Кальвино Итало

Якщо подорожній одної зимової ночі

І

Ось-ось ти почнеш читати новий роман Італо Кальвіно: «Якщо подорожній одної зимової ночі». Розпружся. Зосередься. Прожени геть усяку сторонню думку. Світ навколо тебе хай розсіється пливкою млою. Двері краще зачинити – там за дверима без перерви ввімкнений телевізор. Треба зразу сказати всім навколо: «Я не хочу дивитися телевізор!» І голосніше, якщо тебе не почують: «Я читаю! Попрошу не турбувати!» Можливо, тебе все одно не почують, телевізор-бо репетує страшенно, – тоді скажи ще голосніш, гукни: «Я починаю читати новий роман Італо Кальвіно!» А як не хочеш, не кажи нічого, ачей і так дадуть тобі спокій.

Влаштуйся зручніше: сядь, розкинься в кріслі, скрутися клубочком, приляж. Ляж на спину, на бік, на живіт. На фотелі, на дивані, в кріслі-гойдалці, на шезлонгу, на пуфику. В гамаку, як маєш гамак. На ліжку, само собою, або в ліжку. Можеш стати на голову, як йоги. Тільки книжку треба буде повернути догори ногами.

Знайти ідеальну позу для читання – про це, звичайно ж, годі й думати. Колись читали навстоячки, перед пюпітром. Люди були звичні стояти на ногах. Так вони відпочивали, втомившись од їзди верхи. А читати верхи на коні ще ніхто й ніколи не пробував, хоча сьогодні така ідея – читати, сидячи в сідлі,  поклавши книжку коневі на загривок або прикріпивши її коневі до вух за допомогою спеціяльної збруї, – може здатися тобі заманливою. Поставивши ноги в стремена, читати дуже зручно, бо найперша запорука приємного читання – вигідно примостити ноги в трохи припіднятому положенні.

Ну, чого чекаєш? Випростай ноги, закинь їх на подушку, на дві подушки, на спинку дивану, на поруччя фотелю, на журнальний столик, на письмовий стіл, на піяніно, на глобус. Але перше скинь пантофлі. Це якщо ти хочеш зручніше примостити ноги, а якщо тобі й так добре, то лишайся взутий. Тільки не стовбич з пантофлями в одній руці і книжкою в другій.

Поправ освітлення, щоб не втомлювались очі. Зроби це вже зараз, бо як заглибишся в читання, то несила буде відірватися. Постав лямпу так, щоб на сторінку не падала тінь і текст не розсипався по сірому тлі паперу густим кришивом чорних цяток, однаковісіньких, наче зграя мишей. Але вважай, щоб світло не було надто яскраве й не разило від сліпуче білого паперу, роз’їдаючи обриси літер, наче південне сонце ополудні. Постарайся подбати про все потрібне, щоб потім ти не мусив переривати читання. Цигарка на відстані руки (якщо ти палиш), попільничка. Що там ще? Треба сходити в туалет? Дивись уже сам, не маленький.

Не те щоб ти сподівався чогось особливого саме від цієї книжки. Ти в принципі нічого й ні від кого вже не сподіваєшся. Багато людей, і молодших і старших за тебе, живуть, весь час чекаючи чогось надзвичайного: від книжок, від людей, від подорожей, від подій, від того, що наготував їм завтрашній день. Ти не з таких. Ти знаєш: найліпше, чого можна сподіватися, – щоб не сталося найгіршого. До такого висновку спонукує тебе як особистий досвід, так і спостереження за подіями ширшого, можна сказати, всесвітнього масштабу. А що ж книжки? Може, саме тому, що в реальному житті геть не лишилося місця для сподіванок, ти вирішив дозволити собі на це дитяче задоволення – сподіватися – у вузьких і виразно окреслених рамках: у світі книжок. Ці твої сподівання можуть справдитися або ні, але в кожному разі, розчарування буде легко пережити.

Отже, ти прочитав у газеті про нову книжку Італо Кальвіно, який уже кілька років нічого не публікував, – роман під назвою «Якщо подорожній одної зимової ночі». Ти пішов у книгарню й купив собі цю книжку. Що ж, молодець, – це ти зробив добре.

Вже на вітрині книгарні ти зауважуєш обкладинку з потрібним тобі заголовком. Прямуючи на цей маяк, ти прориваєшся крізь густі лави Книжок, Яких Ти Не Читав, а вони хмуро зирять на тебе з шаф та стелажів, намагаючись тебе залякати. Але ти знаєш, що не повинен перед ними пасувати, що серед них – гектари й гектари Книжок, Яких Можна Й Не Читати; Книжок, Написаних Не Для Того, Щоб Їх Читали; Книжок, Які Ти Вже Прочитав, Навіть Не Розгортаючи, Бо Вони Належать До Категорії Тих, Що Були Прочитані Ще Перед Тим, Як Їх Написано. Так ти подолав перший оборонний рубіж, і на тебе накинулись орди Книжок, Що Їх Ти Неодмінно Й Охоче Прочитав Би, Якби Мав Більше Життів, Та На Жаль Життя Тільки Одне. Ти обходиш їх швидким маневром і стикаєшся з армією Книжок, Що Ти Збирався Прочитати, Але Спочатку Треба Було Прочитати Інші; Книжок Надто Дорогих, Які Ти Сподівався Купити, Коли Їх Виставлять На Розпродаж За Пів Ціни; Книжок, Таких Самих, Як Вищеназвані, – Коли Їх Видадуть У Дешевому Кишеньковому Форматі; Книжок, Що Їх Можна Спробувати В Когось Позичити; Книжок, Що Їх Усі Читали, А Тому Можна Вважати, Що Й Ти Їх Читав. Відбивши ці атаки, ти опиняєшся перед фортецею, де тримають оборону

Книжки, Що Ти Вже Давно Запланував Прочитати,

Книжки, Що Їх Ти Роками Шукав І Не Міг Знайти,

Книжки, Пов’язані З Чимось, Чим Ти В Даний Час Займаєшся,

Книжки, Що Ти Хотів Би Про Всяк Випадок Мати Під Рукою,

Книжки, Що Їх Можна Відкласти На Потім І Прочитати, Можливо, Влітку,

Книжки, Яких Тобі Бракує, Щоб Поставити Їх Поряд З Іншими Книжками В Твоїй Шафі,

Книжки, Що Викликають Раптове, Нестримне Й Не Зовсім Виправдане Зацікавлення.

І от, коли тобі вдалося скоротити безмежне число твоїх супротивників до певної цифри з великою, але бодай скінченною кількістю нулів, тобі й далі не дають перевести подиху, наскакуючи з засідки – Книжки, Прочитані Так Давно, Що Можна  Було Б Їх Перечитати, а з ними й Книжки, Що Ти Завжди Вдавав, Ніби Читав Їх, А Тепер І Справді Час Їх Прочитати.

Ти спритно ухиляєшся, звертаючи ліворуч, тоді праворуч, і проникаєш в цитадель Новинок, Цікавих З Огляду На Автора Або Тематику. Всередині цеї твердині теж можна сіяти сум’яття в лавах супротивника: виокремлювати у ворожих шерегах Новинки Авторів, Далеко Не Нових, або На Теми, Зовсім Не Нові (для тебе або взагалі), Новинки Невідомих (принаймні тобі) Авторів Або На Незнайомі (хай навіть тільки тобі) Теми, і визначати привабливість інших Новинок на підставі своїх бажань і свого запотребування на нове й не нове (нове, якого ти шукаєш у неновому, і не нове, якого шукаєш у новому).

Усе це означає, що, швидко перебігши поглядом заголовки виставлених на полицях книжок, ти прямуєш до купки свіжовидрукованих романів «Якщо подорожній одної зимової ночі», береш примірника й несеш його до каси, щоб узаконити своє право власности на цей трофей.

Ти ще разок зніяковіло позираєш на книжки довкола тебе (чи то пак книжки глипають на тебе з ніяковим виглядом собак, що з-за ґрат собачого притулку спостерігають, як один із їх колишніх товаришів біжить на повідці вслід за господарем, що зголосився його забрати) і йдеш собі.

Свіжовидрукованим книжкам властива якась особлива принада. Ти береш із собою не тільки саму книжку, а й її новизну, яка, щоправда, може нічим не різнитись од новизни усякого фабричного товару, – від тої марної, поверхової краси, якою пишаються також і книжки, аж поки не настане рання бібліотечна осінь – і їх обкладинка почне жовкнути, береги візьмуться поволокою бруду, кутики палітурки позагинаються й пообшарпуються. Ба ні, ти завжди маєш надію натрапити на справжню новизну, щоб вона, якщо вже раз назвалася новою, лишалася новою повсякчас. Прочитавши тільки-но видану книжку, ти вмить заволодієш цією новизною і  тобі вже ніколи не доведеться наздоганяти її у відчайній погоні. Може це саме та книжка? Хтозна. Погляньмо, як вона починається.

Ти, либонь, почав гортати книжку ще в книгарні. А може хотів, та не зміг, бо книжка була, наче лялечка, сповита целофановим коконом? Тепер ти в автобусі, сісти ніде, одною рукою ти тримаєшся за поруччя, а вільною рукою силкуєшся роздерти целофан, і рухи твої трохи мавп’ячі, мов у тої мавпи, що, повиснувши на пальмі, намагається обібрати шкуринку з банана. Та вважай-бо, ти штурхаєш ліктем сусідів, – попрохав би хоч вибачення.

А може, продавець не загортав твою покупку в целофан, а просто поклав її в поліетиленовий пакет. Це спрощує діло. Ти за кермом свого автомобіля, спинився на світлофорі, дістаєш книжку з пакета, здираєш з неї прозоре опаковання і починаєш читати перші рядки. І тут на тебе налітає шквал пронизливих гудків – уже зелене, а ти заблокував рух.

Ти за своїм робочим столом, книжка наче випадково затесалася поміж розкладені перед тобою папери, і от певної миті ти перекладаєш кілька папок з одного стосу на інший і бачиш перед собою її – книжку. Ти з розвіяним виглядом розгортаєш її, злягаєш ліктями на стіл, підпираєш голову кулаками, – збоку може здатися, що ти вивчаєш якийсь документ, а насправжки ти вчитуєшся в перші рядки роману. Трохи-потрохи ти відкидаєшся на спинку крісла, піднімаєш книжку перед собою, десь на рівень носа, завалюєш стілець на задні ніжки, висуваєш бічну шухляду столу, щоб покласти на неї ноги (коли читаєш, положення ніг дуже важливе), або випростовуєш ноги на столі, поверх занехаяних, непереглянутих паперів.

Чи ж тобі не здається, що це – вияв неповаги? Неповаги, звісно ж, не до своєї роботи (ніхто не береться оцінювати твої професійні якості, – я припускаю, що твої службові обов’язки органічно вписуються в так звану невиробничу сферу, яка становить левову частку національної та світової економіки), а до книжки. А що вже казати, коли ти – волею чи неволею – належиш до числа тих, для кого “працювати” значить “працювати по-справжньому”, виконувати – свідомо або мимоволі – щось може й не надто важливе, але хоч трохи корисне для когось іще, окрім тебе самого: тоді книжка, що її ти приніс на робоче місце немов амулет або талісман, буде для тебе повсякчасною спокусою, вона раз по раз, на коротку мить, відволікатиме тебе від головного об’єкта твоєї уваги: чи то від штампування перфокарт, чи то від каструль на плиті, чи то від важелів керування бульдозером, чи то від пацієнта, що з розпоротим черевом лежить на операційному столі.

Словом, краще б ти угамував свою цікавість і взявся до книжки, вже як прийдеш додому. Отепер – прошу дуже. Ти у себе в кімнаті, ніхто й ніщо тобі не заважає, ти розгортаєш книжку на першій сторінці, або ні, на останній, щоб першим ділом подивитися, скільки в ній сторінок. На щастя, книжка не надто довга. В наш час писати довгі романи – це нонсенс: час розбився на кусочки, і в нашому житті, в наших думках лишилися тільки уламки часу, що мчать кожен своєю траекторією і зникають, не лишаючи слідів. Неперервність часу можна віднайти тепер тільки в романах тої епохи, коли час уже не здавався застиглим і непорушним, але й не вибухнув іще, мов та бомба, – епохи, що тривала років сто, не більше.

Ти крутиш книжку в руках, перебігаєш очима анотацію ззаду на суперобкладинці й на одвороті, – та це все так, загальники, порожні фрази. Воно й краще: ніхто не докидатиме своїх п’яти копійок до того, що книжка повинна сказати тобі сам-на-сам. Ти маєш сам узяти від книжки своє, не важливо, багато чи мало. Звісно, такі-от оглядини, читання спершу того, що зверху, а тоді вже того, що всередині, – це частинка особливого задоволення, яке дає нова книжка. Проте, як і всяке попереднє, підготовче задоволення, воно не повинно тривати довше, ніж треба для того, щоб підвести тебе до повнішого й глибшого задоволення самою дією, – читанням книжки.

Отже, ти готовий прочитати перші рядки першої сторінки. Ти готуєшся з першої ж миті упізнати неповторну манеру авторового письма. Та ба. Не впізнаєш. А хоча, як добре поміркувати, хто сказав, що в цього автора є неповторна манера письма? Певніше навпаки, він з тих письменників, що невпізнанно міняються з кожною написаною книжкою. І саме завдяки цій перемінливості ми його й упізнаємо. Правда, цим разом він, здається, геть не схожий сам на себе, коли зважити, що він писав раніше. Ти розчарований? Поживемо – побачимо. Мабуть, попервах ти будеш трохи спантеличений. Так буває, коли стрічаєш людину, що уявлялася тобі зовсім інакшою, і ніяк не можеш погодити її вигляд із своїм уявленням. Але, перегортаючи сторінку за сторінкою, ти бачиш, що книжка читається й так, – хай чого ти там чекав од її автора, – що вона захоплює сама по собі. Як подумати, то так навіть ліпше. Неждано-негадано ти натрапив на щось, незнати що.ЯКЩО ПОДОРОЖНІЙ ОДНОЇ ЗИМОВОЇ НОЧІ

Дія роману починається на залізничному вокзалі. Пахкає, грюкає й сопе локомотив, пара, що виривається з-під поршнів, туманом заволікає заголовок, а клуби диму оповивають краєчок першого абзацу. Серед тяжкого залізничного духу невидимим потічком розливається запах вокзального буфету. Хтось стоїть і дивиться крізь мутне скло вітрини, тоді прочиняє скляні двері бару. Все як у тумані, наче дивишся на світ короткозорими очима чи, може, очі твої сльозяться од вугляного пилу. Сторінки книжки тьмаві, як шиби у вікнах старого поїзда, а на рядках і уступах тексту сірими пасмами осідає дим. Дощовий вечір. Чоловік заходить у бар, розпинає ґудзики на вогкому пальті, його усього обгортає парою. Чути, як свист локомотива віддаляється все далі й далі уздовж рейок, що, скільки бачить око, вилискують крапельками дощу.

Старий бармен запускає кавоварку, неначе машиніст, який дає гудок, і кавоварка, мов той паровоз, посвистує і бухає парою. Принаймні такий образ вимальовується з послідовности фраз у другому абзаці. В тому ж таки абзаці картярі, що сидять за столиками, притуливши до грудей складені віялом карти, озираються на прибульця, повертаючи в три заходи спершу шию, тоді плечі, а тоді стілець. Тим часом завсідники бару підносять до вуст чашки і дмухають на поверхню кави, ледь розтуливши губи й примруживши очі, або надсьорбують пиво з повної по вінця гальби, зосереджено пильнуючи, щоб ні крапля не перелилася через край. Кіт дугою вигинає спину, касирка з дзенькотом закриває касовий апарат. Всі ці деталі вказують на те, що йдеться про маленький провінційний вокзал, де кожного приїжджого відразу помічають.

