибник, уб’є, не доведи Господи… а йому доведеться всиновити Гуця. О ні!

— Ядзя-а-а… бо мене лісові німфи зачарують!

— …

— Ядзька, повертайся, чорт забирай, бо я цюняти хочу, а машину не можна залишати!

— Повернулася моя русалка… на сказ хвора. — Ципріян ніжно повибирав з її волосся гілочки, коли Ядзя нарешті виринула з гущавини. — Чого ти так нервуєш? Господи, ну й характер у тебе…

— Паскудний, — підказав Гуцьо і, побачивши вираз маминого обличчя, швидко додав, виправдовуючись: «Ну, що? Ти ж сама завжди так кажеш».

— От бачиш. — Ципріян меланхолійно усміхнувся. — Чужі люди бувають нещирі, а свої завжди правду скажуть.

Ядзя засміялася й витягла з торбинки пачку легких дамських сигарет «Davidoff», які завжди носила із собою для подруг, котрі смалили. Ципріян витягнув одну, закурив, скривився й відразу переломив навпіл.

— Мушу тобі відразу сказати… — почав було він і зім’яв у спітнілих долонях наступну сигарету.

— То я погуляю. — Гуцьо, тямуща дитина, збагнувши, що заноситься на серйозну розмову, почав вилазити на невисоку сосонку.

Ядзя мовчки чекала. Простягнула йому свою наполовину спорожнілу пачку. Та-а-ак… от і настав момент, коли мужик заговорив. Спершу неможливо дочекатися, але коли нарешті до цього доходить, раптом усе перестає здаватися приємним. Коротко кажучи, Ядзя могла зараз дізнатися, що Ципріян:

а) має четверту дружину й разом з нею виховує трійнят, старших за нього на двадцять років;

б) це саме той серійний убивця англійських селян, якого розшукує Інтерпол;

в) мріє збільшити бюст до розмірів Памели Андерсон;

г) колишній ксьондз-розстрига.

Перш ніж вона встигла вибрати найприйнятніший для себе варіант, почула:

— Ми їдемо до мене додому.

— Я й не знала, що в тебе десь тут є вілла… що ж, гаразд, ти огидний буржуй, але це не причина так переживати.

— Ми їдемо до мого рідного дому, туди, де я народився й виріс… — Ципріян нервово потирав руки, аж пальці тріщали.

— Але… я думала, ти з Варшави, тобто, читала, як ти розповідав у якомусь інтерв’ю про родину з діда-прадіда. Що вони в повстанні брали участь.

— Я брехав. — Ципріян зітхнув і глянув Ядзі в очі. — Просто вигадав собі ефектну історію для медій кілька років тому. Зірка не може зрости у якійсь занюханій провінції, де єдиною розвагою було підглядати, як ксьондз ходить до нужника. Знаєш, що я зробив з першими заробленими бабками? Надіслав їх батькам, щоб зробили собі, нарешті, удома туалет. Усе дитинство в мене взимку мерзла дупа. А потім, коли до нас приходили однокласники, я постійно переживав, щоб їм бува, не захотілося відлити. Так стидався, розумієш? Хіба медіям потрібна така зірка? Довелося створити собі нову біографію… Але раптом я затужив за цим усім. Гадки не маю, чому. Так само, як не відаю, якого лиха везу туди тебе…

Ядзя дивилася на нього, і в ній зростало зворушення. Щось у її душі тенькнуло, бо й вона соромилася свого дитинства. Ядзя так раділа, коли переселилася до тітки. Аби бути подалі від постійних материних нарікань. І оселившись у цій омріяній, трішки більшій дірі, де був лише один кінотеатр, швидко почала нове життя. Настільки швидко, що не встигла навіть з мамою попрощатися… Тоді показували «Star 80», і їй вдалося пройти на сеанс зі старшою сестрою подруги.

— Ну, тоді мусимо їхати, — проказала тихо.

Усього кілька слів, але їх виявилося досить, щоб Ципріян знову згадав, яким був колись. Юнаком, котрий танцює потай від усіх десь на мазурському полі тютюну. У селі, звідки він був, не цінували митців і вільних художників, тож йому довелося ховатися зі своєю пристрастю. Місцеві мешканці цілими днями просиджували в крихітному скверику, що виконував роль інформаційного центру, й обговорювали сусідів. Усе це супроводжувалося цілковитою зневагою до іншого мислення, поглядів, сприйняттів. Жорстокий містечковий ритуал, якому віддавалися з особливим завзяттям, полягав у психологічному лінчуванні обраної жертви, а коли та, зацькована, здавалася, починалися пошуки наступної. Інколи до цього долучався ксьондз, що виголошував з амвона апокаліптичні перестороги. Нічого дивного, що коли сусіда доніс Ципріяновій матері про дивне замилування її сина до танцювальних лясів-вихилясів, ту охопив чорний розпач. Вона плакала, що хлопець укриє ганьбою цілу родину, і його старша сестра ніколи не вийде заміж. На жаль, її плач не зарадив, тому мати щодня шмагала свого сина різкою, щоб, не дай Боже, з нього не виріс педик чи ще якийсь «гомосекс». Проста жінка любила свою химерну дитину, і ще протягом кількох років шарпалася між материнськими почуттями й містечковими вимогами та нормами. Тут, у глухій провінції, танці вважалися чимсь ганебним і брудним. Віщували швидку появу Антихриста, в ім’я Отця й Сина…

Тому, отримавши атестат зрілості, Ципріян прихопив із собою трохи одягу, жменьку спогадів, та й подався до «прогнилої» столиці, щоб там кинутися просто в обійми сатани. Через декілька років він уже міг допомагати батькам фінансово, і з почуттям провини, регулярно надсилав їм гроші. Проте до рідного дому ніколи не навідувався. Навіть на татів похорон не приїхав. А мати, дивлячись по телевізору синові виступи, плакала від любові й гордощів. І про всяк випадок хрестилася.

Ципріянові траплялося не спати ночами, і тоді він перелякано думав, чи не мав батько рації, коли застерігав його від гулящого життя й несерйозного заняття. Доки тато був живий, то постійно повторював, що син повинен знайти собі порядну людську роботу, наприклад, працю на рибокомбінаті. І чимшвидше оженитися. Бо мужик без баби — сам, як баба.

Усе частіше Ципріян боявся, що опиниться в злиднях, не маючи права на пенсію, наживе собі артрит і дегенеративні зміни в суглобах. Тому те, що він знову танцював і був популярним, стало для нього чимсь більшим, ніж поверненням до життя. То була втеча від родинного прокляття.

* * *

— Йой Боже-е-е-е! Йой Боже-е-е-е! Влодарчикова-а-а, дивисі-но-о-о!

Літня жінка з повною торбою неймовірно спритно проминула червону «Мазду» й майнула до будинку в кінці вузької немощеної вулички. Ципріян їхав за нею повільно, намагаючись об’їжджати калюжі, щоб не забризкати сусідку водою.

— Це пані Хмелевська, яка мені все дитинство отруїла, — пояснив він пасажирам.

Подвір’я дісталися майже одночасно, і коли на ганок вийшла, тримаючи картоплину в руці, шістдесятилітня жінка із фарбованим каштановим волоссям, треба було щось сказати.

— Влодарчикова, таж то син тобі онука привіз, нарешті, показати!

Ципріянова мати виглядала як дружина Лота — закам’яніла й німа. Проте швидко отямилася, бо спершу голосно схлипнула, а тоді, жбурнувши в сина напівпочищену картоплину, гаркнула:

— Ох ти, гультяю сякий-такий! Сорому в тебе нема, отак звістки не подавати роками! Я навіть померти спокійно не могла б, отак! Я вже на прощу збиралася, але треба останню махорку позвозити!

Ядзя розчулено слухала її, бо саме згадала канікули, проведені в іншої тітки, неподалік Гайнівки. Там теж усі безугаву репетували. Тим часом цікава сусідка приклеїла носа до шибки і, витріщившись на Ядзю, сповістила половині містечка:

— Ну-ну, а ту якась хвойда сидить у машині. Зара… зара… таж то та, що танцює з нашим Ципусем! Пані зірка приїхала! Лю-у-у-удоньки! — і помчала з радісною звісткою.

Ядзя вирішила нізащо не виходити з машини й негайно поїхати звідси геть, хоча в неї немає водійських прав. Але її вже витягали, несли ледь не на руках, обмацували, як годовану льоху. Зусібіч сходилися близькі й не дуже родичі, а за ними інші, котрі називали себе далекими кревними. Усе задля того, щоб сісти до столу з варшавськими гістьми й сфоткатися на пам’ять. Рейвах здійнявся такий несамовитий, що з’явився навіть старійшина роду, майже дев’яностолітній Ципріянів дідусь, який більшість часу проводив у ліжку з огляду на прогресуючий склероз. Старий був глухий, мов пень, але вроджена життєлюбність і цікавість призвели до того, що він постійно вимагав, аби йому про все докладно розповідали й по декілька разів пояснювали. З нагоди онукового приїзду дідусь пов’язав собі блакитну краватку, залишаючись при цьому в піжамі. Ядзі він навіть сподобався, бо кумедно підбігав до всіх з голосним вигуком: «Ого, шось сі діє!». Старенький швидко потоваришував з Гуцем і почав його вчити робити самокрутки на якомусь допотопному пристрої.

Коли прийшов війт власною персоною, матуся Влодарчик витягла з комори здоровенного сенкача[3] та велику пляшку найкращого самогону, який тримали задля особливої нагоди. Почалася велика гостина, на якій плакали так само багато, як і сварилися, згадуючи про давні образи, відкриваючи приховані жалі й з’ясовуючи колишні непорозуміння. Ципріян, який раніше був місцевим диваком, а нині став гордістю цієї Богом забутої діри, трохи вже заморений, потискав присутнім руки, запевняючи, що пам’ятає їх. Пізнього вечора господиня, нарешті, повиганяла всіх гостей. Навіть Ципріянова сестра та його швагро пішли до себе нагору. Щаслива мати щохвилини гладила сина по обличчю й ніжно примовляла: «Ох ти, бандите… негіднику такий, лобуряко».

Ядзя делікатно підвелася від столу, тим більше, що Гуцьо, який напхався смаколиків по саму зав’язку, аж похитувався від утоми, наче куплений у росіян Іван-Покиван.

Кімната, приготована для них на ніч, була маленька й білена вапном. У кутку стояла кахляна піч, а матрац на ліжку був напханий найсправжнісіньким сіном! Ядзя й Густав перезирнулися й дружно взяли розгін. А потому так довго вовтузилися в перинах, що скрізь літала купа пір’я.

* * *

Уранці їх розбудили вигуки й гарячкова метушня. Стривожені Ядзя й Гуцьо збігли вниз і побачили ледь не бунюелівську картину. По цілій кухні, на підлозі, столі, стільцях, підвіконнях та на печі було розкладено… доларові банкноти. Ядзя протерла очі, сподіваючись от-от прокинутися, але те, що діялося навколо, аж ніяк не нагадувало сновидіння.

— Кара Божа із цим дідом, — нарікала Ципріянова мама.

Абсолютно глухий старий на її слова нашорошив вуха й підвів голову.

— Скільки він отак грошей змарнував, — продовжувала лементувати жінка. — Уже три будинки можна було збудувати.

— Треба в банку тримати, — підказав Ципріян, вигладжуючи останнього мокрісінького долара. — Дідусь запхав їх до каналізаційної труби у ванній, — пояснив він Ядзі. — Без кінця щось ховає, минулого року закопав у садку всі документи з лікарні, і їх досі не знайшли.

— Певне, погнили й перетворилися на компост. Кущі порічок росли цього року як скажені, — сказала Еля, Ципріянова сестра, сідаючи до столу біля матері й брата. — Треба з ним щось робити.

— Ого, шось сі діє! — Старенький схопився з місця й подріботів до присутніх, уважно прислухаючись.

— Нічого не діється, краще скажи, де ти документи закопав, дідусю?

— А не скажу! — Дідусь лукаво захихотів і, схопивши зі столу окраєць хліба з домашнім смальцем, зник у своїй кімнаті.

Ципріянова мати, підперезавшись червоним фартухом, молола м’ясо.

— Кара Божа, лиш рукою махнути і вже, бо що тут поробиш? А ти, Ципусю, після сніданку трохи Ягуні околиці показав би, га? А малий зі мною на кухні залишиться. Покуштуєш нині наших цепелінів. Певне, у житті таких не їв?

Ядзя всміхнулася до Гуця.

— Тільки нехай уроки спершу зробить. Бо коли повернемося до Варшави, то не буде часу. Відразу наступний тур.

— Та я знаю. Ціле містечко дивиться, а я так плачу… так плачу, аж мені сльози дзюрком ллються.

Тим часом Гуцьо приніс згори підручники й заходився коло вправ. Через дві хвилини задоволено сповістив:

— Готово.

Ципріян підперезав його ганчіркою, аби малий міг безперешкодно пізнавати секрети кулінарної алхімії. Ядзя сягнула по підручник з інтегрованого навчання. Під малюнком, на якому були зображені різні предмети, видніло завдання: «Ясь забув написати назви свого шкільного приладдя. Чи ти зробиш це замість нього?». Гуцева відповідь була такою: «Sorry, ні. Мені здається, це нечесно».

* * *

Спершу Ципріян показав їй копанку, до якої вони із хлопцями стрибали «солдатиком», потім лікарню, де його тричі зшивали, і нарешті, закритий уже Будинок культури, де йому ноги роз’їжджалися на ковзкому паркеті.

Потім обійшли озеро, проминули відпочинкові котеджі, які пахли вологою та пліснявою, і дійшли до широкого незаораного поля, посеред якого стояла велика дерев’яна стодола.

— Оце моя батьківщина, — мовив Ципріян, скидаючи темні окуляри й зробивши рукою велике коло. — Каторга мого дитинства. Уявляєш, скільки роботи коло тютюну?

— Уявляю. Гарують від квітня до кінця листопада. Спершу посадити, потім зібрати, висушити й продати. Руки аж коричневі й не відмиваються тижнями.

— Диви-но, яка розумниця! Що тобі відомо про важку працю, принцесо з палацу? — Зазирнув їй у вічі, і якусь мить його обличчя було зовсім близько. Ядзя відчула запах, який її збентежив, і негайно відступила на крок.

— У мене був лише невеличкий палац, вирізаний з картону, і я багато років проводила канікули зовсім недалеко звідси. Моя родина теж вирощувала тютюн. Знаєш… Мені страшенно подобалося нанизувати ці великі, пахучі листки на довгі дротини. Та найдужче я любила, коли все висіло високо під стелею. Відразу ставало темно й волого, як у джунглях.

— А мені більше нагадувало якийсь готичний костел. Я там бавився в божественне откровення.

— Що??? — Ядзя не могла стриматися від сміху. — Як саме?

— Звичайно. Складав долоні й довго вдивлявся в сонце, що прозирало між дошками стодоли. Доки перед очима не починали літати кольорові плями. Тоді я вдавав, наче я святий і маю видіння. Ходи, покажу тобі. — Ципріян потягнув її за собою й обоє побігли з гірки, голосно регочучи.

Навколо було тихо та спокійно. Вони відкрили ключами купу замків, прочинили скрипучі двері й увійшли досередини. Там панував морок, лише де-не-де крізь шпарини в стінах проглядали ранкові промені, і в їхньому світлі танцювали порошинки й тютюновий пил. Ядзя вдихнула повітря. Так, цей добре знайомий запах… трохи млосний, солодкавий і разом з тим різкий та насичений. Відчувався характерний аромат сухого листя, хоча в темних кутках постійно чаїлася волога, яка назавжди в’їлася в дошки й жердини. Усю підлогу вкривали мішки з тютюном. Це було дивовижне видовище.

— Неначе якась сонна армія… — прошепотіла Ядзя, зачарована цією картиною.

— Ходи, снитимемо разом з ними. — Ципріян зняв куртку й розіклав її на тютюнових пагорбах.

* * *

Він страшенно боявся її торкатися. Раптом його пальці вмілого коханця втратили всю вправність. Він уперше соромився, мовби зараз вони разом вчилися всього знову. Коли Ядзя лежала в його чарівному сховку, де він у дитинстві ховав свої скарби, Ципріян уже знав, саме вона є його найбільшою, найціннішою «знахідкою».

Ядзя так тремтіла від нервів, що не могла стримати цокотіння зубів. Міцно притулилася до Ципріяна й невдовзі вони трусилися вже обоє, як пара недосвідчених, трохи переляканих дітей.

«Чому мені смішно?» — подумала вона, тамуючи хихотіння.

Їй було гарно й легко. За мить Ядзя вже сміялася так голосно, як ніколи в житті, хоча обличчям стікали струмочки сліз. Ніби кран хтось відкрутив.

А потім, кашляючи й топчучи махорку, вони почали танцювати всі неіснуючі танці світу, після яких довго паморочиться голова, а серце розпирає невимовне щастя.

* * *

— Готова? — спитав він перед виходом на сцену, коли обоє, переборюючи мандраж, чекали на свою чергу.

Нарешті оголосили їхні прізвища, і камери із цієї миті не зводили з них об’єктивів.

— Ну, до бою! — Ципріян усміхнувся, підбадьорюючи себе і Ядзю, а тоді не втримався й гучно ляснув її по сідницях.