Залізничні вокзали всі однакові. І дарма, що світло ліхтарів не сягає поза межі розпливчастого ореолу довкола ліхтарних стовпів – увесь цей краєвид ти знаєш як свої п’ять пальців. Тобі знайомий отой запах поїздів, що не розвіюється навіть після того, як усі поїзди давно поїхали, залізничний запах, яким пахне вокзал після того, як його покинув останній поїзд. Світло вокзальних ліхтарів, як і рядки, що ти читаєш в книжці, здається, слугує для того, щоб затемнювати, а не прояснювати невиразні обриси, півзаховані за поволокою туману й пітьми. Не минуло й дня, як я приїхав на цю станцію, – приїхав уперше в житті, – а враження таке, немовби все своє життя я провів саме тут, заходячи й виходячи з отого бару, переходячи від запахів перону до запаху вогкої тирси, якою посипано долівку в клозеті. Усе це змішується в один-єдиний запах – запах чекання, запах телефонних будок, у яких ти тільки й робиш, що видобуваєш із телефона-автомата незужиті жетони, бо номер, який ти накручуєш, не подає ознак життя.

Людина, що ходить туди-сюди між баром і телефонною будкою, – це я. Точніше сказати, ця людина зветься «я», і ти не знаєш тут нікого, окрім неї, так само як цей вокзал називається просто «вокзал», і поза ним немає нічого, крім телефонного дзвоника, який дзеленчить, не знаходячи відгуку, в темній кімнаті в якомусь далекому місті. Я вішаю слухавку, чекаю, поки металеве нутро автомата з брязком виплюне незужитий жетончик, і знову розчиняю скляні двері бару, прямуючи до  прилавка, де в клубах пари сушаться навалені на купу чашки.

Кавоварки в вокзальних кафе не приховували й не приховують свого споріднення з локомотивами: давніші – з давніми паровиками, сучасніші – з новітніми електровозами. Я ходжу туди-сюди, кручуся, не знаходжу собі місця: я втрапив у пастку, в одну з тих позачасових пасток, що підступно чигають на кожному вокзалі. Вугляний пил усе ще висить у повітрі (дарма що вже багато років, як залізницю електрифіковано), і роман, що в ньому йдеться про вокзали та поїзди, не може не донести до читача цих курних пахощів. Ти прочитав ось уже кілька сторінок і мав би вже з’ясувати собі, чи отой вокзал, куди привіз мене запізнілий поїзд, належить до минувшини чи до теперішньости. А проте ріка слів далі плине сірою й безликою нічийною землею, де всі чуттєві орієнтири зведені до найменшого спільного знаменника. Вважай: це все, без сумніву, тільки для того, щоб зацікавити тебе, щоб ти й незчувся, як сам будеш утягнутий у розвиток сюжету, – це пастка. А може автор просто ще не вирішив (як, зрештою, і ти, читачу), чого ти більше хочеш: щоб я приїхав на старосвітську станцію, яка б створювала враження повороту в минуле, віднайдення давно утраченого часу, чи навпаки, щоб мерехтіння вогнів і мішанина звуків наповнили тебе відчуттям скороминущости життя і задоволенням від того, як тепер прийнято вважати, безмежно приємного факту, що ти – живий. Може це тільки мої очі, короткозорі чи запалені від куряви, бачать цей бар (або «вокзальний буфет», як його ще величають) розмито й туманно. Може насправжки він залитий світлом, яке ллється з трубчастих лямп кольору блискавки і, відбиваючись від дзеркал, переповнює собою всі проходи й закутки. І весь цей простір без тіней заполонює музика, – вона громом вибухає з могутньої колонки «Убий тишу», що вся аж дрижить від натуги. Міні-більярди та інші гральні автомати, як-от «іподром» чи «тир», – усі працюють без перепочинку. Кольорові хмарки плавають у прозорих глибинах телевізора і великого акваріюма з золотими рибками, що жваво грають у прямовисних струменях повітряних бульбашок. А в руці я тримаю не потертий, натоптаний портфель, а квадратову пластикову валізку, устатковану маленькими коліщатами, так що її можна тягти за собою за хромовану висувну ручку.

Ти, читачу, гадав, що тут, на пероні, мій погляд був прикутий до ажурних, наче алебарди, стрілок круглого вокзального годинника. Ти уявляв, як я марно силуюся повернути їх назусп’ять, щоб вони закрутились назад, заднім ходом пройшли через цвинтар давноминулих годин, що бездиханно спочивають у пантеоні циферблату. Але хто тобі сказав, що все саме так, не інакше? Цілком можливо, що цифри на білих металевих прямокутниках перегортаються в віконцях годинника, наче сторінки книжки: клац-клац – і ще одна хвилина падає на мене, мов ніж гільйотини. Зрештою, так чи так, а результат однаковий: у цьому лискучому, плинному світі моя рука, що стискає слухняний штурвал валізки на коліщатах, завжди виражатиме глибокий внутрішній спротив, так ніби цей нехитрий багаж тяжіє наді мною невдячним і виснажливим тягарем.

Мабуть мені прилучилося щось не те: помилкова адреса, затримка поїзда, не встиг на пересадку. Може, по прибутті я мав із кимсь зв’язатися, напевно, з приводу цієї валізи, що ніяк не йде мені з голови, – чи то тому, що боюся її згубити, а чи тому, що ніяк не трапиться нагода її збутися. Утім, можна з певністю сказати, що це не абиякий багаж, щоб можна було здати його в камеру схову чи навмисне забути його в почекальні. Дарма я дивлюсь на годинника: якщо хтось і ждав мене, то вже давно махнув рукою і пішов. Дарма я з безсилою злостю намагаюся повернути назусп’ять годинники й календарі в надії повернутися назад у ту хтознаколишню мить, коли сталося щось, що не повинно було статися. А що як на цьому вокзалі я повинен був зустріти когось, хто не мав тут ніякого іншого діла, крім як висісти з одного поїзда, щоб потім сісти в другий, – так само, як це мав би зробити й я.? І хтось із нас двох мав передати іншому щось важливе, наприклад, я мав би вручити йому цю валізу на коліщатах, яка досі зі мною і так дошкульно муляє мені руку? Якщо так, то єдине, що мені лишається, – це спробувати відновити втрачені зв’язки.

Я вже не раз, перемірявши кроками кафе, ставав у дверях, що виходять на невидимий майдан, – і щоразу натикався на стіну темряви, яка тіснила мене назад, у цей осяйний лімб, затиснутий між двома темними просторами: між плетивом залізних рейок і зануреним у морок містом. Вийшовши, куди ж я попрямую? Місто там, надворі, не має ще навіть імени, і ми ще не знаємо, чи лишиться воно поза романом, а чи вбере його без останку в свій чорнильний морок. Знаю тільки, що перший розділ ніяк не хоче відпустити мене з цеї станції – було б нерозсудливо не підождати тут, де мене можуть шукати, та й не варто ніде волочитися з цією непокладною валізою. Тому я знов і знов напихаю жетонами черево телефонного автомата, а він уперто випльовує їх назад. Я пхаю багато жетонів один по одному, мабуть, дзвонитиму в інше місто, а то й закордон: хтозна, де вони – ті, від кого я мав би дістати вказівки або й накази. Ясно одно: мене прислав сюди хтось інший. Я не схожий на того, хто приїхав за приватною справою чи полагоджує якісь там власні оборудки. Найпевніш, я просто виконавець, пішак у хитро закрученій партії, маленький гвинтик у величезному механізмі, такий маленький, що сиди й не витикайся. Ба й справді, передбачалося, що я зникну, не лишивши ніяких слідів, а я щохвилі лишаю по собі слід: і тоді, коли ні з ким не розмовляю, – бо здається, ніби я від когось ховаюсь або щось приховую, і тоді, коли розмовляю, – бо кожне сказане слово десь та й осяде, і згодом завжди може виринути звідтіля в лапках чи без лапок. Може саме тому автор нагромаджує припущення на припущення в довгих абзацах без діялогів, – щоб за олив’яною товщею густих і тьмяних слів я міг заховатися й непомітно зникнути.

Я з тих людей, що не привертають уваги, – безлика постать на безбарвному тлі, і якщо ти, читачу, не міг не вирізнити мене з-посеред інших пасажирів, що сходили з поїзда, а відтак невідступно стежиш за моїми переміщеннями поміж баром і телефонною будкою, то це тільки тому, що я називаюся «я», і це єдине, що про мене відомо. Однак цього вже досить, щоб ти був готовий вкласти в це незнайоме «я» часточку себе самого. Так само й автор: він не мав наміру нічого говорити од себе і вирішив назвати свого персонажа «я» тільки для того, щоб заховати його від читачевих очей, бо ж усяке інше ім’я чи означення було б далеко промовистіше, ніж цей голий займенник. А проте, коли він пише слово «я», йому хочеться вкласти в це «я» часточку себе самого, своїх справжніх чи вигаданих почуттів. Нема нічого простішого, ніж ототожнити себе зі мною. Поки що я поводжуся як подорожній, що не встиг пересісти на потрібний поїзд, а така ситуація знайома, либонь, кожному. Але те, що діється на самому початку роману, завжди пов’язане з чимось іще, що вже сталося чи тільки має статися, і саме в цьому й полягає ризик ототожнення зі мною – і для тебе, читача, і для нього, автора. І дарма, що зав’язка цього роману буденна, шаблонова, невиразна, словом, така собі – тим чорніша тінь загрози насувається на ту частинку вашого «я», яку ви так необачно вклали в «я» персонажа. Ви ж навіть не здогадуєтеся, що за минуле тягнеться за мною, наче та непокладна валізка, що мені так кортить її спекатись.

Позбутися валізи – це перше, що треба зробити, коли вже я хочу, щоб усе стало, як раніше – тобто перед тим, як сталося все те, що сталося потім. Саме це я й маю на увазі, коли кажу, що хотів би повернутися назад у часі – я хотів би скасувати наслідки певних подій і повернути все до початкового стану. Але кожна мить мого життя – це нагромадження нових і нових фактів. Кожен із цих нових фактів тягне за собою свої наслідки, – і чим дужче я стараюся повернутися в нульову точку, звідки все й почалося, тим швидше я від неї віддаляюся. Всі мої зусилля спрямовані на те, щоб ліквідувати наслідки попередніх моїх учинків, і в цьому ділі мені вдалося досягти певних успіхів, так що серце моє сповнюється полегшенням і надією. А проте я мушу здавати собі справу, що кожний учинок, покликаний ліквідувати наслідки попередніх учинків, зрушує нестримну лавину нових подій, і в результаті все стає ще складніше, ніж було. Тому-то я повинен ретельно зважувати кожен крок, щоб, з одного боку, ліквідувати максимум небажаних наслідків, а з іншого, щоб наслідки цієї ліквідації були мінімальні.

Хтось, кого я не знаю, мав би стріти мене, тільки-но я вийшов з поїзда, – та ба, все пішло перевертом. То мав би бути чоловік з валізою на коліщатах, такою самою, як і моя. Дві валізи повинні були наче випадково зустрітися тут, на пероні, серед метушні пасажирів, що спішать від одного поїзда до іншого. Це могло б трапитись цілком випадково, і якби трапилось, ніхто б і не здогадався, що це не просто так. Але той, хто чекав мене, мав іще сказати пароль, – глянувши на газету, що визирала б у мене з кишені, і помітивши заголовок про результати кінських перегонів – він би сказав: «Ага, то переміг Зенон Елейський». Після цього ми б узялися за свої валізи, пововтузившись незграбно з їх довгими металевими ручками, перекинулися б кількома фразами про перегони, про фаворитів і ставки, і розійшлися б кожен до свого поїзда, тягнучи за собою кожен свою валізу. Ніхто б нічого не помітив: я лишився б із його валізою, а він забрав би мою.

Досконалий план, такий досконалий, що вистачило дурнички, щоб звести усе нанівець. І от я сиджу тут і не знаю, що робити. Останній подорожній, що дожидає незнати чого на цьому вокзалі, який до самого ранку вже не прийме ні не виправить у дорогу жодного поїзда. О цій порі маленьке провінційне містечко давно замкнулося у свою шкаралупу. У вокзальному барі лишилися тільки місцеві, що всі між собою як не приятелі,  то знайомі. Їм нема ніякого діла до вокзалу й поїздів, та вони все одно присунули сюди через темний майдан. Може, просто, всі інші бари давно позачинялися? А може, їх принадив той особливий шарм, якого ще не втратили провінційні вокзали, той дух новизни, що завжди тут витає? А може, їм пригадався той час, коли вокзал був єдиною точкою дотику між їх маленьким світом і світом великим?

Правду кажучи, провінційних містечок давно вже нема, а може ніколи й не було: кожний пункт миттєве сполучається з кожним іншим, і почуття ізоляції можна дізнати хіба що по дорозі з одного пункту в другий, поки ти ще не перебуваєш, власне кажучи, ні там, ні тут. Отак і я сиджу в цьому барі, не будучи, по суті, ні тут, ні там: тутешні бачать у мені чужого, хоча б тому, що я дивлюся на на них як на тутешніх і завидую їм. Так, завидую. Я спостерігаю за життям цього пересічного містечка в цей звичайнісінький, нічим не примітний вечір і усвідомлюю, що сам я хтозна як надовго позбавлений таких-от звичайнісіньких вечорів. Я думаю про тисячі містечок, таких як це, про сотні тисяч залитих світлом ресторанчиків і кафе, де сидять люди і мирно споглядають, як на землю падає вечірня темрява, і в головах у них не рояться такі думки, як-от у мене. Мабуть, вони думають про щось своє, про щось, можливо, зовсім незавидне, але в цю мить я ладен помінятися думками з першим-ліпшим із них. Взяти хоча б одного з тих юнаків, які оце підходять до власників крамниць і барів, закликаючи їх підписатись під петицією до Міської ради про податок на неонові вивіски, – тепер вони саме читають її барменові.

У романі чуються уривки розмов, приточені, здається, тільки для того, щоб наочніше зобразити повсякденне життя провінційного містечка. – А ти, Армі, вже підписалася? – питає хтось у жінки, що повернута до мене спиною: довге пальто, оторочене смушком, одвислий хлястик, високий комір, цівка диму піднімається від її пальців і в’ється навколо ніжки келиха. – А хто вам сказав, що я збираюся вішати в себе в крамниці неонову вивіску? – відказує вона. – Якщо місто хоче заощадити на ліхтарях, то я, скажу вам, ані не гадаю освітлювати вулиці своїм коштом! Де моя галантерея, всі й так знають. Мені що: опустила віконниці, і все, а кому темно на дворі – то добраніч, пора спати!

– Саме тому ти й повинна підписатися, – переконують її. Вони з нею на ти. Тут усі одне з одним на ти. Балакають тутешньою говіркою. Ці люди звикли бачитися щодня вже хтозна скільки років, і кожна їх розмова – це продовженням давніх розмов. Починаються жарти, часом ущипливі. – Ти признавайся, тобі ж воно й на руку, що темно, – ніхто й не побачить, хто там до тебе шастає! Ану, що за клієнти ходять до тебе чорним ходом?

Голоси зливаються в невиразний гомін, з якого раз по раз виринають слова або фрази, важливі для подальшого розвитку сюжету. Щоб книжка читалася як має бути, ти повинен примічати не тільки гомін, а й те, що за ним приховане, хоча цього останнього ти (як, зрештою, і я) не годен уловити. Читаючи, треба бути водночас і розвіяно-замріяним, і уважно-зосередженим, як от я, що сиджу й задумливо слухаю цей гомін, поклавши лікоть на прилавок бару і підперши кулаком щоку. І якщо з туману й темряви роману поволі проступають окремі людські постаті, то це для того, щоб ти, читачу, уявив собі обличчя, яких ніколи перед тим не бачив, хоча, здається, бачив їх тисячі разів. Ми в містечку, на вулицях якого трапляються усе одні й ті самі люди. Їх лиця несуть на собі тягар звичности, і цей тягар тяжіє також і над тими, хто (як, наприклад, я) прибув сюди вперше в житті, а проте розуміє: таких облич – тисячі, ті самі риси тисячі разів вимальовувались або розпливались у дзеркалах бару, і кожного-кожнісінького вечора на цих обличчях застигають або м’якнуть такі самі вирази. Ця жінка була, напевно, першою красунею в містечку. Ще й тепер, коли я дивлюсь на неї поглядом стороннього, вона здається нівроку привабливою. Та тільки-но я пробую поглянути на неї очима інших завсідників бару, як на її чоло лягає поволока втоми. Може це тінь од їхньої втоми (чи од моєї, чи од твоєї)? Вони знають її ще з тих часів, як вона була дівчинкою, знають, хто вона, що вона й чим вона дише. Може, хтось із них колись упадав коло неї, але що там згадувати, було та спливло. Словом, її образ губиться і блякне під густим шаром інших образів, і цей багаж спогадів, чужих спогадів, що наче дим витають у світлі лямп, не дає мені дивитися на неї так, як дивляться на людину, побачену вперше в житті.

Здається, головне заняття відвідачів бару – битися об заклад. От, один з них каже: Ану, давайте в заклад, хто перший сьогодні заявиться – доктор Марне чи комісар Ґорін? А другий: А  хто вгадає, що зробить наш доктор Марне, щоб не наткнутись на свою колишню половинку: піде грати в міні-більярд чи сяде заповнювати спортлото?

У моєму становищі годі що-небудь передбачати: я не можу сказати, що трапиться зі мною в наступні півгодини. Взагалі, я не можу навіть уявити собі життя, в якому завжди стається або те, або інше, і обидва варіянти наперед відомі, так що лишається тільки робити ставки.

– Не знаю, – кажу я тихо.

– Не знаєте – що? – питає вона.

Мені здається, що ця думка з тих, які можна й висловити, а не просто заховати там, де я ховаю всі свої думки, – висловити жінці, що сидить тут, поруч, за прилавком бару, – це та сама, що торгує галантереєю, і я давно вже хотів зав’язати з нею розмову. – У вас тут завжди – так?

– Ні, зовсім ні, – відповідає вона, і я знав, що саме так вона й відповість. Вона каже, що нічого й ніколи не можна передбачити, ні тут, ні де інде. Звісно, щовечора о цій порі доктор Марне зачиняє амбулаторію, а комісар Ґорін закінчує чергування в комісаріяті поліції, і обоє завжди прямують сюди. Хтось прийде раніше, хтось пізніше – але що з того?

– У кожному разі, ніхто, як бачу, не сумнівається, що доктор воліє не попадатись на очі колишній пані Марне? – кажу я.

– Колишня пані Марне – це я. – відказує вона. – Не вірте всьому, що балакають.

Тепер уся твоя увага, читачу, зосередилася на жінці. Уже кілька сторінок поспіль ти, чи я, чи, краще сказати, – автор ходить коло та навколо цієї жінки, присутньої так відчутно, але водночас незримо, і ти все ждеш, коли цей примарний жіночий образ набере плоті й крови – так само, як набирають плоті й крови всі жіночі образи на сторінках романів. І твоє, читачу, нетерпляче дожидання підштовхує автора до цеї жінки, і навіть я, що маю в голові зовсім інші клопоти, не вдержався, щоб не почати з нею розмову, яку треба буде перервати якомога скорше, – і піти, щезнути. Ти, звісно ж, хотів би дізнатися більше про те, яка вона з себе, але на друкованих сторінках проступають хіба що окремі деталі: її вид захований за цигарковим димом і густим волоссям, і важко сказати, що криється за гірким виразом її вуст, крім самої цієї гіркоти.

– А що балакають? – питаю я. – Я нічого такого не чув. Знаю тільки, що у вас галантерейна крамниця, без неонової вивіски. Але не знаю навіть, де.

Вона пояснює. Це крамниця з галантереєю, валізами й іншими дорожніми знадобами. Не на привокзальному майдані, а далі, в бічному провулку коло вантажної платформи, там де залізничний переїзд.

– А чого це вас цікавить?

– Знаєте, я хотів би приїхати сюди раніше. Пройшовся б темною вулицею, побачив би світло у вашій крамниці, зайшов би на вогник, запитав би – чи не помогти вам опустити віконниці.

Вона сказала, що крамниця вже зачинена й віконниці опущені, але вона повинна ще вернутися туди, щоб зробити облік товару, і затримається допізна.

Люди в барі жартують і плескають одне одного по плечах. Один заклад хтось уже виграв: у приміщення зайшов доктор Марне.

– Комісар сьогодні спізнюється... З чого б це раптом?

Доктор заходить і широким жестом вітається з присутніми. Його очі не затримуються на жінці, та він, ясна річ, помічає незнайомця, який розмовляє з нею. Доктор іде в глибину бару, повернутий спиною до прилавка. Кидає монету в міні-більярд. Отут-то я, що мав би лишатися непоміченим, – був вивчений, сфотографований очима, від яких не сховаєшся, – очима, що не забувають нікого й нічого, пов’язаного з цією жінкою, предметом докторових ревнощів і душевних мук. Досить хоч раз побачити погляд цих очей, трохи шорсткий, трохи млосний, щоб зрозуміти: драма, що розігралася між доктором і його дружиною, далека від завершення. Він щовечора приходить сюди в бар, щоб дивитись на неї, щоб вередити стару рану, а може, щоб знати, хто сьогодні проводжатиме її додому. А вона, либонь, щовечора приходить у бар навмисне для того, щоб завдати йому болю, – а може, з надією, що він призвичаїться до болю, і біль стане для нього простою звичкою з отим присмаком порожнечі, який повсякчас учувається на її вустах та в її житті.

– Знаєте, чого б мені хотілося понад усе на світі? – кажу я, бо тепер уже нема іншого виходу, як вести розмову далі. – Повернути назусп’ять усі годинники.

Вона відповідає щось банальне: – Досить тільки пересунути стрілки. – Ні, я маю на увазі – силою думки, зосередившися, зупинити час і повернути його назад, – кажу я, хоча неясно: чи я справді кажу це, чи тільки хотів би сказати, чи, може, то автор так тлумачить ті уривки фраз, що я мурмочу. – Коли я приїхав сюди, то перше, що спало мені на гадку: може, мені таки вдалося зусиллям думки повернути час на сто вісімдесят градусів. І ось я на вокзалі, з якого вперше поїхав колись у світ, а тут усе лишилося таке самісіньке, як було, геть нічого не змінилося. Усі ті життя, що я міг би прожити, починаються тут. Тут – дівчина, що могла б стати, але не стала моєю дівчиною, з тими самими очима, тим самим волоссям...

Вона озирається, видно, глузуючи з мене. Я киваю на неї. Кутики її вуст ледь-ледь піднімаються, наче  вона збирається усміхнутися, а тоді завмирають: може вона передумала, а може, тільки так і всміхається.

– Не знаю, чи це комплімент, але даймо, що так. І що ж далі?

– А далі – ось я, тут, тепер, із цією валізою.

Це вперше я згадав у розмові валізу, хоч вона ні на мить не йде мені з голови.

А вона: – Сьогодні – день квадратових валізок на коліщатах.

Я спокійний, незворушний. Питаю: – Що ви хочете сказати?

– Нині я саме продала одну валізку, точнісінько, як ваша.

– Кому продали?

– Якомусь приїжджому. Як і ви. Пішов просто на вокзал, на поїзд. З порожньою валізкою, допіро купленою. Достоту як ваша.

– Що ж тут дивного? Хіба ви не валізками торгуєте?

– Таких, як оця, тут ніхто не купує. Відколи я їх завезла, ще жодної не спродала. Не подобаються людям. Або не треба нікому. А може, у нас ще про такі не знають. Ця модель, певно, досить зручна.

– Тільки не для мене. Я от сиджу і думаю, як чудово я міг би провести сьогоднішний вечір, аж тут – бабах, згадую за цю махину, що я мушу волочити за собою. І вже мене як до землі прибило, нічого більше не хочеться.

– То чого ж ви не лишите її де-небудь?

– Може, в крамниці з валізками? – кажу.

– А чом би й ні? Одною більше, одною менше.

Вона встає з табурета, поправляє перед дзеркалом комір і пасок.

– Якщо за годинку-півтори я проходитиму десь поблизу і постукаю в віконницю – ви почуєте?

– Спробуйте.

Ні з ким не прощаючись, вона виходить надвір.

Доктор Марне кидає міні-більярд і прямує до бару. Хоче глянути мені в лице, почути ущипливі натяки завсідників, побачити адресовані йому глумливі посмішки. Та за столиками кожен заклопотаний своїм: вони роблять ставки, ставки на нього, і їм однаково, що він стоїть і слухає. Навколо веселощі, перешепти, поплескування по плечах. Хтось травить бородаті анекдоти, хтось пробує когось підколоти, але доктор Марне оточений незримою границею, якої ніхто не зважується переступати: не тільки тому, що Марне – медик, начальник санстанції чи щось таке, а й тому, що він хороша людина. А може тому, що він такий безталанний, а проте, несучи тягар своїх негод, лишається хорошою людиною.

– Комісар Ґорін сьогодні перебив усі ставки. Пізно як ніколи, – каже хтось, бо саме цієї миті до бару заходить комісар.

Зайшов. – Привіт товариству! – Підступив до мене, скинув поглядом на валізу, на газету в кишені, процідив крізь зуби:  – Зенон Елейський, – і пішов до автомата з цигарками.

Мене хтось виказав? Чи, може, цей поліцейський працює на нас? Я прямую до автомата, наче теж хочу взяти пачку курива.

Він до мене: – Жана шльопнули. Мотай відсіля.

– А валіза? – питаю я.

– Валізу забирай з собою. Тепер вона нам ні до чого. Сядеш на експрес об одинадцятій.

– Він же тут не зупиняється...

– Зупиниться. Іди на шостий перон. У сам кінець, аж до вантажної платформи. Маєш три хвилини.

– Але...

– Бігом, а то я буду змушений тебе заарештувати.

Наша організація могутня. В її руках і поліція, і залізниця. Я тягну валізу містком через колію, виходжу на шостий перон. Іду вздовж перону. Вдалині видніється товарна платформа, крізь туман і темряву проступають обриси залізничного переїзду. Комісар стоїть у дверях бару і проводжає мене поглядом. Експрес мчить на повній швидкості. Пригальмовує, спиняється, ховаючи мене від комісарових очей. Тоді рушає.

ІІ

Ти прочитав уже сторінок тридцять і не на жарт захопився. Та раптом ти зауважуєш: «Гм, ця фраза здається знайомою. І взагалі, у мене таке враження, що весь цей пасаж я десь уже читав». Все ясно: певні мотиви пронизують роман червоною ниткою, текст сплетений з повторів, у яких віддзеркалюється круговерть часу. Такий читач, як ти, не ловить ґав і помічає всі ці хитрощі, всі ці письменницькі штучки – ти бачиш авторові задуми, як на долоні. Та все ж, ти трохи розчарований. Тільки-но ти по-справжньому втягнувся, як автор вирішив козирнути цим заїждженим фокусом – слово до слова повторити цілий абзац. Абзац, кажеш? Та тут повторюється щонайменше сторінка, візьми порівняй – він не змінив ані коми. А наступна сторінка? Те саме – слово в слово те саме, що ти вже читав.

Хвилиночку. Поглянь-но на номер сторінки. Хай йому чорт! Та ж після 32-ї іде 17-а! Ти гадав, що це така мудрована манера письма,  – а це просто-на-просто типографський брак: ті самі сторінки зброшуровані два рази. Під час брошурування сталася накладка: книжка, як відомо, друкується великими аркушами, по шістнадцять сторінок на кожному, а потім ці аркуші складають увосьмеро – в зошити. Далі зошити брошурують – зшивають докупи й оправляють – і могло статися, що під одну оправу потрапило два однакові зошити. Такі випадки бувають досить часто. Ти гарячково гортаєш книжку, щоб знайти сторінку 33, якщо вона взагалі там є. Два однакові зошити – це не така вже й непоправна вада. Непоправною вона стає тоді, коли одного з зошитів немає взагалі. Може, він потрапив до іншого примірника, в якому цей зошит буде зброшурований два рази, а того іншого – бракуватиме. Хай там що, а тебе кортить читати далі. Ти знати нічого не хочеш – ти дочитав до найцікавішого, тут не можна пропускати ні рядочка.

Ось і знову сторінка 31, 32... А далі? Далі – та сама сторінка 17, вже втретє! Що ж це за книженцію ти викупив? Вона що, вся складена з тих самих зошитів? Знов і знов ті самі тридцять дві сторінки!

Ти жбурляєш книжку на підлогу. Якби твоя воля, ти викинув би її з вікна, дарма що воно зачинене. Ти пропхав би її крізь тонкі леза опущених жалюзів, що розкришили б на триння цей недоладний жмут паперу, – і фрази, слова, морфеми та фонеми так і порснули б на всі боки, щоб ніколи більше не сполучитися в речення. Швиргонув би просто в вікно, розбивши шибу, а якщо шиба з небиткого скла – тим краще, ти розмазав би її по склу, розтер на фотони, на хвильові коливання, на поляризоване випромінювання. Ти пропхав би її крізь стіну, щоб книжка, роздробившись на молекули й атоми, просоталася поміж атомами армованого бетону, щоб вона розпалася на електрони, нейтрони, нейтрино та інші, ще менші частинки. Ти загнав би її в телефонні дроти, щоб вона перетворилася на електричні імпульси, на потік інформації, скаламученої шумом і тріскотнявою перешкод, – і розсіялася в бурхливому вирі ентропії. Тобі так і кортить замахнутися й викинути її з помешкання, з дому, з кварталу, за межу міста і району, за кордон, поза обшар спільного ринку, західної цивілізації, континентальної платформи, з атмосфери, з біосфери, з стратосфери, з гравітаційного поля, з сонячної системи, з галактики, із скупчення галактик, щоб нарешті закинути її за ту границю, якої досяг всесвіт у своєму безнастанному розширенні, туди, де ще нема ні простору, ні часу, де вона поринула б не просто в небуття, а в царину того, чого ніколи не було й не буде, розчинилася б ув абсолютній, гарантованій, незаперечній негації. Ти зробив би з нею те, на що вона заслуговує, не більше й не менше.

Ба ні: ти підносиш її з підлоги, обтираєш із неї пилюку, – завтра ти понесеш її в книгарню, щоб обміняти. Ми знаємо, що ти людина досить імпульсивна, але навчився тримати себе в руках. Тебе найгірше дратує те, що ти мусиш терпіти над собою владу випадковостей, жеребу, лотереї, що людські справи так часто стають жертвою неуважности, недбалости, неточности – чи то твоєї, чи то чужої. В таких випадках тебе опановує гарячкове бажання направити згубні наслідки цих свавільних або неуважливих вчинків і відновити правильний порядок речей. Ти чекаєш не дочекаєшся тої хвилини, коли в тебе в руках опиниться новий, не бракований примірник книжки, яку ти вже почав читати. Ти кинувся б до книгарні просто зараз, якби не те, що всі крамниці вже давно позачинялися. Доведеться чекати до завтра.