З першими тактами хіту шістдесятих «You Never Can Tell» Ядзя вибігла на сцену, скидаючи дорогою шпильки й не зводячи погляду із зали. У темній перуці з рівно підтриженою гривкою, чорних брюках та білій блузці з підкресленою талією, танцюристка скидалася на справжню Мію з фільму Тарантіно. В її очах була така пристрасть, що глядачі відразу зааплодували, а коли поряд з’явився Ципріян, оплески переросли в справжні овації. Їх негайно оцінили за старанну й бездоганну стилізацію. Чоловік випромінював незвичайну зосередженість, настільки сильну, що оператор боявся навіть дихати, щоб нічого не пропустити. Кожна деталь іміджу танцюриста була ретельно продумана, починаючи від дірявої шкарпетки й закінчуючи ледь збайдужілим виразом обличчя втомленої життям людини. Ципріян стільки років чекав цієї миті, коли він зможе, нарешті, танцювати на сцені по-своєму. Так, як йому хотілося, без зайвого апломбу й понтів, перевтілюючись у героя улюбленого фільму. Коли він з’явився у світлі прожекторів, усім аж подих перехопило, бо колишній Ципріян де й подівся. Довге волосся, зібране на потилиці у хвостик, навмисне змащене брильянтином, щоб виглядало ледь маснуватим. Аби здавалося, ніби він має зайву вагу, Ципріян під завеликий костюм запхнув силіконову гримувальну подушку. Тіснувата сорочка облягала його помітне черевце. Став навпроти Ядзі, очікуючи, ноги ледь зігнув у колінах, а тоді, наче знехотя, обоє розпочали неквапний твіст. Оператори без кінця знімали зблизька діряву шкарпетку й масне волосся, що спадало Ципріянові на щоку. А коли Ядзя провела перед очима спершу однією, а потім і другою долонею, завершуючи танець ефектним піруетом, у знімальній групі розляглися гучні вигуки:

— Наближення!!! Супер, очі! Очі мені давай, та-а-ак!!!

— Загальний план, ще загальний, тепер танцюристи! Швидко, деталь!!!

Уже давно жодна пара не викликала таких бурхливих емоцій. Бо історія, котра відбувалася під час цього танцю, була сповнена внутрішнього драматизму. І не треба було навіть знати цього відомого епізоду з «Кримінального чтива», щоб прочитати пристрасний заклик без слів, який поєднав тоді у фільмі, а зараз тут, на сцені, химерну дружину боса мафії та її розчарованого життям охоронця, що саме переживав вікову кризу.

Чак Беррі замовк, зате публіка розгаласувалась що є сили. Цей блискучий виступ, несхожий на все, що вони досі бачили, підкорив серця глядачів. Оцінка захопленого журі була одноголосною.

— Із можливих десяти балів ви набрали двадцять!

Ципріян боявся підвести голову, щоб не було помітно, який він зворушений. Та йому довелося це зробити, бо найприскіпливіший із членів журі звернувся безпосередньо до нього:

— Я приголомшений вашим виступом, бо вперше не можу ні до чого причепитися. Ципріяне, це не лише танцювальний, але й акторський шедевр. Узагалі-то лише найбільші митці можуть поступитися й дозволити, щоб жінка по-справжньому виділялася. І хоча твоя партнерка танцювала незрівнянно, саме ти був справжньою зіркою.

Ядзя підвелася навшпиньки й ніжно поцілувала Ципріяна в спітніле чоло.

Коли вони зникли за лаштунками, навіть Молодий спромігся привітати пару з успіхом:

— Респект, старий, — сказав, б’ючи себе в груди.

І тільки Верена мовчала, до болю кусаючи губи. Збагнувши, що все продовжує знімати камера, котра скрізь їх супроводжує, вона в’їдливо кинула Ядзі:

— Цікаво, ти так само, як героїня фільму, нанюхалася кокаїну?

Ципріян усміхнувся і, важко відсапуючись, відповів:

— Та вона хотіла, але ти спожила все, включно із цукром до кави.

Через півгодини залишилися тільки дві пари, які пройшли до фіналу.

Глядачі визнали, що Верена програла, а її змучений партнер привітав їхнє рішення з полегшею. Він уже дочекатися не міг, коли повернеться до своїх квантів та кварків, які були більш передбачуваними, ніж ця ненормальна істеричка.

Отож в останньому поєдинку мали зійтися колишні товариші, а нині — запеклі суперники. Молодий, підохочений черговим успіхом, підніс кулаки в боксерському жесті, підійшов до Ципріяна й самовпевнено заявив:

— З’їм тебе живцем, а твої яйця повішу на різдвяній ялинці.

* * *

Незабаром усі подалися до клубу «Булька», де зазвичай обмивали кожний тур програми. За галасливою, веселою та жвавою юрбою своїх знайомих спостерігала з-за керма авто оскаженіла Верена. Їй забракло сили, щоб піти разом з ними. Вона не мала чого святкувати й не збиралася пробачати власної поразки. Коли сміхотлива зграйка зникла за рогом, на вулиці з’явилися Ядзя із Ципріяном. Вони бігли, тримаючись за руки, обгорнувши шиї одним на двох, спільним, шарфом. Обоє здавалися такими щасливими, що бідолашна жінка почала від люті гризти свої акрилові тіпси. А коли один зламався, боляче стрельнувши їй в око, Верена голосно розридалася. Як маленька дівчинка, котру ніхто не любить.

* * *

Едвард стояв перед дзеркалом у передпокої й старанно напахчував вуса одеколоном «Пірат». Декілька днів тому Едзьо дав Ципріянові останній шанс піти із честю. Але самовпевнений шмаркач навіть не думав відмовлятися. Літній пан добре знав таких ловеласів! Усі ці нероби з гарячою головою й зміїним поглядом… Спершу обвивається довкола жертви, отруює ніжними словами, а коли життя кидає йому виклик, коли треба приймати чоловічі рішення, робити це щодня, а не тільки в ліжку — шукай вітра в полі! Тобі, жінко, залишаться тільки розчахнуті двері й сповнені плачу ночі. Е, ні! Після їхнього останнього танцювального успіху Едзьо більше не збирався дивитися на це спокійно. Він чудово знав, чим усе закінчиться. Тому вирішив перейти в наступ і одним ударом завершити цю непристойну забаву. Едвард постановив освідчитися. У нього була цілком пристойна пенсія, гарна квартира, не надто зів’яле тіло, Богу дякувати. Ще кілька років чудово протягне. Окрім того, малий любив його, а це ж бо найважливіше. Ну, та й вона не якась там вертихвістка, роки вже не ті, і зараз їй потрібен статечний мужчина, котрий подбає про них обох. Найважливіше це стабільність і почуття безпеки, бо на самих зальотах далеко не заїдеш. На біса комусь незрозумілі пристрасті й захоплення? Від цього тільки швидше можна ноги відкинути.

— Галантний мужик, нічого не скажеш. — Едвард із приємністю дивився на себе в дзеркало. — Серйозний і відповідальний.

Витягнув з вази величезний букет білих троянд з делікатною зеленкавою облямівкою на пелюстках. Довелося поїхати по них на інший кінець Варшави, до садівника-голландця. При потребі Едзьо вмів показати шик, а задля Ядзі ладен був податися по квіти аж на Аляску. Тремтячи від збудження, він тихо вийшов з помешкання. Ото б розмов було, якби зараз його вгледів хтось із сусідів! Перекрутив у замку ключ і вже зібрався було піднятися нагору, як почув голоси й кроки поверхом нижче. Підійшов до поручнів й обережно визирнув. На сходах стояла Ядзя із Ципріяном. Якусь хвилину вони шепотілися, а потім… він її поцілував. Якось так міцно й ніжно, що в Едзя аж у голові запаморочилося й довелося міцніше вхопитися за поручень. Із кожною секундою в серці літнього добродія зростав біль. Едзьо насилу відчинив двері, і щойно опинившись знову в помешканні, гепнув на підлогу, перекинувши вішалку й туалетний столик. Пекучий біль розривав йому грудну клітку, і перш ніж знепритомніти, бідолаха встиг прошепотіти:

— Дурний, старий йолоп…

Великий букет троянд лежав, покинутий, на брудних, пропахлих котячими сцяками, сходах.

* * *

Уперше за історію Гуцевого шкільного життя директриса Підливка поставилася до Ядзі із щонайбільшою повагою. Висхла стара відьма ходила за нею слідом, наче тінь, без угаву захоплюючись, як вона висловилася, «інтелектуальною незалежністю» Гуця. Насправді Підливка мала на увазі вперту натуру хлопця, яка ніяк не піддавалася шкільному режимові. Проте після телевізійних успіхів його матері усе, що досі було педагогічною мукою для пані директор, перетворилося на козир. «Друге диво в Кані Галілейській», подумала Ядзя, дякуючи за печиво, яке послужливо підсовувала їй Підливка.

У класі тривало передсвяткове чаювання, і хоча були лише перші числа грудня, сюди вже проникла різдвяна лихоманка. Щороку вона починалася раніше, і Ядзя була переконана, що прийде такий час, коли ялинки стоятимуть у супермаркетах поряд із великодніми зайцями, а замість різдвяних прикрас на них висітимуть писанки. Таким чином цикл завершиться, кінець стане початком і Нострадамус, нарешті, зможе перепочити.