Усю ніч ти – наче на голках. Сон плине каламутним, переривчастим потоком і скидається на читання роману. Сновидіння здаються тобі повторенням одного-єдиного, завжди того самого сну. Ти борешся із снами, як дехто бореться з життям, позбавленим сенсу й форми, ти шукаєш у снах правильної дороги, яка неодмінно повинна десь бути. Так буває, коли починаєш читати книжку і ще не знаєш, у який бік вона тебе попровадить. Ти хотів би створити навколо себе абстрактний, абсолютний простір і час, в якому ти міг би рухатись незмінною, чітко окресленою траєкторією. Та коли здається, що мети врешті досягнуто, ти помічаєш: на ділі ти недвижний, скований, змушений розпочинати усе спочатку.

Навзавтра, тільки но випала вільна хвилинка, ти біжиш у книгарню, заходиш, тримаючи в руці вже розгорнуту книжку і показуючи пальцем на 32 сторінку, так ніби цього вже досить, щоб причина твого візиту зробилась очевидною. – Ви знаєте, що ви мені продали... Ось, погляньте... Тільки-но я по-справжньому втягнувся, як маєш тобі...

Книгар анітрохи не знітився. – А, і в вас те саме? Тут уже приходили скаржитися. Оце сьогодні вранці я одержав листа з видавництва. Бачите? «Під час розповсюдження останніх новинок нашого каталогу виявилося, що частина тиражу книжки «Якщо подорожній одної зимової ночі» Італо Кальвіно є бракована і повинна бути вилучена з обігу. Через недогляд брошурувальників віддруковані аркуші згаданого роману були перемішані з аркушами іншого видання, польського роману «Недалеко від хутора Мальборк» Таціо Базакбаля. Видавництво прохає вибачення за прикрий недогляд і зробить усе можливе, щоб замінити браковані примірнки в якомога коротший термін» і так далі. Ну і скажіть мені, хіба я, бідний книгар, повинен потерпати через чужу халатність? Ми тут із самого ранку морочимося. Мусили переглянути цих «Подорожніх» по одному, книжку за книжкою. Слава богу, там не всі були зіпсовані, так що можу зразу поміняти ваш бракований примірник на новий, уже без ніякого ґанджу.

Хвилиночку. Зосередься. Розклади по поличках усі ті відомості, що посипались на тебе, мов з відра. Польський роман. Значить те, що ти був узявся читати, ще й так захоплено, – зовсім не те, що ти думав, а польський роман. Цю книжку тобі й треба зараз роздобути. Не дай себе обкрутити. Поясни чітко, що й до чого. – Ні-ні, розумієте, щодо цього Кальвіно, – мені на ньому зовсім не розходиться. Я вже почав був читати той польський роман, і якось не хочеться кидати. У вас є ще цей Базакбаль – нормальний примірник?

– Воля ваша. Тут кілька хвилин тому приходила одна дівчина з такою самою проблемою і теж захотіла поміняти бракованого Кальвіно на цього поляка. Отам, на прилавку, лежать Базакбалі, – он же, на купі, просто в вас під носом. Візьміть собі.

– Але тут уже всі сторінки на місці?

– Що я вам можу сказати? Не хотілося б іще раз оконфузитися. Та коли поважні видавництва присилають нам таку халтуру, – тут уже ні в чім не можна мати певности. Як я сказав синьорині, так кажу й вам: Якщо й ця книжка виявиться не в порядку, я поверну вам гроші. Це все, що я можу зробити.

Синьорина, він кивнув тобі на синьорину. Вона стоїть між двома стелажами і щось шукає серед «Сучасної класики» видавництва «Penguin». Делікатно, але рішуче проводить пучкою по корінцях кольору неспілих баклажанів. Очі великі й бистрі, шкіра гладенька, трохи смаглява, волосся хвилясте, пишне й густе.

Отже, Читачка опинилася у полі твого зору або, краще сказати, в полі твоєї уваги, чи то пак ти сам потрапив у її магнітне поле, що притягає тебе з непереборною силою. Тепер, Читачу, не гай часу, ти маєш чудовий привід зав’язати з нею розмову. Для знайомства є всі передумови. Зберися з думками. Ти стільки всього читав, буде чим козирнути. Чого мнешся? Вперед.

– О, то ви також... цього поляка, ну певно, – белькочеш ти скоромовкою, – буває ж таке, почнеш читати, так мало того, що сторінки переплутані, а то ще й, виявляється, воно зовсім не те, що ти купляв, – чорт зна що, – мені сказали, що й ви так само, – от і я, знаєте? – раз уже почав, то, думаю, треба дочитати, – так що я лишив ту і взяв цю, – але ж це треба, який казус.

Ну... Можна було б трохи зв’язніше, але головну ідею ти висловив. Тепер її черга.

Вона всміхається. На щоках у неї ямочки. Вона подобається тобі дедалі більше.

Вона каже: – О, справді, деколи так хочеться прочитати щось гарне. А ця, спочатку – так собі, а потім почала мені подобатись... Така злюча була, як побачила, що там усі сторінки однакові. А тоді виявилося, це інший автор. Я з самого початку щось таке підозрювала – зовсім не той стиль. А це, виявляється, Базакбаль. Але він, мушу сказати, непогано пише, цей Базакбаль. Я перед тим нічого не читала з його книжок.

– Я теж, – кажеш ти, підбадьорено і підбадьорливо.

– Як на мене, в нього надто туманний стиль. Воно, взагалі-то, часто буває: почнеш читати роман і попервах ну нічогісінько не розумієш. Це добре, коли книжка інтригує, зацікавлює. Та якщо вже з перших сторінок там скрізь туман і все в тумані, то боюсь, поки туман розвіється, у читача й охота до читання пропаде.

Ти багатозначно схитуєш головою. – Атож, не виключено.

– Я волію читати романи, в яких уже з першої сторінки все чітко, ясно й усе на своїх поличках, – додає вона. – Мені якось відрадніше, коли я бачу, що речі є саме такі, а не інакші – і не має значення, які саме. Хай навіть ідеться про речі, що зовсім мене не хвилюють.

Ти з нею згодний? То скажи. – Отож бо то й є, саме такі книжки – їх і варто читати.

А вона: – А втім, я не заперечую, цей роман теж досить цікавий.

Давай же. Не можна, щоб розмова затухала. Говори що-небудь, аби говорити. – Ви любите читати романи? Так? Я теж, буває, почитую, хоча волію публіцистику... І це все, на що ти спромігся? А далі? Мовчиш? Приїхали! Що, важко запитати: «А це ви читали? А те? А що вам більше сподобалося, це чи те?» От і маєте на півгодини про що балакати.

Біда в тому, що романів, особливо іноземних, вона прочитала багато більше, ніж ти, і пам’ять у неї ого-го. Вона згадує якісь епізоди й питає тебе: А пам’ятаєте, що сказала Річардова тітка, коли... А ти завів був мову про цю книжку просто тому, що десь чув її назву й хотів удати, ніби читав її, – і от тепер мусиш вивертатися й обережно, щоб не посковзнутися на слизькому, лепетати щось вельми загальне: – Про мене, цей епізод надто розтягнутий, – або: – Мені сподобалося, в цьому є певна іронія. – А вона на це: – Справді, ви так гадаєте? Ніколи б не сказала... – і ти розумієш, що схибив. Ти починаєш говорити про якогось відомого письменника, бо читав одну, максимум дві його книжки, а вона з ходу починає перебирати всю його творчу спадщину, бо, видно, знає її на зубок. А як вона в чомусь і не впевнена, то тим гірше, бо тоді вона питається в тебе: – А отой знаменитий епізод з розрізаною фотографією – це було в тому романі, чи в тому? Завжди я їх плутаю... – Ти, бачачи її невпевненість, пробуєш вгадати. А вона: – Та ну! Що ви не кажете? Не може бути... – Що ж, тут ви обоє трохи стушувалися.

Безпечніше було б обмежитись на тому, що ти читав учора ввечері, на книжці, яку ви обоє тримаєте в руках і яка має компенсувати вам недавнє розчаровання. – Лишається тільки сподіватися, – кажеш ти, – що цим разом нам попався нормальний примірник,  і в ньому всі сторінки на своєму місці, так що нам не доведеться кидати усе на півдорозі, як то буває, коли... – (Коли що? До чого ти це кажеш? Що ти верзеш?) – Словом, я гадаю, за другою спробою ми вже її дочитаємо, а дочитавши – лишимося задоволені.

– О, так, – відказує вона. Ти чув? Вона сказала: «О, так». Твоя черга закидати гачок.

– Маю надію, ми з вами ще побачимося. Я бачу, ви тут частенько буваєте, то може якось побалакаємо, обміняємося враженнями. – А вона відповідає. – З задоволенням.

Ти прекрасно знаєш, до чого ти гнеш, ти розкинув на неї невидиму сіть. – Вчора ми купили книжку Кальвіно, а виявилося, це Базакбаль. А тепер, чого доброго, виявиться, що цей Базакбаль – то насправжки Кальвіно. От сміху буде.

– Та боронь боже. Якщо так, ми подамо на видавництво в суд!

– Слухайте, а чого б нам не обмінятися телефонами? – (Ось до чого ти провадив, о Читачу, обвиваючись навколо неї, мов та гримуча змія, що заворожує жертву своїм торохкотанням!) – І коли виявиться, що в когось із нас бракований примірник, буде кого покликати на допомогу... Удвох маємо більше шансів зібрати повний комплект сторінок.

Ну ось, ти це сказав. Чи ж не природньо, що завдяки книжці між Читачем і Читачкою зароджується солідарність, спільність, зв’язок?

Можеш іти з книгарні, задоволений собою – ти, що твердив, ніби минули ті часи, коли від життя можна було сподіватися чогось хорошого. Тепер ти виношуєш на душі два бажання, кожне з яких сповнює тебе радісними надіями. Перше бажання пов’язане з книжкою, – ти хочеш нарешті продовжити перерване читання. Друге пов’язане з номером телефону, – ти хочеш знов почути то високе, то приглушене бреніння її голосу, коли вона відповідатиме на перший твій дзвінок. Це буде скоро, – може, вже завтра ти скористаєшся цією книжкою як благенькою приключкою і подзвониш до неї, щоб запитати, сподобалось їй чи ні, щоб сказати, скільки сторінок ти прочитав або не прочитав, щоб умовитися з нею про побачення...

Хто ти, Читачу, скільки тобі років, який є твій цивільний стан, яка професія і скільки ти заробляєш – питати про це було б неввічливо. Це твої особисті справи, розбирайся з ними сам. Що важливо, то це той стан душі, із яким ти в затишку свого дому пробуєш віднайти абсолютний спокій, щоб можна було з головою поринути в читання. Ти простягаєш ноги, тоді підбираєш їх під себе, тоді знову випростовуєш. Але сьогодні щось не так, як було вчора. Ти більше не самотній у своєму читанні: Ти думаєш про Читачку, яка в цю мить теж розгортає книжку, і поряд із романом, який можна прочитати, вимальовуються обриси роману, який можна пережити, – можливого продовження твоїх стосунків із нею, чи то пак можливого початку цих стосунків. От як сильно ти змінився від учора – ти, який завжди стверджував, що книжка, річ солідна й певна, яка завжди там де ти її поклав і якою можна втішатися без ніякого ризику, є далеко цінніша за всякий там життєвий досвід, завжди скоробіжний, мінливий, суперечливий. Отже, книжка стала інструментом, посередником у спілкуванні, місцем зустрічі? Що ж, це не означає, що читання стане менш захопливе. Може, якраз навпаки, сила його впливу навіть збільшиться .

У цього примірника – нерозрізані сторінки. Це перша перепона, що протиставляється твоєму нетерпінню. Озброївшись ножиком до паперу, ти почишаєш проникати в таємниці книги. Рішучим змахом руки ти вганяєш ножа між титульною карткою і початком першого розділу.  І тут...

І тут ти з перших рядків бачиш, що роман, який ти тримаєш у руках, не має нічого спільного з тим, який ти читав учора.

НЕПОДАЛІК ОД  ХУТОРА  МАЛЬБОРК

Запах смаженого витає над розгорнутими сторінками, а як бути точним, запах засмажки, цибуляної засмажки. Ще трохи чути паленим: синюваті прожилки, якими помережана цибуля, на вогні робляться брунатні, а тоді темно-коричневі, особливо бережок, краєчок кожного з дрібно покришених шматочків цибулі чорніє перше, ніж встигає зарум’янитись – то цибуляний сік, обвуглюючись, міниться химерною палітрою кольорів та запахів. Та усе перебиває густий дух олії, яка кипить на сковороді з легеньким шкварчанням. Ріпакової олії, уточнює автор. Він узагалі описує все дуже точно – і всю номенклатуру наявних предметів, і враження, яке ці предмети справляють, і всі ті страви, що готуються на фаєрках кухонної плити у відповідному, саме для них призначеному й докладно поіменованому посуді: те на сковороді, те на жаровні, а те в казанку або ще в чомусь, і маніпуляції, що вимагаються для їх приготування: щось там викачати в борошні, збити яйця, покраяти огірок на тоненькі плястерки, нашпигувати курку, нарихтовану для печені, шматочками сала. Тут усе дуже конкретне й опукле – видно, автор добре знає, про що пише. В кожному разі, саме таке враження в тебе складається, хоча в тексті йдеться про химерні чужоземні страви, яких ти ніколи не куштував, ба й чути про них не чув – такі химерні, що й назви їх перекладач не знав як перекласти, а тому лишив як є. І читаючи про те, як парує і булькає «скоблениця», ти ладен присягтися, що таке їстиво справді існує, ти виразно вчуваєш його смак, – хоча в тексті про смак ані слова. Скоблениця видається тобі трохи кислуватою, може тому, що сама назва з її химерним звучанням і викликані нею дивні асоціяції віддають якоюсь кислинкою, а може тому, що в розгорнутій перед тобою симфонії запахів, смаків та слів була б до ладу кислувата нотка.

Бріґда обкачує покраяне м’ясо в замішаному на жовтках тісті, і її дебелі рожеві руки, поцятковані золотистим ластовинням, густо вкрилися білим борошняним пилом та налиплими шматочками сирого м’яса. Щоразу, коли Бріґда подається вперед над мармуровою поверхнею столу, її спідниця ззаду трохи задирається й оголює западинки ззаду під коліном, де біла-білісінька шкіра переорана тонкою синьою жилкою. Персонажі оживають, обростаючи плоттю тонко примічених деталей і жестів, образи наповнюються фразами й уривками розмов. От наприклад старий Ґундер каже: «Від оцьої, чей, уже не поскачеш, як від торішньої» – і по кількох рядках ти розумієш, що йдеться про червону паприку. «Куди тобі скакати, як із тебе вже порох сиплеться!» – відказує тітка Уґурда, а водночас дерев’яною ложкою зачерпує з казанка юшки і, скуштувавши на смак, додає щипку кориці.

Ти щомиті виявляєш нових і нових персонажів. Не знати скільки їх з’юрмилося в цій нашій неосяжній куховарні – лічити не перелічити. У нас у Кудживі народу завжди стільки, що й не провернутися. Одні приходять, інші йдуть. Як починаєш рахувати – все збиваєшся, бо залежно від обставин тих самих персонажів кличуть по-різному: хресним ім’ям, прізвиськом, прізвищем або й по-батькові, а часто – всілякими означеннями, як-от «Янова вдовиця» чи «помічник торговця кукурудзою». Та імена не мають значення. Що важливо, то це зовнішні деталі, так опукло зображені в романі: обкусані нігті Бронко, пушок на щоках у Бріґди, а також жести, рухи тіла, все те начиння і причандалля, яким орудує котрийсь персонаж: молоточок відбивати м’ясо, друшляк на салату, маслорізка тощо. Цими штрихами зарисовано усі портрети. Ти пізнаєш героя через призму жестів і предметів, так наче маслорізка остаточно і безповоротно визначила вдачу й долю того, хто в першому розділі зображений із маслорізкою в руках, наче щоразу, коли цей герой зустрінеться тобі на сторінках роману, ти, Читачу, ладен будеш вигукнути: «А, це той самий, з маслорізкою!», зобов’язуючи автора приписувати персонажеві учинки та пригоди, що були б суголосні з основоположним фактом володіння маслорізкою.