— Ви такий чарівний!!! Ніби справжня кінозірка.

— Але… ви дійсно перебільшуєте.

Ципріян продовжував стояти на тому самому місці, де його оточили матусі Гуцевих однокласників, щойно він переступив поріг. Та він радів, що хлопець попрохав його прийти разом з ними. Зрештою, вони начебто вже були родиною. Щоразу, дивлячись на цю класну дівчину, яку йому вдалося підчепити, Ципріян хотів притулити її й довго не випускати з обіймів. Вона була така тепла, м’яка й повністю належала йому.

— І як ти могла покохати такого йолопа… — прошепотів він Ядзі на вухо, дивом уникнувши директриси Підливки, котра мчала до нього з тарілкою пряників. І щоб остаточно довести, який він щасливий, скубнув свою жінку за пружну, м’яку дупцю, що так відрізнялася від засушених сідниць Верени.

— Мням-м-м! — Змовницьки посміхнувся він.

Ядзя стояла посеред натовпу, терпляче вислуховуючи компліменти на свою адресу. Час від часу позирала в бік Гуця, у якого зараз було незрівнянно більше друзів, ніж на початку року. Хлопчик стояв з Надею біля дошки, де вони годували одне одного «Пташиним молоком», і виглядав абсолютно задоволеним життям. Малий щохвилини обертався до мами й підморгував їй. Дивлячись на цих дітей, можна було подумати, що від ненависті до кохання відстань значно менша, ніж один крок.

— Прошу хвилинку тиші! — Директриса Підливка дзенькнула ложечкою об філіжанку й відбила від неї вушко. — Це на щастя… Користуючись нагодою бачити тут усіх, більш і менш знаменитих, — вона нетактовно глипнула в бік Ядзі й Ципріяна, — я б хотіла сердечно поздоровити всіх зі святами і…

Увагу від цієї нещирої промови відвернув звук дверей, котрі відчинялися. Це Верена прослизнула досередини, посміхаючись так само силувано, як і директорка. У класі розлігся гомін, і всі погляди звернулися до Ципріяна, якому здалося, що за комір йому впала бурулька.

— Запрошую всіх поділитися облаткою, — продовжувала Підливка.

Ядзя намагалася зрозуміти, що відбувається. Огидне відчуття дежавю спонукало її чимскоріше піти геть. Доки не сталося чогось жахливого. Та перш ніж вона встигла будь-що зробити, п’яний як чіп батько Наді схопив її в обійми й цмокнув просто в ніс, щедро його при цьому обслинюючи.

— Ну, свахо! Тепер, коли наші діти подружилися, то й ми мусимо. Давай цьом! — І поцілував її, цього разу в око. У нього явно були проблеми з координацією.

Ядзя чимраз більше впадала в паніку, а Ципріян продовжував стояти, ніби його громом ударило. Верона, яка досі спиралася на одвірок, зняла пальто, прокашлялася й проказала так голосно, що її почули геть усі:

— Може, і мені приєднатися до святкових побажань. На святвечір усі промовляють людським голосом, навіть тварини розповідають правду, тож, певне, можна й мені?

Ципріян рушив до неї, відчуваючи, що коли він зараз нічого не зробить, то потім буде запізно. Він і гадки не мав, що вона тут робить, але в нього не було сумнівів, що її наміри підступні. Занадто добре він її знав. Проте його наче паралізував якийсь унутрішній страх, і Ципріян дозволив, щоб усе це тривало далі.

— Тож я зроблю добрий учинок і відкрию тобі таємницю, — Верена замовкла, насолоджуючись цим моментом, коли із чужим життям можна вчинити, як тільки забажаєш, — що твій кохасик прекрасно зіграв свою роль, і виконав угоду, яку уклав з нашим продюсером. Він мав так тебе збаламутити, аби ти не втекла з конкурсу і якнайдовше була для всіх посміховиськом. Щоб якомога більше людей дивилися передачу, тямиш? Ти від початку була в шоу задля сміху, ніхто не сприймав тебе серйозно. У такої нездари, як ти, не було жодних шансів. А Ципріян уміє вдавати, як мало хто, і ладен усе зробити, щоб повернутися на телебачення. Кар’єра завжди була для нього найважливішою, і ніщо цього не змінить. Ну, що? Life is brutal, а лохи завжди про все дізнаються останніми. Ха! Ха! Ха!

Вона роблено засміялася, проте ніхто їй не вторував. У всіх свідків цієї сцени облатка застрягла колом у горлянці, а директриса Підливка випустила дзбанок із соком. Калюжа розливалася класом, та ніхто не рушив з місця. Ядзя глянула на Ципріяна, але він утупився у Верену, як загіпнотизований. З його вуст не вирвався жоден звук. Тому Ядзя схопила Гуця за руку й вибігла із класу так швидко, що хлопець, намагаючись устигнути за нею, мало не впав.

11

Над Варшавою промчала сніговиця, за лічені хвилини вкриваючи місто білою периною. Ядзя стояла на стільчику й визирала крізь вікно. У той час, як на вулиці дітлахи радісно гасали й качалися в мокрому снігові, вона думала про смерть. Сніг нагадував їй простирадло, яким укривають тіло небіжчика, щоб потім сісти й оплакати втрату. Власне кажучи, вона повинна зробити так само. Ядзин небіжчик був, щоправда, свіженький, можна сказати, ще теплий, але без сумніву, життя його вже полишило, хоча істерику можна було влаштувати. Проте Ядзя не хотіла й не могла більше плакати. Їй здавалося, що вона вбила всі спогади про Ципріяна, і тепер треба було лише пошвидше і якомога глибше їх закопати. Так глибоко, щоб жоден з них не виліз більше назовні. А потім Ядзя спокійно доживе до старості, хоча довіку носитиме в собі незагойну рану. Зважуючись на це танго свого життя, вона могла сподіватися, що зламає собі ноги, але їй навіть на думку не спадало, що внаслідок цього її серце буде повністю розбите.

— Усі шляхи ведуть до Риму, а кожен мужик, рано чи пізно потрапляє на кушетку до психоаналітика. Я тобі добре раджу, йди лікуйся, доки ти його ще не вбила. — Сара встромила коркотяг у чергову пляшку рислінгу.

— Ти що? Такого своїми руками ніхто не робить. Для цього є вірмени. — Уля зробила ковток вина. — Тьху… у тебе корок розкришився. На випадок чого, у мене є кілька знайомих.

Ядзя рвучко обернулася в її бік.

— Ти приятелюєш із кілерами?

— Отакої, відразу й приятелюєш… Це так, ні до чого не зобов’язує. Знайомство про всяк випадок. Кожна заміжня жінка повинна мати запасний план Б, хіба ні?

— Зізнайся, хи-хи-хи… Скільки разів ти була одружена до Романа?

Із кожною наступною пляшкою їхній настрій вочевидь покращувався, хоча Ядзя час від часу вибухала нестримним плачем, особливо коли якась із них закурювала цигарку. Усе, що було пов’язане з тютюном, негайно повертало її до спогадів з мазурської стодоли.

— Ну, це горілка плаче. Горілка плаче… — Уля зі зрозумінням покивала головою й запропонувала налити ще.

— До речі, про Романа: він цікавиться, як довго це ще продовжуватиметься? Тобто скільки триватиме такий твій стан?

Ядзя схлипнула в носовичок.

— Подякуй йому за турботу…

— Ти що, мужиків не знаєш? — Сара глянула на неї так, наче Ядзя була інопланетянкою, й постукала себе пальцем по лобі. — Йому йдеться про те, що Улька постійно під мухою, і доводиться самому прасувати собі сорочки!

— Слухайте, може, ми трохи поїмо, га? Мені трохи недобре, у тебе є щось перегризти?

Не очікуючи відповіді, Сара з Улею заходилися нишпорити по шафках, але знайшли тільки почату пачку порошку для печива.

— Навіщо тобі це, у тебе ж духовки немає! А Гуцьо взагалі їсть щось? У тебе ще дитину відберуть, алкоголічка нещасна!

Уля глянула на Ядзю так, як дивляться гіперактивні релігійні пенсіонерки на журналістів, ніби забула, що її внесок у кількість спожитих подругою алкогольних напоїв був доволі солідним. Проте материнський інстинкт переміг, і Уля заявила, що забере Гуця на якийсь час до себе.

Ядзі взагалі-то було однаково. Вона знову заціпеніла. Власне кажучи, Ядзя могла так просидіти наступні двадцять років. Час від часу лише запитувала себе, як це сталося? Адже вона виразно відчувала, що Ципріян протягом останніх тижнів змінюється, стає відвертішим, ніжнішим та уважнішим. Траплялися такі хвилини, коли обом здавалося, що вони надзвичайно зблизилися, ближче вже не буває. Неначе в них на двох одне дихання. І раптом довідуєшся, що все це — лише спритна містифікація? Це неможливо… А як же тоді жіноча інтуїція, котра підказувала, що вони були знайомі завжди, а їхні кармічні буття перепліталися протягом тисяч років?

— У мене ідея, зараз подзвонимо.

Сара, вдивляючись в екран телевізора, увімкненого на каналі «Твоя ворожка ТВ», швиденько набрала номер. На екрані озвався прилизаний тип із щурячою мордочкою:

— Ал-ло-о-о, у нас наступний гість. Я ворожбит Арманд, нехай світло провадить тебе…

— Слава праці, ми хочемо дізнатися, чи воно має сенс? Бо зараз, коли ситуація ускладнилася, тобто з'ясувалася…

Уля видерла в Сари слухавку й перейняла ініціативу.

— Отож бо й воно, що не з’ясувалася, бо тепер узагалі нічого невідомо, то може, ворожбит Арманд сказав би нам щось, або, може, його кіт…

— Або куля! — дівчата перекрикували одна одну, а приголомшений ворожбит спантеличувався чимраз більше.

— Зараз, хвилинку. Йдеться про мужчину?

— Провидець! — Сара з Улею зарепетували на цілий будинок. — Ядзька, ходи сюди-и-и! Розкажи йому, що сталося!

Ядзя мляво взяла трубку, подумавши: однією дурницею більше, однією менше, гірше однаково не буде.

— Доброго дня.

— Швидше, бо зараз припиниться зв’язок, — поквапив її спец у галузі передбачень. — Назвіть ваше ім’я.

— Ядвіґа…

— Ім’я мужчини! — Арманд нетерпляче засичав, аж йому з вуха випала крихітна слухавка, але обличчя ворожбита негайно знову набуло янгольського й натхненного виразу.

— Я не можу назвати, усі здогадаються, це ж прямий ефір… — Ядзя рішуче відмовилася.

Провидець підняв погляд до стелі.

— Ну, принаймні дату народження.

— Я не знаю…

— Знак зодіаку!

— Не знаю…

— То ти зв’язалася з мужиком, про якого нічого не знаєш??? А якби він тобі дитину зробив? — Ворожбит аж нетямився від обурення. — Ну-у-у, це вже занадто! Я про все можу розповісти: минуле, майбутнє, сьогодення, але, до біса, мені потрібна бодай мінімальна інформація! Так неможливо працювати!

— Ха-ха-ха-ха! — Ядзю страшенно розвеселив цей очевидний факт. Звісно, що так! Як можна лягти з кимсь у ліжко й навіть не знати, у якому знакові в нього асцендент, не кажучи вже про Сонце в момент народження?!

Ядзя з Улею аж душилися від сміху, тим часом Сара, наче яструб, удивлялася в Арманда, який нервово тасував карти.

— Зараз, зараз… здається, я тебе звідкись знаю…

У чоловіка легенько сіпнулася права брова, проте він розтягнув вуста у вимушеній посмішці.

— О-о-о, я дуже популярний, у мене багато…

— Уже знаю! — безпардонно перебила його Сара. — Осінь 2004, рунічні курси. Ти тоді до всіх дівчат чіплявся, Міреку.

Почувши своє справжнє ім’я, Арманд почав істерично махати руками операторам.

— …і нарешті, тобі вдалося підчепити таку собі гладку Каську з Катовиць.

Екран замерехтів, а потім з’явилася реклама.

— От блін! Так зі мною вчинити! — Сара ковтнула вина із пляшки. — І чого він стидається? Усі ми люди… Гаразд, краще давайте подумаємо, що робити з фіналом? Ви мусите репетирувати.

Ядзя сиділа на унітазі з відчиненими дверима туалету, одночасно розмовляючи з подругами. Замислилась над відповіддю, а тоді блискавично прийняла остаточне рішення.

— Не мусимо. Я просто не танцюватиму.

— Ти, певне, жартуєш!!! Не можна так, ти задалеко зайшла!

— На жаль, не туди, куди мені хотілося… — Ядзя насилу підтягнула труси, бо дві божевільні подруги шарпали її на різні боки.

— Ти не можеш зірвати контракт! Знаєш, скільки тобі доведеться за це заплатити?

— Сара має рацію. До кінця життя не розрахуєшся.

Ядзя спустила воду і, дивлячись кудись у далечінь понад дахами будинків, тихо сказала:

— Начхати.

— Блін, вона зовсім здуріла! — Уля не на жарт перелякалася. — Доведеться тепер нам за неї сплачувати! Зрештою, ми самі її в це втягнули.

* * *

Ципріян не спав уже три дні. Він марно намагався порозмовляти з Ядзею. Але вона не підходила до телефону, не відповідала на есемеси й не відчиняла двері. У відчаї він навіть постукав до Едзя, але й того не виявилося вдома. Хай йому грець, вони що, колективне самогубство вчинили чи що?

Загалом Ципріян провів більше часу на сходах, аніж у себе вдома, чекаючи на когось, хто допоможе йому поговорити з Ядзею. Одного разу, коли він протягом кількох годин тинявся під вікнами будинку, дошукуючись у мансарді ознак життя, якась стара бабела вийшла з дому і, обізвавши його збоченцем, рішуче зажадала, аби Ципріян припинив там крутитися. Ця пані вочевидь не дивилася телевізор, і тому він був для неї ніким.

Повернувшись додому, змерзлий Ципріян прослухав чотири повідомлення від продюсера й поставив чайник на плиту. У цю мить задзеленчала мобілка.

— Не хочу я знати, що відбувається! Я намагаюся не слухати пліток, і мені начхати, що там між вами сталося, але через два дні мусите бути тут на фіналі. Хочете — репетируйте, не хочете — не треба, трахайтесь, спіть, робіть, курва, що завгодно, але як розвалите мені програму, я вас прикінчу!

Продюсер репетував так голосно, що Ципріян поклав телефон на стіл, але й тоді чудово все чув.

— У неї що, зовсім дах поїхав? — лунало далі в слухавці. — Графиня якась, чесне слово! Зірка з погорілого театру! І я не збираюся читати в довбаних таблоїдах про якісь засрані почуття й пошуки сенсу життя! Ти мені винен купу бабок, я все кинув на цей проект! Мусите бути на фіналі. Обоє. Зрозуміло? Ну. Телебачення тебе любить, а доки любить — не пропадеш.

І роз’єднався, перш ніж Ципріян устиг щось вставити. За інших обставин після такої розмови він би вже обливався холодним потом і мчав з кубинською сигарою, щоб задобрити нею Всемогутнього. Але зараз думав лише про Ядзю. Ципріян із жахом зрозумів, що страждає, у нього почалася справжня ломка, від туги за коханою боліло все тіло, аж до нігтів та кінчиків волосся. Від самої думки про те, що зробила Верена, йому хотілося вити. Бо, з одного боку, вона сказала правду, а з іншого — чистісіньку брехню. Справді, він мав домовленість із шефом, що переконає Ядзю виступати, але потому важливим було тільки те, що вони можуть проводити разом чимраз більше часу. Задоволення від танцю супроводжувало їх немовби мимохіть, це було, як такий собі бонус. Ципріян уперше зустрів жінку, з якою міг бути самим собою. Не танцюристом, колишньою зіркою, а звичайним, трохи закомплексованим хлопцем з невеликого селища, якого досі лякав галас метрополії. Ципріян сумував за простим життям, запахом перини й звичайнісінькою кров’янкою, смаженою на солонині. А Ядзя була тут, у Варшаві, першою людиною, кому він не соромився в цьому зізнатися. Його найкращим другом, єдиним, який у нього був.

Сів на дивані, де вона так любила вмощуватися, й провів долонею по подушках, ніби сподіваючись знайти там загублений, крихітний слід коханої. Запах її волосся, її тінь, будь-що. Але тканина була холодна, шорстка й неприємна на дотик. Ципріян підійшов до бару й налив повну склянку віскі. А потім без кінця переглядав свою улюблену сцену із «Кримінального чтива». Проте цього разу шалений твіст танцювали не Ума із Джоном…

Чайник свистів, як навіжений. Нарешті, виплюнув свисток, а потому урочисто згорів дощенту, наробивши смороду на півміста.

Ципріян відірвав погляд від екрану лише тоді, коли помешкання заповнилося димом, а на суперсучасній плиті догоряла купка ебоніту.

* * *

Коли б не Надя, Гуцеве життя в школі було зовсім нестерпне. Її авторитет і той жах, який вона викликала у своїх товаришів, захистив малого від кепкувань. Хоча ніхто не обговорював того, що сталося на святвечір у школі. Уся ця історія була настільки сумною, що навіть до болю відверті діти уникали згадувати про прикрий випадок.