Наша куховарня в Кудживі, здавалося, створена саме для того, щоб тут повсякчас крутилася купа народу, – кожен з наміром зготувати собі щось їстівного: той лущить сочевицю, той маринує линів, всі щось готують, приправляють чи їдять, одні заходять, інші виходять, і так від світанку до пізньої ночі. Того ранку я спустився вниз на кухню, ще й на світ не благословилося, а там уже вирувала робота. То був особливий день: напередодні ввечері приїхав пан Кавдерер із своїм сином, а тепер ось уже їхав, – і забирав мене з собою. Це вперше я од’їжджав з дому – цілий сезон аж до жнив я повинен був провести в садибі пана Кавдерера, в провінції Петкво, щоб опанувати закуплені в Бельгії нові сушильні машини. А тим часом Понко, наймолодший з Кавдерерів, буде жити в нас і вчитися, як щепити горобину.

Цього ранку звичні звуки й запахи рідного дому настирливо рояться круг мене, мовби спішать попрощатися. Усе, що я досі бачив і знав, скоро буде для мене втрачене – надовго, так надовго, що коли я повернуся, тут уже нічого не залишиться по-старому, та й я сам буду вже інакший. Тому, прощаючись, я прощався назавжди: з куховарнею, з домом, з кнедликами тітки Уґурди. Тому те враження наочности й дотикальности всього і вся, яке ти отримав із перших же рядків, криє в собі також і почуття втрати, запаморочення, спричиненого крахом усього життєвого ладу. Ти й сам завважив це ще з самого початку – такий уважний читач, як ти, не міг цього не помітити. Смакуючи філігранно виписані деталі, ти відчував, що так направду не можеш схопити ні одного образу – всі вони вислизають у тебе між пальцями. Може, це через переклад, думав ти – він наче й точний, але все ж не віддає тої живої, повнокровної реальности, якою, мабуть, сочилися слова та фрази, коли звучали мовою оригіналу, – хай яка вона там, ця мова. Кожна фраза, здавалося, покликана передати нерозривність мого зв’язку з Кудживою, а водночас і жаль, навіяний утратою. Мало того – може, ти цього не й зауважив, та як застановишся, то збагнеш, що усе саме так, – кожна фраза штовхає, жене мене з дому назустріч незвіданому, спонукує перегорнути сторінку, залишити позаду кислуватий запах скоблениці й розпочати новий розділ, у якому мене чекають нові безконечні зустрічі: навзаході сонця на березі Ааґду, недільними днями в Петкво, на бенкетах у Палаці Вин.

З Понкової дорожньої торби на мить показався портрет якоїсь дівчини з коротко стриженим чорним волоссям і продовгастим обличчям, але власник одразу ж спохватився й заховав його за пазуху робочої брезентової блюзи. У кімнаті під голуб’ятнею, що досі була моєю, а тепер буде його, Понко розпаковував свої манатки й розкладав їх по шухлядах, які я допіру вивільнив. Я мовчки дивився на нього, сидячи на своїй уже спакованій торбі, і механічно поправляв наплечний пасок, що весь поперекручувався. Ми не перекинулись ні словом, якщо не рахувати короткого, крізь зуби процідженого «привіт». Я стежив за кожнісіньким його рухом, щоб як слід усвідомити, що відбувається: хтось чужий займає моє місце, стає мною. Мої шпаки в клітці, стереоскоп, справжний уланський шолом, почеплений на гвіздку,  – всі мої речі, яких я не зможу забрати з собою, лишалися йому, точніше, то мої зв’язки з речами, місцями, людьми ставали його, так само як я ось-ось мав стати ним, зайняти його місце серед речей і людей, присутніх у його житті.

Ота дівчина... – Хто вона, та дівчина? – запитав я і необачно простяг руку, щоб добути в нього з-за пазухи фотографію в різьблених дерев’яних рамцях. Ця дівчина була несхожа на тутешніх, що всі як одна круглолиці, з солом’яно-жовтими косами. І тут я подумав про Бріґду. Наче спалах блискавки в мене перед очима замиготіли картини:  Бріґда і Понко танцюють разом на празнику святого Тадея, Бріґда церує Понко його вовняні рукавиці, Понко дарує Бріґді куницю, впійману моєю пасткою. – Ану не лізь до фотографії! – крикнув Понко і схопив мене за обидва зап’ястя своєю залізною хваткою. – Руки геть, кому сказав! Не чіпай!

«На незабудь від Звіди Озкарт» – устиг я прочитати на портреті. – Хто така Звіда Озкарт? – запитав я, і ледве встиг ухилитися від кулака, срямованого мені в лице. І от уже я сам кинувся на Понко з стиснутими кулаками, і ми покотились по дощатому помості, силкуючись викрутити один одному руки, садонути коліном чи заїхати кулаком під ребро.

Понко був широкий у кості, його руки та ноги тузали мене різко й дошкульно, його волосся, за яке я пробував схопитися, щоб повалити супротивника на спину, виявилося жорстким, немов собача шерсть. І поки ми билися й обвивалися один навколо одного, як борці на рингу, мені здавалося, наче в цій боротьбі ми зазнаємо перетворення, і коли врешті зведемося на ноги – він буде мною, а я ним. Та може це враження з’явилося у мене тільки-но тепер? Може це не моє, а твоє враження, Читачу? А може, було якраз навпаки: коли я бився з ним, я боронив себе й своє минуле, яке я ладен був знищити, щоб тільки не віддати його в руки Понко. І Бріґду – я ладен був убити її, щоб тільки вона не дісталася йому. Я раніше й гадки не мав, що я в неї закоханий, та й тепер я так не гадаю. Тільки одного разу щось було між нами: коли ми з нею борикались – як оце тепер я з Понко – і кусали одне одного на купі торфу за піччю. І мені здалося, що вже тоді я змагався за неї з прийшлим Понко, змагався з ним за Бріґду і Звіду одночасно, що вже тоді я пробував вирвати щось із свого минулого, аби тільки це щось не дісталося супротивникові, – мені самому, але вже новому, з волоссям, мов собача шерсть. А може, вже тоді я пробував вихопити з минулого, яке належало тому чужому мені, якусь таємницю, щоб доточити її до свого власного минулого або майбутнього.

Читаючи ці сторінки, ти, певно, уявляєш собі шалене зіткнення, глухі, важкі вдари, що наражаються на люту й дошкульну відплату. Ти відчуваєш тілесну натугу, що нею пронизане взаємодіяння власного тіла з тілом іншого, ту натугу, яка збирає в один кулак безформну масу сил та почуттів і повертає їх супроти дзеркального образу, що відбивається в постаті супротивника. А проте твої враження від прочитаного – бляклі й невиразні супроти моїх вражень від пережитого. Правда, я сам, коли навалювався грудьми на груди Понко або опирався його намаганням заламати мені руку за спину, відчуваю зовсім не те, що мав би відчувати, не ті відчуття, що допомогли б мені ствердити моє право на предмет нашої боротьби, – на любовне володіння Брігдою, на пружну повноту цього дівочого тіла, що так не схоже на тверде кістляве тіло Понко, а також на любовне володіння Звідою, на її терпку ніжність, яку я пробував собі уявити. Ми боролися за володіння тою дівчиною, що я ось-ось мав її втратити, і тою, що існувала для мене як безплотне засклене зображення на фотографії. У плетиві чоловічих рук і ніг, таких однакових у своєму протистоянні, я намагався побачити ці примарні жіночі образи, що розчиняються в своїй непримиренній несхожості. І водночас я старався вдарити себе самого, іншого мене, що прийшов зайняти моє місце в домі, – мене, який ще більше я, ніж я сам, і якого я хочу видерти з рук того другого, іншого. Але щоразу я натикаюся на відсторонено-чужого іншого, так ніби він уже зайняв і моє, і всяке інше місце, стерши мене з лиця землі.

І коли я рвучко відштовхнувся від супротивника і поволі, опираючись руками об поміст, звівся на ноги, увесь світ здавався мені чужим. Чужою сталася моя кімната, моя торба з манатками, краєвид із невеличкого вікна. Я боявся, що більше не зможу встановити тривкий зв’язок ні з чим і ні з ким. Мені схотілося піти знайти Бріґду, але я не знав, для чого: що я скажу їй, що зроблю, і що я хочу, щоб вона сказала чи зробила. Я йшов до Бріґди, думаючи про Звіду: мене манила дволика постать Бріґди-Звіди, і сам я був дволикий, коли повернувся спиною до Понко й пішов геть, марно пробуючи слиною змити з вельветової куртки пляму крови – його або моєї, з моїх розбитих губ або з його роз’юшеного носа.

Дволикий, я бачив і чув, як за дверима бенкетної зали стоїть пан Кавдерер, як він рукою креслить у повітрі широке півколо і каже: – І там я побачив їх, Кавні та Пітто, одному було двадцять два, а другому – двадцять чотири. А в грудях у них – суцільна рана. Стріляли шротом, як на вовків.

– Коли ж це трапилося? – питає дядько. – Ми й не знали.

– Перед тим, як рушати в дорогу, ми якраз справляли дев’ятини...

– А ми-то думали, там уже все вляглося, між вами й Озкартами. Думали, по стількох роках ви вже поставили хрест на ваших проклятих чварах.

Пан Кавдерер мовчав, уперши в порожнечу свої безвії очі.  На його жовтому, немовби з ґутаперчі, обличчі не здригався жоден мускул. – Між Озкартами і Кавдерерами мир буває тільки в перервах між похоронами. А хрест ми поставили на могилі наших мертвих, і на хресті написано: «Їх убили Озкарти».

– А ви що, не такі самі? – кинув Бронко, в якого завжди свербить на язику.

– Озкарти теж пишуть на своїх могилах: «Їх убили Кавдерери». – А тоді, пригладивши пальцем вуса: – Тут Понко буде нарешті в безпеці.

Моя мати сплеснула руками і сказала: – Діво пресвята, а як же наш Ґрізві? Щоб вони, бува, й йому чого не заподіяли!

Пан Кавдерер махнув головою, не дивлячись їй у вічі: – Він не Кавдерер! Це ми в небезпеці, день і ніч!

Двері розчинилися. На подвір’ї в холодному скляному повітрі клубочилася пара від теплої конячої сечі. Дворовий хлопчак просунув у двері розчервоніле обличчя й оголосив: – Коляска готова!

– Ґрізві! Ти де? Давай хутчіш! – загукав дядько.

Я зробив крок уперед, до пана Кавдерера, який застібав ґудзики своєї плюшової шинелі.

ІІІ

Використання ножика до паперу справляє велику приємність для слуху, зору й дотику, а головне – дає певне інтелектуальне задоволення. Поступові в читанні передує рішучий жест, який розтинає неподатливу матерію книжки й відкриває доступ до її нематеріяльного єства. Входячи внизу помежи сторінками, лезо наполегливо просувається догори, лишаючи за собою довгу вузьку щілину вздовж берега книжки, низкою плавних ріжучих рухів перерубує одне за одним волоконця паперу. Веселим і привітним поскрипуванням добродушний папір вітає цього першого гостя, провісника тих незчисленних разів, коли руки читача або шалапутний вітер гортатимуть розокремлені сторінки. Найдужче опирається не боковий, а верхній або нижній згин, особливо, якщо він подвійний, – бо тут доводиться прикладати зусилля в протилежному напрямі, та ще й не з руки. Тут і папір не скрипить, а наче рветься з глухим тріском. Край розрізу трохи нерівний, шершавий, на ньому добре видно волокнисту структуру паперу. Коли провести пальцем по свіжому зрізу, з нього сипляться тонесенькі завитки стружки, ніжної, мов шумовиння хвиль на водоплеску. І коли ти мечем прорубуєш собі шлях через паперові бар’єри, то думаєш про те, скільки всього цікавого криє й ховає в собі слово: читати книгу – все одно що продиратися крізь хащі лісу.

Роман, який ти читаєш, зображає світ матеріяльний, опуклий, багатий на деталі. Захопившись читанням, ти механічно занурюєш ножа в товщу книжки: в читанні ти не осилив ще й першого розділу, а в розрізанні сторінок ти вже далеко попереду. І от, твоя увага напружена до краю, ти перегортаєш аркуш, щоб дочитати ключову фразу, перервану посередині переносом, – і бачиш перед собою дві білі сторінки.

Ошелешений, ти дивишся на цю нестерпно білу білість, що зяє, мов рана, і наче сподіваєшся, що це всього лиш обман зору, що це не в книжці, а в очах у тебе біла пляма, і за нею от-от почне проступати полініяний рядками чорних букв прямокутник тексту. Ба ні, розгортка й справді сяє незайманою білістю, якої не торкався типографський шрифт. Ти перегортаєш наступний аркуш, і бачиш дві сторінки, віддруковані, як має бути. Ти гортаєш далі: білі, віддруковані, білі, віддруковані – і так до самого кінця. Типографські аркуші були відбиті тільки з одного боку, – і в такому вигляді й були зброшуровані та оправлені.

Виявляється, цей роман, так густо зітканий із відчуттів і почуттів, весь переритий бездонними прірвами, – так наче зухвала спроба віддати на письмі всю повноту життя розкрила ту порожнечу, що ховається під поверхнею повсякденности. Ти пробуєш перескочити через прогалину, зв’язати докупи розірвану нитку оповіді, ухопившись за найближчий уривок сюжету, обшарпаний і стрепіхатий, наче краї розрізаних сторінок. Але ти одразу губишся: ти не впізнаєш ні героїв, ні місця дії, не добереш, про що йдеться, і раз у раз натикаєшся на імена, які нічого тобі не говорять: Геля, Казимир. У тебе зароджується підозра, що це зовсім інша книжка: може це і є отой польський роман «Неподалік од хутора Мальборк», а початок, що ти прочитав, був із якоїсь іншої – хто зна якої – книжки.

Тобі з самого початку здавалося, що імена героїв: Бріґда, Ґрізві – звучать якось не дуже по-польському. У тебе є чудовий, дуже детальний атлас. Треба пошукати в покажчику Петкво (це, певно, якесь велике місто) і Ааґд (це, певно, ріка чи озеро). Ти розшукав їх далеко на півночі, в краю рівнин та озер, що в результаті воєн і мирних договорів переходив то в одні, то в другі руки. Може, свого часу ці краї належали до Польщі? Ти заглядаєш в енциклопедію, тоді в історичний атлас. Ні, Польща тут ні до чого. У період між двома війнами на цих територіях існувала незалежна держава: Кіммерія, столиця Оркко, державна мова кімерійська, ботно-угорської групи. В енциклопедії стаття під гаслом «Кіммерія» завершується  невтішно: «Молода держава невдовзі зникла з географічної карти, а її територія була розділена між могутніми сусідами. Автохтонна людність розпорошилася. Кімерійська мова та культура не набули дальшого розвитку».

Тобі не терпиться поговорити з Читачкою, запитати, чи її примірник такий самий, як і твій, поділитися з нею своїми здогадками й тими відомостями, що ти знайшов... Ти шукаєш у записнику її телефон, який ти був занотував поряд з її ім’ям в день вашого знайомства.