Надя могла лише мовчки підтримувати Гуця в його особистій трагедії, і хоча встигла щиро полюбити Ципріяна, не могла йому пробачити того, що мама його друга через нього плаче. Крихітний розумець дівчинки з усіх сил намагався збагнути складний світ дорослих, проте це важко вдавалося навіть із власними батьками. Тож зараз, замість того, щоб думати й мізкувати, вона просто була поряд з Гуцем, прибита так само, як і він. Здавалося, навіть улюблені цибулеві чіпси перестали їй смакувати, і вона силує себе запихатися ними. Продзвенів дзвоник, і діти зійшли до гардеробу. Одяглися, не дивлячись одне на одного і, як завжди, разом вийшли зі школи. Стали на тротуарі, риючи черевиками ямки в снігу. У повітрі літали великі сніжинки, падали на простягнуті долоні, залишаючи на них малесенькі, брудні краплинки.

— Коли по тебе тьотя приїде?

Гуцьо шморгнув носом і стенув плечима.

— Мабуть, зараз.

— А ти ще довго в неї житимеш?

— Не знаю… Якби в Едзя не стався інфаркт, я міг би залишитися вдома. Він би потурбувався про нас із мамою. Але він у лікарні.

— Може, перевідаємо його? — дівчинка колупалася в носі, силкуючись вигадати для товариша якусь розвагу, котра бодай ненадовго відвернула б його увагу від домашніх проблем. — Принесемо йому бульйону. До лікарні завжди носять бульйон. У слоїку.

— У нас немає бульйону… окрім того, нас не впустять до нього. Туди можна лише найближчим родичам, — сумно відповів Гуцьо.

Подумавши хвилинку, додав:

— Але ж у нього немає найближчих родичів…

— Привіт, друзяки!

Діти рвучко підняли голови, здивовані привітанням. По той бік калюжі стояв Ципріян. У нього був синьо-фіолетовий ніс, який виразно свідчив, що його власник провів на вулиці купу часу. Ципріян тримав руки в кишенях і тремтів як осика. Обличчя вкривала густа щетина, надаючи йому сумного й нещасного вигляду.

— Як мама? — запитав він. — Як вона почувається?

Гуцьо спершу хотів було підійти до нього й привітатися, але, передумавши, крутнувся на п’ятці й рішуче попрямував у бік паркінгу.

— Почекай! — Ципріян схопив його за руку. — Ну, прошу тебе. Я лише хотів дізнатися, що з нею? Я дуже переживаю. А ти як? Однокласники не чіпляються?

— Нехай би тільки спробували! — Надя стала поруч із другом, готова прикривати його власним тілом.

Запала тиша, усі втупилися в брудний асфальт. Перед школою було безлюдно, учні давно пішли додому. Навколо не відбувалося абсолютно нічого, хіба що пролетіла покинута целофанова торбинка, яку переслідували повіви холодного вітру.

— Гуцьо… послухай. — Ципріян насилу проковтнув слину. — Я… справді її кохаю.

— О-о-о, дивіться-но, момент істини. Де ж камери? — Хлопець театрально роззирнувся, а тоді махнув рукою. Почалапав до авто, яке саме під’їжджало.

Надя нерішуче постояла хвилинку, вагаючись між симпатією до Ципріяна й прихильністю до Гуця. Дивилася, як хлопець віддаляється. Пройшовши кілька метрів, Густав обернувся й, насилу стримуючи сльози, вигукнув:

— Якщо ти справді кохаєш мою маму, то скажи їй про це!

Ципріян глянув на Надю, але дівчинка штовхнула його так сильно, що він ледь не впав. Провела поглядом Гуця, котрий сідав до авто, і неохоче рушила додому. Їй не хотілося туди повертатися, але зараз, коли все розвалилося, вона не мала куди піти.

* * *

Уля прибула на шкільний паркінг завчасу й встигла побачити, чим закінчилася ця зустріч.

— Чого йому треба від тебе? Скажи мені!

Вона гарячково розпитувала Гуця, злякавшись, що Ципріян міг шантажувати малого. Але хлопчик трусився, як у лихоманці, й не міг видушити жодного слова.

— Якщо він тобі щось зробив, то я його вб’ю!

— Припини! Нічого ти не розумієш! — вигукнув хлопець і розплакався так голосно, що в Улі замалим серце не розірвалося.

12

Люди за лаштунками без угаву поглядали на годинники, панувало справжнє пекло. Ніхто зі знімальної групи не уявляв, чим закінчиться цей нервовий вечір.

Атмосфера була такою напруженою, що приїхав навіть продюсер. Він бігав між переляканими учасниками шоу, струшуючи скрізь попіл із сигари й відверто нехтуючи правилами протипожежної безпеки. Відколи про Ядзю не було звісток, у нього знову озвалася виразка. Сягнув по таблетки, замалим не зашпортуючись у кабелі, який розмотував молодий технік.

— Якого біса ти… — Він розлютився й щосили стусонув прожектор, котрий стояв поруч. — Забери це негайно! Ти що, не бачиш, що в нас тут пожежа в борделі?!

Хлопець швидко прибрав речі з проходу. Нікому не хотілося потрапити нині шефові під гарячу руку.

* * *

Увесь минулий тиждень медії проводили рекламну кампанію, підігріваючи інтерес до фіналу конкурсу. Натовп фоторепортерів очікував на старті. На це пішла купа грошей, і продюсер справді сподівався, що Ядзя не буде останньою ідіоткою і все ж з’явиться. Про всяк випадок послав під її дім на Повіслі кількох моторних хлопців з репортерського відділу, але ті щохвилини дзвонили до нього, повідомляючи, що їм не вдалося її побачити.

— У вікні горить світло, але ніхто не відчиняє. Ми так голосно стукали, що якась сусідка знизу пригрозила нам, що подзвонить до поліції, — доповідав по телефону один з них.

Гладун слухав це зі зростаючим роздратуванням. Тоді почухав голову й, нарешті, віддав розпорядження:

— Нічого не поробиш. Якщо не можна крізь двері, доведеться спробувати по-іншому. Пришліть на місце кран з підйомником. Я розумію, блін, що зараз суботній вечір, але кошти не мають значення! Притягніть мені її сюди живу або мертву!

І, прикуривши чергову сигару, він розгонисто рушив до операторської. Дорогою в кімнаті для VІР-ів наштовхнувся на зеленого від хвилювання Ципріяна. Угледівши його, лише кинув:

— А ти молися. Бо якщо вона не з’явиться тут за півгодини, на тебе чекає кар’єра помічника муляра.

Швидко відчинив двері до операторської. Над мікшерським пультом нахилилися кілька осіб, серед них режисер, директор з виробництва та двійко його асистентів. Один з них підвів на прибулого червоні від безсоння очі.

— Не можна довше чекати, — сказав він. — Ми вже втретє запускаємо рекламний блок, через дві хвилини виходимо в прямий ефір. Глядачам у студії терпець увірвався.

— То дайте їм якісь закуски на халяву! Вигадайте щось!

Він плюхнувся на шкіряне обертове крісло, яке небезпечно затріщало під його вагою. Було помітно, що товстун щось гарячково обдумує.

— Але вони більше не хочуть солоних горішків, публіка вимагає танців, — несміливо промимрив один із працівників.

— Окей. — Бос махнув рукою. — Починаємо.

Усі вже знали, що треба робити. На всі рівні пішли відповідні команди. У студії спалахнула червона лампочка.

— Три, два, один, нуль… починаємо.

«Добрий вечір, шановні пані та панове!» — розпочав шоу відомий актор, глядачам показали картку з написом «аплодисменти», відразу розляглися гучні оплески.

Молодий розминався зі своєю партнеркою перед сценою.

— Старий, скидається на те, що тобі доведеться танцювати одиночний танець, — кепкував він. — Але, знаєш, це дурного робота, у нас таки конкурс пар.

Ципріян нічого йому не відповів. Попустив на шиї затісного метелика й знову набрав номер телефону, який знав напам’ять. Як завжди ввімкнувся автовідповідач, проте цього разу Ядзині слова були такими: «Дайте мені всі святий спокій».

Чоловік ледь посміхнувся, бо це, принаймні, свідчило про те, що Ядзя жива. Раніше повідомлення треба було залишати після лаконічного «Ядвіґа» та сигналу.

* * *

Молодий зійшов зі сцени з обличчям звитяжця. Їхнє мамбо було неймовірним! Воно й не дивно, адже пара репетирувала день і ніч, щоб досягти досконалості. Щасливі танцюристи зверталися до публіки, яка невдовзі віддасть комусь омріяну перемогу.

Тим часом у режисера тривала бурхлива нарада.

— Зміна сценарію! — прийняв рішення замучений окулярник, попиваючи вже третій енергетичний напій. — Покажемо зараз «Паризьке ревю». Хай дівчата танцюють якомога довше!

Він вийшов до коридору й кілька хвилин радився зі своїм заступником. Тоді швидко подзвонив на гарячу лінію й відправив людей у гримерку, де повідомив пригніченому Ципріянові:

— Війна — не війна, show must gо on. Збирайся, танцюватимеш із іншою партнеркою.

І в цю хвилину до приміщення увійшла загримована для сцени Верена. На ній був усіяний блискітками бюстгальтер і коротка спідничка.

— О ні! — Ципріян схопився на ноги, перекидаючи стілець. — Ви не можете зі мною так учинити!

— Слухай, ти, гівнюк! — Режисер наблизив до нього налите обличчя. — Це ти не можеш так учинити з нами. Зараз мені на сцену, інакше не виступиш більше до кінця життя, зрозумів?

— Упораємося, спокійно… — Верена підійшла й торкнулася Ципріянової руки, але той негайно відсмикнув її, — я не дозволю зруйнувати твою кар’єру. Усе буде, як колись.

Вона дивилася йому просто в очі, а Ципріян подумав, наскільки треба бути підлою людиною, щоб скрізь залишати після себе лише лайно.

— Ну, усе влаштувалося. Танцюватимете те саме, що п’ять років тому, коли ваша пара виграла конкурс. Це ж вам заіграшки, правда? — Режисер ляснув Ципріяна по спині й, задоволений, пішов до продюсера, аби запевнити його, що все абсолютно під контролем.

* * *

— Мамо, ма-а-амо… — Гуцьо сидів на дивані й тягнув Ядзю за руку.

Вона відучора лежала в ліжку, заховавшись у постелі так, що з-під ковдри виднів лише кінчик її сірого розтягнутого светра. Зі своєї безпечної нори вилазила лише по нову пачку паперових хусточок, які зуживала неймовірно швидко. Від плачу її очі зовсім спухли, а ніс почервонів.

— Ви мусите щось з’їсти. — У крихітній кухоньці стояла Надя й заливала окропом дві порції китайського супчику.

— Дайте мені спокій, нічого я не хочу. — Ядзя відвернулася спиною до неї й цілого світу.

Діти перезирнулися й важко зітхнули. Рівно о сімнадцятій Гуцьо ввімкнув телевізор. Залунала характерна музична заставка «Танців-спотиканців», і Ядзя аж підстрибнула під ковдрою.

— Вимкни це негайно! Чув? Ти цього не дивитимешся!

Хлопчик боязко глянув на маму. Від страху в нього тремтіло підборіддя, проте він заявив:

— Але я хочу це дивитися. Ми разом хочемо, правда, Надю?

Ядзя кулею вилетіла з ліжка.

— Ану, дай це сюди, шмаркачу ти такий! — Вона спробувала забрати в сина пульт.

Гуцьо кинув його подрузі, а та, зціпивши зуби, заховала пульт собі в труси. Розлючена Ядзя підійшла до телевізора й висмикнула шнур із розетки. І знову повернулася до ліжка, яке нагадувало кубло, й накрилася по самісіньку маківку. За мить знову почулася набридлива музична заставка програми й конферансьє оголосив про виступ «Паризького ревю». У Ядзі не було сили боротися. «До дупи все», — подумала вона прибита, і заткнула пальцями вуха. Лежала абсолютно вичерпана й нещасна, переконана, що навіть власна дитина виступає проти неї.

Тим часом Гуцьо нишком пробрався до ванної, увімкнув мамину мобілку й зателефонував по допомогу.

— Це Уля. — Простягнув руку з телефоном. — Будеш говорити?

Ядзя щось невиразно буркнула й щільніше закуталася ковдрою.

— Вона не хоче… — мовив малий у слухавку. — Гаразд, спробую. А із Сарою? — Питання зависло в повітрі.

— Здається, теж ні… Не знаю, вона спить. Добре. Подзвоню, коли станеться трагедія.

У відчаї поклав мобілку й сів поруч із Надею на килимі. Телефон знову задзеленчав. Ядзя підхопилася й розлючено жбурнула трубку у вікно.

— Ой-ой! — скрикнула дівчинка. — Такі бабки…

Конферансьє оголосив Ципріянів виступ.

Гуцьо занепокоєно глянув на маму, але та вперто ховалася під ковдрою. Спить чи прикидається?

Тим часом з телевізора долинали перші такти хіту Ніни Сімоне, а в смузі світла з’явився Ципріян. Він стояв, опустивши голову, немовби очікуючи на вирок. Спалахнув другий рефлектор, і Верена зробила ефектний пірует, а тоді розбіглася й скочила вперед з розтягнутими в шпагаті ногами. Згідно з хореографією, партнер мав її спіймати, проте сталося непередбачене. Ципріян, ніби його щось підштовхнуло, відсмикнув руки і, не звертаючи ніякісінької уваги на Верену, пошукав очима відповідну камеру. Наблизився до неї, вочевидь щось задумавши. Спантеличена танцюристка, наче гарматне ядро, пролетіла над сценою і з розгону гепнула в публіку, придавивши кількох осіб.

— Мамо! — Гуцьо термосив Ядзю, намагаючись її розбуркати. — Мамо, швидше, дивись!

Ядзя глипнула одним оком. На голові в неї був ковтун, з ніздрі виднів шматочок паперової хусточки. Вона безтямно кліпала очима, вдивляючись у телевізор і намагаючись збагнути, чи все це відбувається насправді. Бо Ципріян стояв посеред сцени, довкола панувала цілковита тиша, жодної музики, нічогісінько. Лише камера наблизилася впритул, і з екрану дивилося зосереджене чоловіче обличчя.

— Верена мала рацію, — почав він, і в Ядзі завмерло серце.

— Танець завжди був для мене всім. І я все б віддав, щоб танцювати. Але нині мій виступ у цьому шоу без тебе — лише сумний фарс. Тому я віддаю Молодому перемогу. Я хочу танцювати лише з тобою, Ядзю, але не на сцені, у сяйві рефлекторів, а в житті. Бо я кохаю тебе, Ядзю.

І, сказавши це, залишив приголомшених операторів, глядачів, музикантів, і швидко вийшов зі студії.

— Бе-е-е-е!!! — Надя не витримала напруження й розплакалася.

Ядзя прикипіла до екрану телевізора, як загіпнотизована. Десь на другому плані з-під купи потрощених стільців силкувалася вилізти Верена. Ефектний кок зсунувся їй на око. Приголомшена, вона продовжувала прикладати долоню до рота.

— От блін! Зуб злама-а-ався-а-а!!!

* * *

Під дверима помешкання відбувався справжній цирк. Хтось енергійно грюкав у них. Нарешті до кімнати влетіли Уля із Сарою, яких запустив Гуцьо, а за ними — кілька папараці. Дівчата, напівпритомні від збудження, стискали в руках свої мобілки й дивилися на їхніх екранчиках передачу.

— Ти це чула?! — вигукнула Сара й кинулася до Ядзі. — Чула, що він сказав?! Він сказав… сказав… що кохає тебе! Тримайте мене, бо я зараз знепритомнію.

Сара обвіювалася кухонною ганчіркою, діти аплодували. Уля шморгала носом, а фотографи клацали фотки, як скажені.

Ядзя відчула, як під повіками запекли сльози. Горло в неї так стиснулося, що вона ледве вимовила:

— Ідіотки, а ви й повірили… — Вона ридала. — Це все напевне було спла… спла… сплановане-е-е!

Подумала, що коли вона зараз ніде не заховається, то її охопить справжній розпач. Швидко розглянулася по всіх кутках, у яких аж роїлося від людей. Недовго думаючи, Ядзя схопила коц, натягла на ноги хутряні чобітки й вийшла крізь вікно на дах, водночас захряснувши за собою маленький шпінгалет, відрізавши цим шлях усім, хто хотів податися за нею.

* * *

На іншому кінці міста, у відділенні інтенсивної кардіотерапії, пані Іренка помішала цукор у склянці з бордовою рідиною. Облизала ложечку й заховала її до кишені свого сестринського халата. Замкнула кабінет на ключ і почалапала до палати № 5, де лежав такий любий її серцю пацієнт.

— Компотику принесла, — сказала, обережно зазираючи досередини. — Вишневого. А вишеньки із власної дачі.

Едвард звівся на лікті, і всі трубки, що стриміли в нього з носа, зап’ястків та шиї, примусили медичну апаратуру видати пронизливий писк. Медсестра підійшла до залізної коробки й щосили гепнула кулаком у корпус. Пищання припинилося.

— Кара Божа із цим мотлохом… — зітхнула вона й присіла на краєчку ліжка.

Едзьо зашарівся від такої несподіваної близькості жінки й намагався заховати під ковдрою телевізійний пульт. Пані Іренка лише зараз помітила ввімкнений телевізор, у якому був стишений звук.

— А це що таке? Казав лікар, щоб не дивитися. Тиша має бути, спокій. Відпочивати треба. Ой, пане Едзю, бо я тут біля вас ляжу й пильнуватиму, як не будете слухатися.

Вона грайливо посміхнулася й нахилилася над засоромленим пацієнтом так низько, що той побачив її повні груди, котрі насилу поміщалися в ліфчику. У нього зашумувало в голові, тому він швидко перевів погляд на підвіконня, де стояла бляшана качка, наповнена сечею. Таке скерування думок на прозаїчну фізіологію дозволило йому трохи заспокоїтися.