– Ало, Людмила? Ви уявляєте, це зовсім не той роман, але він теж, принаймні мій примірник...

Голос на тому кінці друту звучить твердо й трохи іронічно. – Ні-ні, послухайте, це не Людмила. Це її сестра, Лотарія. – (Вона казала тобі: «Якщо мене не буде, слухавку візьме моя сестра»). – Людмили немає. А хто це? Щось передати?

– Та ні, я просто хотів поговорити з нею про одну книжку... Нічого страшного, я передзвоню...

– Якийсь роман? Людмила тільки й знає, що запхати носа в якийсь роман. Хто автор?

– Це, знаєте, мав бути польський роман, вона його теж читає, ми мали обмінятися враженнями – автор Таціо Базакбаль.

– І що він за один?

– Ну, я на мене, пише непогано...

Та ні, ти не зрозумів. Лотарія хоче знати про стосунок цього автора до Головних Напрямів Сучасної Думки та Гострих Проблем, Що Потребують Розв’язання. Щоб полегшити тобі завдання, вона пропонує тобі список Великих Учителів, між якими треба втиснути й Базакбаля.

Ти знову маєш таке саме відчуття, як тої миті, коли ніж до паперу розкрив перед тобою пару порожніх сторінок. – Що вам сказати... Розумієте, я не знаю достеменно ані назви книжки, ані автора. Людмила вам усе розкаже: це довга історія.

– Людмила ковтає романи один за другим, але зовсім не звертає уваги на порушену в них проблематику. Як на мене, то це просто марнування часу. Вам не здається?

Якщо вже вона зав’язала з тобою дискусію, то так просто її не збудешся. Ось уже вона запрошує тебе на університетський семінар, де кожну книжку переминають і перетирають на зубах згідно з усіма Кодами Свідомости й Підсвідомости, де усувають усі Табу, Зумовлені Культурним, Класовим або Сексуальним Пануванням.

– Людмила теж туди ходить?

Ні, здається, що Людмила не бере участи в діяльності своєї сестри. Натомість, Лотарія явно розраховує на тебе.

Ти стараєшся не скомпрометувати себе: – Подивлюся, постараюся заскочити. Не можу вам обіцяти. А тим часом, не могли б ви сказати вашій сестрі, що я дзвонив... Або ні, не треба, я передзвоню. Приємно було з вами побесідувати. – Годі вже, пора класти слухавку.

Однак Лотарія зупиняє тебе: – Послухайте-но, сюди не варто передзвонювати. Це моя квартира, Людмила тут не живе. Вона завжди дає тим, кого мало знає, мій телефон – каже, що я допомагаю їй утримувати дистанцію...

Кепська справа. Ще один холодний душ: книжка, що здавалась такою багатонадійною, обірвалася на половині фрази, а тепер і номер телефону, що теж, як ти надіявся, мав стати початком чогось серйозного, завів тебе в глухий кут, до цієї Лотарії, що береться влаштовувати тобі екзамен...

– Ага, розумію... То прошу вибачення.

– Ало? А, то це з вами я познайомилася вчора в книгарні? Інший голос, її голос, захопив лінію. – Так, це я, Людмила. У вас теж порожні сторінки? Що ж, цього й слід було чекати. Ще одна пастка. А я була так захопилося! Цікаво, що там далі з Понко, з Ґрізві...

На радощах ти не годен зв’язати і двох слів. – Із Звідою... – кажеш ти.

– Що-що?

– Із Звідою Озкарт, кажу. Хотілося б дізнатися, що там буде далі між Ґрізві і Звідою Озкарт... Цей роман, мабуть, якраз із тих, що ви любите?

Павза. Тоді знову почувся Людмилин голос – вона говорила поволі, так ніби пробувала висловити щось не зовсім ясне для неї самої: – Атож, атож, мені дуже сподобалося... Та знаєте, я волію, щоб речі, про які читаєш, не були отак-от усі на долоні, – такі яскраві, масивні, що здається, можна їх помацати руками... щоб там було ще щось, присутність чогось невидимого, знаки чогось невідомого...

– От-от, і я так вважаю...

– А втім, я не кажу, що там нема нічого загадкового...

А ти: – Гаразд, послухайте, загадка, як на мене, ось у чому: це не польський роман, а кіммерійський, так, кі-ме-рій-ський, автор і назва мають бути зовсім інакші. Не розумієте? Зачекайте-но, я вам прочитаю. Кіммерія, 340 000 жителів, столиця Оркко, головні ресурси: торф і супутні продукти, бітумні сполуки. Ні, це не з роману...

Мовчанка, що з твого боку, що з її. Може, Людмила прикрила слухавку рукою і щось питає в сестри.  А сестриця – вона може щось і знати про цю Кіммерію. Цікаво, що вона там видасть. Ти прислухаєшся.

– Ало, Людмила...

– Ало.

Твій голос стає теплий, улесливий, наполегливий. – Послухайте-но, Людмило, я повинен з вами побачитись, треба поговорити про все це, про всі ці випадковості, збіги й розбіжності. Я хотів би зустрітися з вами просто зараз, ви де? де вам було б зручно? п’ять хвилин – і я у вас.

А вона, як завжди незворушна: – Я знаю одного професора, що викладає кіммерійську мову та літературу в університеті. Ми могли б із ним поговорити. Зачекайте, я подзвоню до нього й запитаюся, коли б ми могли зайти.

І ось ти в університеті. Людмила умовилася з професором Уззі-Тузо, що ви зайдете до нього в інститут. Розмовляючи з нею телефоном, професор сказав, що буде радий допомогти двом шанувальникам кіммерійського письменства.

Ти волів би спершу побачитися з Людмилою, зустріти її коло дому і разом з нею піти в університет. Ти висунув таку ідею, коли ви розмовляли телефоном, але вона сказала ні, не завдавайте собі клопоту, о цій порі вона й так буде коло «універу», бо має там справи. Ти наполягав, кажучи, що ніколи там не бував, що боїшся заблукати в університетських лабіринтах, – чи не краще було б здибатися в якомусь кафе, за чверть години до умовленої зустрічі з професором? Це теж не пройшло: ви побачитесь уже там, «на ботно-угорській філології», всі знають, де це, досить тільки запитати. Ти вже збагнув, що Людмила, з вигляду така м’яка й податлива, любить брати ситуацію в свої руки і все рішати сама. Отож, тобі не лишалося нічого іншого, як пристати на її умови.

Ти прийшов під університет саме вчасно, протовпишись поміж юнаками й дівчатами, що повсідалися на сходах. Тепер ти розгублено никаєш між цими суворими стінами, що рясно помережані зразками безшабашного студентського фольклору і химерною кольоровою в’яззю, відлунням тих далеких часів, коли наші печерні предки почували потребу розписати й розмалювати холодні стіни підземних гротів, щоб опанувати їх чужу і страшну мінеральну стихію, зжитися з ними, обвалити їх у внутрішній простір свого повсякдення, розчинити їх у тілесних відчуттях. Я надто мало тебе знаю, Читачу, і важко сказати, чи ти мандруєш коридорами університету з байдужою самовпевненістю, чи може, в силу давніх психологічних травм або непростих життєвих рішень цей універсум наставників і наставлюваних ятрить тобі душу, немов страшна мара. Так чи так, а інститут, який ти шукаєш, знаходиться десь там, куди ніхто не знає дороги, тебе скеровують то в сутерени, то на п’ятий поверх, і в які двері не поткнешся – доводиться зніяковіло вибачатися й виходити. Тобі здається, наче ти заблукав серед білих сторінок ненадрукованої книжки, з-поміж яких ніяк не можеш виборсатися.

Тобі назустріч волочиться юнак у довгому светрі. Побачивши тебе, він тицяє на тебе пальцем і питає: – Ти чекаєш Людмилу?

– А ви як знаєте?

– Зразу видно. Досить тільки глянути.

– То ви від Людмили?

– Ні, але я тут усюди ходжу, там одного спіткаю, там другого, щось побачу, щось почую – і в результаті вимальовується картина.

– То може ви знаєте, куди мені йти.

– Як хочете, я проведу вас до Уззі-Тузо. Людмила або вже там, або спізниться на півгодини.

Цього всезнаючого юнака з виразно екстравертним темпераментом звати Ірнеріо. Можеш бути з ним на «ти», бо він і так з усіма на «ти».

– Ти – професорів студент?

– Ні, я взагалі не студент. Я знаю, де кафедра, бо заходив туди за Людмилою.

– То Людмила вчиться тут, на цій кафедрі?

– Ні, просто Людмила все шукає тихого кутка, щоб заховатися.

– Від кого?

– Та від усіх.

Ірнеріо щось наче недоговорює, але скидається на те, що Людмила уникає зустрічей з сестрою. Якщо Людмила не з’явилась, як умовлено, то, певно, тому, що не хотіла наткнутися на Лотарію, в якої саме починається семінар.

То значить, сестри між собою не в ладах. Правда, де в чому вони ніби й ладнають, як от у справі телефону. Треба витягти з цього Ірнеріо більше інформації, а заодно перевірити, чи справді він такий дока і все про всіх знає.

– То ви з Людмилою та Лотарією – приятелі?

– З Людмилою – так. А Лотарія – що ж, із нею я теж на короткій нозі.

– Певно, обговорюєте книжки?

– Книжки? Я не читаю книжок! – відказує Ірнеріо.

– А що ж ти тоді читаєш?

– А нічого. Я вже так привик нічого не читати, що не читаю навіть того, що випадково потрапляє перед очі. А це, скажу тобі, не так і легко: люди вчаться читати ще в дитинстві і потім аж до смерти лишаються рабами усякої базгранини, яка тільки навернеться їм на очі. Мені попервах нелегко було навчитися... тобто розучитися читати, але тепер це вже в крові. Вся штука в тому, щоб не відвертатися від написаного, а навпаки, дивитися напружено й зосереджено, аж поки букви не зникнуть самі собою.

Очі в Ірнеріо з великими, ясними, бистрими зіницями, – від таких очей ніщо не заховається. Такі очі бувають у диких тубільців, що живуть у джунглях, промишляючи мисливством та збиральництвом.

– А чого, в такому разі, ти приходиш сюди, в університет.

– А чого б я не мав сюди приходити? Тут завжди повно народу, є з ким поспілкуватися, слівцем перекинутися. Не знаю як інші, а я особисто приходжу сюди задля цього.

Ти пробуєш уявити, як виглядає світ – наш світ, ущерть заповнений писаним словом – коли дивитись на нього очима людини, що навчилася не читати. І в той же час ти питаєш себе: який зв’язок може існувати між Читачкою і Нечитачем. Раптом тобі спадає на думку, що їх пов’язує уже сама та віддаль, яка їх розділяє, – і ти не можеш стриматись од ревнощів.

Ти хотів би випитати в Ірнеріо ще багато чого, але ви вже прийшли. Піднявшись запасними сходами, ви опинилися перед приземкуватими дверима з табличкою: «Кафедра ботно-угорських мов та літератур». Ірнеріо стукає в двері, каже «Бувай» і лишає тебе самого.

Двері з натугою подаються, відкриваючи вузеньку шпарину. На одвірку видно плями вапняного розчину, а за дверима – стьобану шапочку і благеньку робочу куртку з вовняним підбиттям. Судячи з усього, тут іде ремонт, а всередині якийсь штукатур або прибиральник.

– Вибачте, я шукаю професора Уззі-Тузо...

Очі, що ствердно мигають тобі з під шапочки, зовсім не схожі на очі штукатура: це очі людини, що готується перестрибнути через прірву і, вп’явши погляд перед собою, не дивлячись ні вниз, ні в сторони, подумки вже бачить себе на тому боці.

– Це ви? – питаєш ти, хоча й так уже зрозумів: це саме він.

Чоловічок далі дивиться на тебе крізь шпарину. – А ви в якій справі?

– Здрастуйте, я з приводу консультації... Ми домовлялися з вами про зустріч... Синьйорина Людмила... вона вже прийшла?

– Немає тут ніякої Людмили... – відказує професор, відступаючи на крок назад, і показує на розставлені попід стінами високі стелажі, що, немов довженний, без жодної прогалини колючий живопліт, ощетинилися книжками з незрозумілими написами на палітурках. – А чого ви шукаєте її тут, у мене? Ти пригадуєш слова Ірнеріо про те, що Інститут править Людмилі за сховок од сторонніх очей, а тим часом Уззі-Тузі жестом показує на убогий інтер’єр свого інституту,  немовби кажучи тобі: «Прошу, беріть шукайте, коли думаєте, що вона тут» – так ніби він чується зобов’язаним зняти з себе підозру в переховуванні Людмили.

– Ми мали прийти разом, – кажеш ти, щоб прояснити ситуацію.

– То чого ж вона не з вами? – одказує Уззі-Тузо, і в цьому зауваженні (до речі, цілком слушному) вчувається нотка підозри.

– Вона зараз буде... – запевняєш ти, але твої слова звучать невпевнено, мало не питально, так ніби ти чекаєш, щоб Уззі-Тузі потвердив твою здогадку щодо Людмили з її звичкою спізнюватись, щодо дівчини, про яку ти не знаєш нічогісінько, а він може знати багато чого цікавого. – А ви, професоре, вже знайомі з Людмилою, так?

– Еге ж, знайомий... А чого ви питаєте... Що ви хочете знати... – починає нервуватися він. – Вас цікавить кімерійська література чи... – він наче хотів сказати: «...чи Людмила?», але не докінчив фрази. А ти, як бути чесним, мусів би відповісти, що й сам не знаєш, де кінчається твій інтерес до кімерійського роману і починається інтерес до Читачки, яка цей роман читає. До того ж те, як дивно цей професор реагує на ім’я Людмили, в поєднанні з не менш дивними словами Ірнеріо виставляє постать дівчини в якомусь загадковому ореолі. Ти починає відчувати до Читачки таку саму несміливу цікавість, як і до Звіди Озкарт із роману, продовження якого ти шукаєш, або до пані Марне з роману, який ти почав був читати напередодні, але теж не зміг дочитати. І от уже ти кидаєшся в погоню за всіма цими жіночими привидами – і уявними, і живими.

– Я хотів... ми хотіли запитати вас, чи ви, бува, не знаєте кімерійського письменника, який...

– Сідайте, будь-ласка, – каже професор, який раптом заспокоївся, або, певніше, перемкнувся на тривогу іншого роду, – тривогу сталу й уперту, що знову зринула з глибин свідомости й розсіяла тривоги проминущі та випадкові.

Кафедра являє собою маленьку захаращену кімнату, вздовж стін стелажі з книгами, а ще один стелаж, для якого не знайшлося місця при стіні, стоїть посередині, переполовинивши тісний простір кімнати, – так що професорський стіл і стільчик, на який тобі запропоновано сісти, розділені чимось на зразок куліси, і щоб побачити один одного, вам доводиться неприродньо витягувати шию.

– Ось, бачите, нас запроторили в цю комірчину... Університет розширюється, а ми тулимося в таких умовах... Кімерійська – мов та попелюшка серед живих мов... Якщо тільки її можна ще вважати за живу... Але в цьому й полягає її цінність для науки! – вигукує він у миттєвому пориві, що так само миттєво згасає, – адже це сучасна мова, і водночас – мова мертва... Унікальний випадок, хоч мало хто здає з цього справу...

– У вас, певно, небагато студентів? – питаєш ти.