— Ой, ну й роззява ж я! — Жінка ляснула себе по лобі. — Та ж я температуру прийшла поміряти, а термометр забула. Хи-хи-хи!

Вона крутнулася на п’ятці й ледь не підстрибом вибігла з палати. Едзьо негайно скористався нагодою, щоб увімкнути в телевізорі звук. Ципріян саме освідчувався Ядзі в коханні, і коли Іренка повернулася, тримаючи в руці термометр, то переконалася, що цього разу апаратура виє не безпідставно.

— Та що тут діється! — загриміла вона, справді сердячись. — Ну що за вперта людина! Бачу, доведеться вас особисто пильнувати.

Поправила Едзеві крапельницю, підіткнула ковдру і, не зважаючи на норовистого пацієнта, сіла на ліжку.

— Тільки щоб нового інфаркту не сталося, бо піду собі. — І вона кокетливо підморгнула.

Едзьо підкрутив вуса.

— Із вами я згоден навіть на клінічну смерть. А вишеньки на дачі — це який сорт?

13

Літня добродійка вийшла зі своїм пекінесом на вечірню прогулянку.

Погода була приємна, хоча тримався легенький морозець, але не такий, щоб її старі кістки протестували. Тож цього разу вона вирішила пройтися трохи далі, ніж зазвичай — до кінця своєї вулички, а потім звернути ліворуч. Уже за рогом помітила, що перед поблизькою блакитною кам’яницею щось відбувається. Там стояв великий кран, навколо ще кілька машин і чималенький натовп роззявляк.

«Певне, пожежа», — подумала вона й наддала ходу, аби нічого не проґавити.

Вона обожнювала всілякі трагедії та нещастя. Особливо, коли за ними можна було спостерігати на безпечній відстані. Але тут нічого не горіло.

«Може, це самогубця?». Вона з надією підняла голову й мало не скрикнула від радості. На даху будинку сиділа зіщулена постать. Проте звідси не було видно, чоловік це, чи жінка.

Літня пані взяла Нюня на руки й енергійним кроком попрямувала на другий бік вулиці.

— Це він чи вона? — звернулася вона до когось поруч.

Хлопець у хутряних навушниках обернувся в її бік.

— Баба. Певне, якась криза в неї…

— В ім’я Отця й Сина! — Пані швидко перехрестилася. — Тобто, вона стрибатиме? Ходи, Нюню, відійдемо, бо ще нам на голову впаде.

Вона ніжно погладила песика.

— Яка в нього морда смішна. — Хлопець простягнув руку. — Яка це порода?

— О, дивіться-но, морда! У самого морда. — Власниця песика була страшенно обурена такою безпардонністю незнайомця. — Це пекінес, китайська порода. Його предки жили при дворі імператорів! А руки принаймні чисті? То дам погладити.

Але Нюневі довелося почекати на пестощі, бо на тиху вуличку з виском гальм в’їхала червона машина, а відразу за нею аж два автомобілі з логотипом каналу, якого вона ніколи не дивитиметься, бо там, кажуть, самі масони працюють. Із червоної машини вискочив якийсь пан у смокінгу й почав бігати туди-сюди. Ще й підстрибував при цьому, наче йому земля під п’ятами горіла!

— То я так дивлюся, що він, певне, до неї клинці підбиває, га? — знову запитала вона в хлопця й підступила ближче, бо завжди краще спостерігати за чиєюсь смертю, коли ти не сам.

— Атож, атож, — підтвердив новий знайомий. — Це той чувак з телебачення, але й вона міцний горішок. Певне, якогось коника їй викинув…

Літня пані хвилинку постояла, несхвально спостерігаючи за біганиною красунчика. І на що воно схоже, щоб отак лазити й розмахувати лаписьками. Колись то все із честю залагоджувалося. Раз-два, отрута або револьвер, та й по всьому. А ці сучасні мужчини вже зовсім не знають, як до чогось підійти. Відкрила торбинку й трохи в ній понишпорила. Нарешті простягнула на долоні хлопцеві, що стояв поруч, дві цукерки в кольорових папірцях.

— Дати одного? Це «Ракові шийки», довоєнні карамельки. Тепер таких немає. Завжди в неділю татуньо заходив до цукерні й купував нам із сестрою по пакетику. Але й добрі були. — Поринувши в приємні спогади, вона заплющила очі й голосно плямкнула.

Хлопець узяв одного, розгорнув й обережно поклав до рота.

— Нічогенькі. Досить смачні, як на свої роки. А взагалі мене Пьотрек звати.

Жінка засміялася.

— А ти гадав, що їм років сімдесят? Ото дурний. Рецепт довоєнний. — Проковтнула слину й потиснула простягнуту руку. — Стефа.

Тим часом до чувака із червоного авто приєдналися якісь жінки та двійко дітей. Вони гарячково про щось радилися, а довкола метушилася знімальна група, яка все увічнювала на камеру.

Про всяк випадок, стара натягнула собі берета на очі. Хтозна, де це потім покажуть?

Люди внизу почали по черзі кричати:

— Ядзя, впусти нас! Або спускайся вниз! Спус-кай-ся!

Ставало чимраз холодніше, а трупом тут і не пахло. Ну, що ж. Та попри все, добре було б залишитися до кінця. От тільки Нюньо замерзне. Холера ясна, яка ж та баба на даху нерішуча! Пан чи пропав.

— Ядзька! — гукнула вона нетерпляче, сама здивована власною відвагою.

Вичепурений жевжик зацікавлено обернувся.

— Ядзька, злазь! — гукнула вона ще раз, цього разу голосніше. — Бо ми тут померзнемо як бурульки!

— О, правду каже! — підтвердив якийсь пан у капелюсі.

Хтось у натовпі засміявся, а фотограф підбіг до неї й зробив кілька фото. Вже за мить усі енергійно скандували, притупуючи ногами на морозі:

— Ядзь-ка! У-низ! Ядзь-ка! У-низ!

А в того, що в смокінгу, ніби життя влилося. І чого він так поспішає, йолоп? Куди лізе, куди? Ще собі ножиська поламає й доведеться швидку викликати. А вона не приїде… Вони взагалі тепер не приїжджають. Лежи собі, чоловіче, і вмирай, кого це обходить? Скеровують до дільничного лікаря. Цікаво, навіщо? Хіба що по довідку про смерть. Ну, дивіться, піднімається на цей кран і вже його догори підіймають. Матір Божа! Зіпхнув мужика з камерою! Що діється, кінець світу…

Вона затулила Нюневі очі, нема чого дивитися на такі дурощі.

Вичепурений був уже на даху. Цікаво, що далі? Щось до неї говорить. Певне, бреше, усі вони брехуни, особливо ті, що на телебаченні. Зараз, зараз… сміються. Що? Цілуються?!

— Цілуються, безсоромники такі! — Вона штурхонула Пьотрека в бік. — Бачив?

— То й дуже добре. Люблю, коли все має щасливий кінець. О, а тепер ще й танцюють… але уяву мають. Гей, люди!!!

Пьотрек обернувся до ґаволовів.

— Вони танцюють. Ходімо, заспіваємо для них щось!

Це вже здалося Стефі занадто, пані розчаровано скривила губи. Вона точно для них не співатиме. Нехай собі танцюють, як їм так хочеться. Здається, це танго? Та-а-ак… авжеж, танго! Ля-ля-ля… ля-ля, ля, ля, ля…

Примружила очі й знову відчула на талії сильну Стахову долоню. Про нього казали «Триста процентів норми». Працьовитий був хлопець, аж любо, жоден передовик з ним зрівнятися не міг. На святі Першого травня, коли вони це танго танцювали, то навіть орден йому дали… Тоді він узяв Стефу на трибуну для почесних гостей. Вона познайомилася із самим першим секретарем повітової парторганізації! Що з того, коли виявилося, що Стах усіх так брав, а потім у те саме місце над затокою, оте… де комиші… А киш! Стефа отямилася, хоча їй здалося, що слід жадібних, пошерхлих Стахових губів продовжує її пекти.

— Ця любов то тільки людям розум затуманює! Нічого доброго в ній нема, нічого! — вигукнула вона роздратовано. — Богу дякувати, що мене вберіг від цієї зарази. Це ж якийсь цирк, чиста комедія.

— Комедія. — Пьотрек підморгнув до неї. — Але зате яка романтична…

Примітки

1

Вірш Ципріяна-Каміля Норвіда «Хрест і дитя» (пер. Божени Антоняк).

2

Швидше (ісп.)

3

Сенкач — кондитерський виріб з пісочного та бісквітного тіста, який печуть на спеціальному рожні, що обертається, задля отримання патьоків, котрі нагадують сучки дерева (прим. пер.)

Content

Фабіцька Йоанна Шалене танго: істеричний роман

Йоанна ФАБІЦЬКА ШАЛЕНЕ ТАНГО: істеричний роман

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Примітки