– А хто ж сюди піде? Хто ще пам’ятає про кімерійців? Серед рідкісних, маловідомих мов є багато інших, цікавіших... Баскська... Бретонська... Циганська... Туди всі й записуються... Не те, щоб там вони вивчали мови, тепер ніхто вже нічого не вчить... Їм аби дебатувати, жонглювати ідеями, гратися поняттями. Мої колеги пристосовуються, пливуть за течією, заводять модні курси: «Соціологія галльської мови», «Психолінгвістика аквітанської»... З кіммерійською так не вийде.

– Чому?

– Кіммерійці зникли, мов крізь землю провалилися. – Він трусить головою, наче пробує зібрати все своє терпіння, щоб повторити те, що казав уже сотню разів. – Це мертва кафедра мертвої літератури мертвою мовою. Кому сьогодні здалась кіммерійська мова? Я перший це збагнув, перший і кажу: не хочете – не поступайте, не вчіть. Про мене, то й кафедру можна закрити. Але приходити сюди, щоб займатися усякими... Ні, це вже занадто.

– Займатися чим?

– Та чим завгодно. Чого тільки не навидумують, а я мушу на це дивитися. Тижнями ніхто сюди не приходить, а вже як хто й прийде, то тільки для того, щоб влаштовувати тут... Що ви тут забули, кажу я їм, що вам треба серед цих книжок, написаних мовою мертвих? А вони ж навмисне, як на зло: ходімо, кажуть, до Уззі-Тузо, на ботно-угорську філологію. Втягують мене в усе це, а я мушу дивитися, брати в цьому участь...

– ...У чому? – допитуєшся ти, думаючи про Людмилу, яка приходить сюди, ховається тут, а може й не сама – з Ірнеріо, з іншими...

– Та в чому завгодно... Може, тут є щось, що їх сюди притягує, – отой примарний стан поміж життям і смертю. Може, ради цього вони приходять, самі того не усвідомлюючи. Приходять і влаштовують усе це, а щоб на мої курси записатися – де там. На лекціях ні душі. Нікому немає діла до кіммерійців та їх письменства – воно поховане в цих шафах, мов у братській могилі...

– Чому ж: нікому – ось я, наприклад, цікавлюся... Я, власне, і прийшов, щоб запитати вас, чи ви не знаєте, як називається кімерійський роман, що починається... Ні, ліпше я скажу вам імена героїв: Ґрізві, Звіда, Понко, Бріґда. Дія починається в Кудживі, але це, напевно, просто якась ферма, а тоді, переноситься в Петкво, на Ааґд...

– О, та що ж тут думати! – вигукує професор. Понурий туман як вітром здуло з його обличчя, і він засяяв, мов лямпочка. – Ідеться, певна річ, про «Схилившись над краєм урвища», єдиний роман, що залишив по собі Укко Ахті, чи не найталановитіший кіммерійський поет першої чверті століття... Он він де! – і професор, наче риба, що долає проти течії бурхливу бистрину, прямує до наміченого ще здалеку стелажа, вишпортує тоненький томик в зеленій оправі і плескає по ньому рукою, струшуючи пилюку. – Він ніколи не був перекладений ніякою іншою мовою. Це дуже складний твір – не дивно, що ніхто не спішить за нього братися. Послухайте: «Я створюю переконання...» Ні: «Я переконую себе самого в тому, що мені передається...» Зважте, що обидва дієслова недоконаного виду...

Тобі одразу стало ясно: ця книжка не має нічого спільного з тими, що ти почав був читати. Збігаються тільки окремі імена, що дуже дивно, але застановлятися над цим ніколи, бо малу-помалу з натужного перекладу, який на ходу видає професор, вирисовується чітка сюжетна лінія, а з кропіткого розплутування словесних вузлів постає неквапна й докладна розповідь.

СХИЛИВШИСЬ НАД КРАЄМ УРВИЩА

Я дедалі більше переконуюся, що світ хоче сказати мені щось важливе, шле мені послання, знаки, сигнали. Я почав помічати це, відколи приїхав до Петкво. Кожного ранку я виходжу з пансіонату «Куджива» і вирушаю на прогулянку аж до самого порту. Я переходжу повз метеостанцію і думаю про кінець світу, який ось-ось настане, а може, давно вже розпочався й набирає обертів. Якщо кінець світу має епіцентер, то цей епіцентер тут, на метеостанції Петкво: крита бляхою повітка, оперта на чотири хисткі дерев’яні стовпи, нависає над невисокою етажеркою, де вишикувались барометри, гігрометри, термографи, і тремтячі голки самописців дряпають по рулончиках міліметрового паперу, що поволі обертаються під розмірене тікання годинникових механізмів. Вертушка анемометра на вершечку високої щогли і приземкувата лія дощоміра довершують крихке устаткування станції. Сама станція стоїть на одшибі, над косогором у міському парку, покинута один на один із перлово-сірими, недвижними й монотонними небесами, – неначе пастка для циклонів, наживка, що принаджує смерчі з далеких тропічних океанів і жертовно, як ідеальна мішень, віддає себе на поталу зальотним ураганам.

Бувають дні, коли все, що не трапиться мені на очі, видається мені сповненим прихованого сенсу. Мені в усьому ввижаються якісь послання – я навряд чи зміг би сформулювати їх, перекласти на слова, передати іншим, але саме тому вони здаються мені винятково важливими. Я бачу призвістки та знамення, що стосуються водночас і до мене, й до цілого світу. Говорячи про мене, ці послання торкаються не зверхніх обставин мого існування, а того, що діється всередині, в глибині мого єства. Говорячи про світ, вони не обмежуються поодинокими маловажними фактами, а сягають самих підвалин світобудови. Тож, думаю, ви розумієте, що я не в змозі висловити свої враження інакше, як самими тільки натяками.

Понеділок. Сьогодні коло моря я бачив руку, що вистромилася з вікна тюремної камери. Я саме йшов по молу, оминаючи стару фортецю. Фортеця вся оточена похилими мурами, а її вікна, забрані подвійними, а то й потрійними ґратами, здаються сліпими. Навіть знаючи, що там усередині сидять численні в’язні, я вважав фортецю за об’єкт неживої природи із царства мінералів. Тому поява руки вразила мене, так наче ця рука вистромилася із скелі. Рука була неприродньо витягнута, – мабуть, вікна вибиті в глибоких нішах, високо попід стелею камер, і в’язень мусів бути справжнім акробатом, ба навіть людиною-змією, як ото виступають у цирку, щоб пропхати руку між двома решітками й набрати в жменю вітру свободи. В’язень не махав рукою ні мені, ні кому іншому. Зрештою, я й не розцінював цей жест як звернений до мене. В ту мить я взагалі не думав про в’язнів. Треба сказати, що рука здалася мені білою й делікатною, такою самою, як і мої, – в її вигляді зовсім не було тої грубости, якої ми звикли чекати від кримінальників. Для мене цей знак був наче голос із каменю: камінь хотів показати мені, що наша сутність – одна й та сама, а тому якась часточка моєї особи не зникне, переживе кінець світу, і в пустині, де немає життя, немає мого життя й ніякої згадки про мене, усе-таки залишиться можливість для спілкування. Я розказую вам перші враження, що запали мені в пам’ять, – бо тільки вони й мають значення.

Сьогодні я вийшов на оглядовий майданчик. Далеко внизу видніється клапоть пляжу, безлюдного й одинокого перед лицем сірого моря. Плетені з лози шезлонги з високими загнутими, наче кошики, спинками для захисту од вітру стоять півколом, наче знаки прийдешнього світу, в якому рід людський стерто з лиця землі, а людські речі, залишившись без господаря, розгублено, зніяковіло мовчать. У мене закрутилася голова, немовби я тільки й робив, що падав з одного світу в інший, і в кожний світ потрапляв саме вчасно, щоб побачити його кінець.

За півгодини я пішов з майданчика. На одному з шезлонгів, що був повернутий до мене спинкою, майоріла бузкова стрічка. Крутою стежкою я спустився по схилу на терасу, – звідти пляж було видно під іншим кутом. Як я й підозрював, у кошику шезлонга, геть захована за плетеними бортиками, сиділа панна Звіда в білому солом’яному капелюшку. На колінах у неї розкритий альбом для рисування – вона зарисовувала черепашки. Я не радий був її побачити: з огляду на недобрі знамення, що приніс мені сьоднішний ранок, заводити розмову було не варто. Вже днів двадцять я зустрічаю її, самотню, під час моїх прогулянок прибережними стрімчаками й піщаними пляжами. І щоразу мені до нестерпу хочеться заговорити з нею. Може, саме для цього я щодня виходжу з пансіонату і прямую в порт, – але кожного дня обставини перешкоджають мені.

Панна Звіда мешкає в готелі «Морська лілея», – то від тамтешнього портьєра я довідався, як її звати. Вона, певно, знає, що я про неї розпитував. У цю пору року в Петкво відпочивальників не гурт, а молодих, як ми з нею, то й узагалі на пальцях можна полічити. Зустрічаючи мене так часто, вона, певно, підозрює, що одного дня я таки привітаюся з нею. Утім, чинників, що стоять на заваді нашому знайомству, – не один і не два. По-перше, панна Звіда збирає і зарисовує черепашки. Колись, давно, ще підлітком, я мав гарну колекцію черепашок, але потім закинув це діло й забув геть усе, що знав про молюсків: класифікацію, будову, географію поширення різних видів. Познайомившися з панною Звідою, я неодмінно муситиму завести мову про черепашки, і я не знаю, як мені себе повести: чи вдавати абсолютного дитетанта, а чи покликати на допомогу рештки тих знань, що невиразно даленіють за туманом проминулих літ. Розворушивши ці далекі спогади, я хоч-не-хоч буду змушений задуматися над своїм життям, що зіткане з недоведених до кінця, напівзабутих історій. Тому й находить на мене те замішання і зніяковіння, що раз-по-раз змушує мене пасувати перед перспективою знайомства.

До цього додається ще й друга обставина: те старання, з яким ця дівчина рисує черепашок, показує, що в вона в усьому змагає до досконалости і вважає досконалість за той стан, якого світ може, а значить і повинен досягти в своєму розвитку. Я ж, навпаки, давно вже пересвідчився, що досконалість – це завжди побічний і більш-менш випадковий продукт. Тому ніщо в житті не вартує справжнього інтересу – природа речей виявляється тільки в їх занепаді й розкладі. Бесідуючи з панною Звідою, я повинен буду якось оцінити її рисунки – зрештою, виконані дуже майстерно, наскільки я міг побачити, – а отже, принаймні попервах, вдавано прийняти чужий мені естетичний та моральний ідеал. Можна, звісно, з порога заявити, що я думаю, але цим я ризикую боляче її ранити.

Третя перешкода знайомству – моє здоров’я. Після того, як я, за порадою лікарів, пожив трохи на морському підсонні, моє самопочуття значно поліпшилося, та все одно хвороба не дуже то й позволяє мені виходити на люди й бесідувати з незнайомками, – особливо після загострення докучливої екземи, що, м’яко кажучи, не сприяє ніяким виявам товариськости.

Вряди-годи я перекидаюся слівцем з тутешнім метеорологом, паном Кавдерером, – коли застану його на метеостанції. Пан Кавдерер незмінно з’являється там ополудні, щоб зняти покази приладів. Це довготелесий, сухорлявий чоловік, вид у нього смаглий, наче в індіянина. Він приїжджає на велосипеді, і крутячи педалі, напружено вдивляється вперед, так ніби для того, щоб утриматися в сідлі, потрібен максимальний ступінь зосереджености. Поставивши велосипед коло повітки, він розстібає торбинку, прип’яту до рами, й дістає звідтіля вузький продовгастий журнал. Тоді стає на підніжок і переписує покази приладів. Дещо він занотовує олівцем, а дещо – грубою кульковою ручкою, і ні на мить не послаблює свого напруженого зосередження. На ньому довга куртка, з-під якої видніються бриджі. Усе його вбрання включно із сплюснутим картузом на голові – або сіре, або в чорно-білу кратку. Тільки згодом, упоравшись із службовими обов’язками, він зауважує, що поруч я, стою і спостерігаю за ним, – і приязно зі мною вітається.

Я усвідомлюю, що присутність пана Кавдерера дуже важлива для мене: та обставина, що хтось іще здатний на таку сумлінність і методичну цілеспрямованість – хоча сам я чудово розумію, що все це марнота – справляє на мене заспокойливий вплив. Мені здається, пан Кавдерер рятує всесвітню рівновагу, надолужуючи те, на що не спромігся я з моїм непевним і невпорядкованим життям, яке – дарма що цілком згідне з моїми переконаннями – сповнює мене самого почуттям провини. Тому я зупиняюся і спостерігаю за метеорологом, а деколи й заводжу з ним розмову, хоча сама по собі ця розмова мені не надто цікава. Говорить він, ясна річ, про вітри, бурі та грози, рясно пересипаючи свою мову синоптичною термінологією, про те, як впливають на здоров’я раптові перепади тиску, а деколи про ті бурі та грози, якими сповнені наші непевні часи, – тут за матеріял для розмірковувань йому правлять випадки з міського життя та прочитані в газетах новини. У такі моменти він показує себе з іншого боку – далеко не таким замкнутим, як то видається на перший погляд. Іноді він розпалюється й робиться аж надто велемовний, особливо тоді, коли ганьбує вчинки та думки переважної більшости людей – пан Кавдерер із тих, хто повсякчас невдоволений дійсністю.

Сьогодні пан Кавдерер сказав мені, що збирається ненадовго поїхати з міста і шукає, кому б довірити відповідальне завдання – знімати покази з приладів. Говорячи це, він, ніби між іншим, запитав мене, чи не хотів би я, цікавости ради, навчитися зчитувати дані метеопаратури – якщо так, то він залюбки навчив би мене. Я, здається, не відповів йому ні «так», ні «ні», в кожному разі, я спробував ухилитися від однозначної відповіді, але не минуло й хвилини, як я вже стояв поруч нього на підніжку, а він пояснював мені, як визначати максимуми й мінімуми, коливання тиску, кількість опадів та силу вітру. Словом, я й незчувся, як мене завербували грати роль метеоролога протягом кількох найближчих днів – починати я мав завтра о дванадцятій. Моя згода була трохи вимушена: мені не дали часу подумати, а говорити йому, що важливі справи не вирішуються так-от з наскоку, теж якось не випадало. Утім, я б не сказав, що це доручення було мені не до душі.

Вівторок. Сьогодні зранку я вперше заговорив із панною Звідою. Покладені на мене обов’язки метеоролога, безперечно, допомогли мені подолати нерішучість. Просто, це вперше за весь час мого перебування в Петкво у моєму житті з’явилося щось наперед визначене, щось, чого я не міг легковажити. Тому-то, хоч би як поточилася моя розмова з дівчиною, за чверть дванадцята я мусив би сказати: «О, геть забув, – я маю бігти на метеостанцію, пора знімати покази апаратури». І попрощався б – може з жалем, а може з полегшею, але будь-що-будь з упевненістю в тому, що я повинен учинити саме так, а не інакше. Ще вчора, коли пан Кавдерер запропонував підмінити його, я невиразно передчував, що це доручення підштовхне мене до розмови з панною Звідою, але тільки тепер усе прояснилося, – начебто прояснилося.

Панна Звіда малювала морського їжака. Вона сиділа на краю молу, на складаному стільчику. Їжак перекинувся на прибережнім каменюччі й розкрився: він судомно випинав голки, силкуючись випростатися, але все марно. На малюнку, який уже встигла начеркати дівчина, у грі світла й тіні, в обрамленні густо накладених різких штрихів було видно, як надимається і скорочується волога м’якоть молюска. Я гадав поговорити з нею про кшталти молюсків як приклад оманливої гармонії, оболоки, що приховує правду природи, але тепер це було не до речі. І рисунок, і сам молюск справляли неприємне, до болю тяжке враження, – наче дивишся на нутрощі, вивалені з розпоротого трупа. Я зав’язав розмову, сконстатувавши, що нема нічого важчого для рисування, ніж морські їжаки. І все одно, з якого боку на них дивитися: згори чи зісподу, на вкриту голчастим панциром спинку чи на рожеву м’якоть черева – незважаючи на властиву молюскам променеву симетрію, погляд художника не знаходить, за що зачепитися, не бачить жодного чіткого обрису, що міг би бути відтворений розчерком олівця. Вона одказала, що малює осоружного молюска, бо цей образ, як мана, являвся їй у снах, і вона хоче його позбутися. Прощаючись, я запитав, чи можна буде й завтра застати її тут, на березі. Вона сказали, що на завтра в неї інші плани, але післязавтра вона знову вийде на прогулянку, озброївшись альбомом та олівцями, і я неодмінно її зустріну.

Коли я порався коло барометрів, до повітки з приладами приступило двоє чоловіків. Я їх ніколи перед тим не бачив: обоє з ніг до голови закутані в чорних пальтах, з відкоченими попід шию комірами. Вони запитали мене, чи немає пана Кавдерера, куди він поїхав, чи я не знаю, як із ним зв’язатися, і коли він повернеться. Я сказав, що нічого не знаю, і запитав їх, хто вони такі й чого вони мене розпитують.

– Це не має ніякого значення, – кинули вони з-за спини, віддаляючись.

Середа. Я пішов до готелю, щоб передати для панни Звіди букет фіялок. Портьє сказав, що дівчина пішла кудись іще вдосвіта. Я довго блукав околицями, сподіваючись натрапити на неї. На плацу перед фортецею застоювали чергу родичі ув’язнених: сьогодні в тюрмі день побачень. Серед убогих молодиць із хустками на головах та заплаканих дітлахів я побачив панну Звіду. Її вид був закритий чорним серпанком, що спускався з крисів капелюшка, але її постать годі було не впізнати: гордо піднята голова, висока і струнка шия.

У закутку подвір’я, мовби наглядаючи за чергою, стояло двоє чоловіків у чорному, тих самих, що розпитували мене учора на метеостанції.

Морський їжак, жалобний серпанок, двоє незнайомців: чорний колір повсякчас супроводжує мене, він являється мені в таких обставинах, що я не можу його не завважити. Для мене чорне – поклик ночі. Я подумав, що віддавна вже намагаюся прогнати із свого життя усяку темряву. Відколи лікарі заборонили мені виходити надвір після заходу сонця, я геть замкнувся в денному існуванні. Та річ не тільки в цьому: у світлі дня, в цьому розсіяному, блідавому, не скаламученому тінями сяянні я знаходжу свою темряву, чорнішу за ніч.

Середа, ввечері. Щовечора я коротаю перші години темряви, черкаючи пером по цих сторінках, яких, мабуть, ніхто й ніколи не прочитає. Прозора куля із скломаси, що звисає з стелі в моєму номері в пансіонаті «Куджива», освітлює плавний біг мого письма – може, надто нервового, щоб майбутній читач зумів його розібрати. Може, цей щоденник побачить світ через багато-багато років після моєї смерти, і на той час наша мова зазнає непередбачуваних змін, тож декотрі слова та звороти, яких я часто вживаю в своєму писанні, звучатимуть для читача дивно й не зовсім зрозуміло. Так чи так, а той, хто знайде мого щоденника, матиме наді мною незаперечну перевагу: будь-яку писану мову можна відчитати, добути з неї лексику й граматику, розчленувати її на фрази, перекласти чи переповісти ці фрази іншою мовою. А я, натомість, силуюся прочитати безконечну в’язь речей, які день-у-день остерігають мене про те, що замислив супроти мене світ. Я просуваюся навполапки, знаючи, що нема такого словника, який допоміг би перелити у слова всю ваготу захованих у речах туманних натяків. Я хотів би, щоб ця круговерть передчуттів і підозр була для читача не випадковою перешкодою в розумінні, а самою суттю того, що я пишу, а він читатиме. Можливо, цей читач, маючи за плечима докорінно інші інтелектуальні навики, з трудом слідкуватиме за ходом моїх думок. Та це не істотно. Важливо, щоб йому передалося те зусилля, яке я мушу докладати, щоб відчитати між рядками речей розпливчастий сенс того, що мене чекає.

Четвер. – Завдяки спеціяльному дозволові директора, – пояснила мені панна Звіда, – я можу приходити в тюрму у дні відвідин і сидіти за столом у кімнаті для побачень з моїм альбомом і вугільним олівцем. Простодушна людяність родичів, що приходять на відвідини, дає багато цікавих сюжетів для замальовок з натури.

Я її ні про що не питав, – дізнавшися, що я бачив її вчора коло тюрми, вона сама почулася зобов’язаною пояснити свою присутність в такому місці. Щодо мене, то я волів би, щоб вона нічого не пояснювала, – я не любив зображення людських постатей і я навряд чи спромігся б на влучний коментар, якби вона їх мені показала. А втім, вона їх не показувала. Я вирішив, що ці малюнки зберігаються в окремій папці, і дівчина, йдучи, лишає її в наглядацькій, бо ж учора – я добре запам’ятав – вона не мала з собою ані альбому в твердій палітурці, з яким вона нерозлучна, ані пенала з олівцями.

– Якби я вмів малювати, то не малював би нічого іншого, як тільки форми неживих предметів, – сказав я з рішучістю в голосі, бо хотів змінити тему, а крім того й справді, я з натури схильний добачати в непорушному стражданні речей дзеркало моєї душі.

Панна Звіда одразу ж дала взнаки, що поділяє мою думку: вона, мовляв, дуже хотіла б намалювати одну з тих невеликих чотирилапих кітвиць, – рибалки ще звуть їх «кішками». Вона показала мені кілька таких кітвиць, коли ми проходили повз рибальські баркаси, пришвартовані до молу, і пояснила мені, як тяжко намалювати оті чотири гаки – кожен під іншим кутом, з іншої перспективи. Я збагнув: кітви, що так раптово привернули мою увагу, криють у собі якесь послання, яке я повинен розшифрувати. Це заклик зупинитися, зачепитися за щось, сягнути дна, – словом, покласти край моєму блуканню по хвилях, ширянню по верховодді. Однак це тлумачення все ж не єдино можливе: то міг би бути й поклик одчалювати, сміло рушати в чисте море. Сама форма цих кітвиць: чотири приплюснуті зазубні, чотири залізні руки, пообтирані об підводне каміння, – остерігала мене, що ніяке рішення не минеться гладко, без тертя й без болю. Єдиною полегшею було те, що йшлося не про важку глибоководну кітву, а про похватну прибережну кітвицю: я не повинен був раз і назавжди зректися молодечої безтурботности, треба було тільки, щоб я перевів подих, замислився, заглянув у темні глибини своєї душі.

– Щоб я могла замалювати цей предмет з усіх боків, у всіх ракурсах – сказала Звіда, – я мусила б мати його при собі. Щоб обдивитися його, освоїтися з ним... Як ви гадаєте, можна купити в рибалок таку кітвицю?

– Можемо запитати, – одказав я.

– А може б ви спробували купити її для мене? А то мені самій якось ніяково: щоб міська дівчина та й цікавилася рибальською снастю, - хтозна, що про мене й подумають...

Мені уявилося, як я дарую дівчині залізну кітву, немовби це букет квітів: у цьому образі, в його недоладності було щось кричуще, жорстоке. Тут, безперечно, теж було якесь приховане знамення, та я ніяк не міг його збагнути. І пообіцявши собі, що обміркую це питання на дозвіллі, я відповів «гаразд, спробую».

– Було б добре, якби кітвиця була разом із швартовим тросом, – уточнила Звіда. – Я можу цілісінькими годинами малювати змотаний канат і нітрохи не втомлююсь. То ви вже постарайтесь узяти якнайдовший: метрів десять, ні, краще двадцять.

Четвер, увечері. Лікарі дозволили мені вживати алкогольні напої в помірних кількостях. Щоб одсвяткувати цю новину, навзаході сонця я прийшов у трактир «Зоря Свазії» і взяв склянку теплого рому. Коло прилавку повсідалися рибалки, митники, портові робітники. Через шум і гомін розмов пробивався голос літнього чоловіка в однострої тюремного наглядача. Той був уже добре під чаркою і ніс якусь маячню: – Щосереди до мене приходить одна напарфумлена панночка і тицяє мені купюру в десять крон, щоб я лишив її наодинці з арештантом. А в четвер я спускаю ці десять крон отут із вами. Я коли час побачення кінчається, панночка йде, але все її чепурне плаття вже наскрізь просякло тюремним смородом. А арештант, вертаючись до камери, забирає на своїй в’язничній робі пахощі панноччиних парфумів. А мені лишається запах пива. Життя – не що інше, як обмін запахами.

– Життя – це, так би мовити, теж свого роду смерть,  – втрутився інший п’яний, що з фаху був – як небавом виявилось – гробарем. – Я просякаю тут запахом пива, щоб заглушити запах смерти, який мене переслідує. Ну а запах пива – його заглушить тільки запах смерти, я то вже знаю, не одному пиякові копав могилу.

Я потрактував цей діялог як осторогу, заклик бути сторожким і чуйним: світ валиться, розпадається і намагається й мене потягти за собою, в небуття.

П’ятниця. Пропозицію продати «кішку» рибалка сприйняв із великим підозрінням: – А пощо воно вам треба?  Що ви робитимете з кішкою там, на березі?

Питаннячка досить безцеремонні. Я мав би відповісти: «Щоб малювати її», але я розумів, що панна Звіда соромиться демонструвати свої мистецькі інтереси людям, нездатним їх оцінити. З мого боку правдива відповідь звучала б: «Щоб розмірковувати над нею», але навряд чи рибалка зрозумів би мене правильно.

– Це вже моє діло, – одказав я. Попервах ми балакали досить приязно, зважаючи на те, що познайомились ми вчора ввечері у трактирі, аж раптом тон мого розмовника зробився різким і роздратованим.

– Ішли б ви лучче до торговця снастями, – одрубав рибалка. – Я свого знадобу не продаю.

З торговцем вийшла та сама історія. Тільки-но я спитав його про «кішку», як він одразу спохмурнів на лиці. – Ми не продаємо таких речей приїжджим, – сказав він. – Нащо нам клопоти з поліцією. Ще й 20 метрів канату... Не те, щоб я вас у чомусь підозрював, але не раз уже бувало: роздобудуть «кішку», закинуть у вікно камери, а на другий день там не дорахуються котрогось арештанта – утік...

«Тікати» – це одне з тих слів, що вмить накручують мій мозок, запускають механізм безконечних асоціяцій. Здається, блукання в пошуках кітвиці навело мене на шлях до втечі, преображення, воскресіння. Здригнувшись, я прогнав од себе думку про те, що в’язниця – символ моєї тлінної плоті, а втеча, що судилася мені, – це розлука душі з тілом, початок позаземного життя.

Субота. Сьогодні вперше за багато місяців я вийшов на двір, як уже споночіло. Я одважився на це не без побоювань. Найбільше я остерігався застудити голову, як це траплялося зі мною досить часто. Отож, виходячи, я надів на голову вовняного шолома, поверх нього – в’язану шапочку, а зверху на все це – фетрового капелюха. Отак утепливши голову, а крім того обмотавшись шаликом довкола шиї і ще одним – довкола попереку, надягнувши вовняного светра, вовняну камізельку та шкуратяну куртку і взувши чоботи з хутряною підкладкою, я почувався вже більш-менш безпечно. Ніч, як згодом виявилося, була м’яка й погожа. А я все думав і не міг збагнути: чому пан Кавдерер призначив мені зустріч на кладовищі, серед глухої ночі, і то так таємниче – за допомогою записки, яку мені передали під великим секретом. Якщо він уже повернувся, то чого ж ми не могли побачитися, як усе – ополудні на станції? А якщо він ще не повернувся, то хто ж тоді чекає мене на кладовищі?

Фіртку одчинив мені гробар, якого я бачив учора в таверні «Зоря Свазії». – Я шукаю пан Кавдерера, – мовив я йому.

А він мені: – Його тут немає. Але цвинтар – це якраз і є притулок тих, кого немає, тому заходьте.

Я попростував поміж надгробками, аж раптом коло мене з шерхотінням промайнула тінь. Прибулець загальмував і зіскочив з сідла. – Пане Кавдерер! – вигукнув я. Я був трохи ошелешений, побачивши, як він несеться серед могил на велосипеді з погашеною фарою.

– Ч-ш-ш! – прошипів він. – Ви поводилися дуже необачно. Коли я доручив вам подбати про метеостанцію, то й гадки не мав, що ви причетні до підготування втечі. Ви повинні знати, що ми проти одноособових втеч. На все свій час. Наші плани далеко маштабніші, розраховані на довшу перспективу.

Слухаючи оте його «ми» і дивлячись, як він широким жестом показує навколо, я подумав, що він говорить од імени мертвих. Устами пана Кавдерера мертві дали мені знати, що не бажають поки бачити мене в своїх шерегах. На серці в мене зразу полегшало.

– Через вас я ще не скоро зможу появитися в місті, – додав він. – Завтра чи післязавтра вас викличуть на допит в комісаріят, будуть питати про ту «кішку», що ви намагалися купити. Вважайте, щоб не вплутати й мене в цю справу. І майте на увазі: розпитуючи вас, комісар копатиме під мене. Тому ви про мене нічого не знаєте, крім того, що я десь виїхав і не сказав, коли повернуся. Скажете, що я попрохав час-од-часу заглядати на станцію і знімати покази. Зрештою, з завтрашнього дня ви звільняєтесь од обов’язків метеоролога.

– Ні, ні, не треба! – закричав я розпачливо, так наче цієї миті усвідомив, що контроль за метеорологічними приладами давав мені змогу панувати над стихіями всесвіту й постерігати в їх вируванні порядок і лад.

Неділя. Рано вранці я подався на метеостанцію і зіп’явся на драбину коло етажерки з приладдям. Я стояв там і слухав тікання самописців, наче музику небесних сфер. Шпаркий вітер гнав по вранішньому небу мляві пухнаті хмари; спочатку хмари нашаровувались одна на одну китицями пір’я, а тоді почали згущуватися й громадитися купами; десь о пів на десяту прошумів короткий дощ, після якого в дощомірі лишилося кількадесят міліметрів вологи; на небі з’явилася куца веселка, але небавом розтанула; почало пасмурніти; перо барометра-самописця пішло вниз, накресливши мало не прямовисну лінію; прогуркотів грім, сипонув град. З висоти етажерки мені здавалося, наче я тримаю в руках проясні й бурі, блискавки й тумани: не як бог – зовсім ні, я ж не божевільний і не уявляв себе Зевсом-громовержцем, – а трохи наче диригент оркестру, який має перед собою готову партитуру і знає: звучання інструментів відповідає певному планові, і цей план довірений саме йому як вартовому й хоронителю. Бляшаний дах повітки гудів, наче барабан, під ударами градин; анемометр крутився дзиґою; і весь цей хаос ошалілих, збурених стихій рівними рядками цифр лягав на сторінки мого журналу, і маєстатичний спокій панував над грою катаклізмів.

І в цю мить повноти й гармонії мою увагу привернув тихий скрип. Я глянув униз. Між драбиною і опорою етажерки скулився бородатий чоловік у грубій смугастій куфайці, весь вимоклий до нитки. Він дивився на мене твердим ясним поглядом.

– Я втік з тюрми, – сказав він. – Не виказуйте мене, будь-ласка. Треба, щоб ви пішли й попередили одну людину. Ви ж мені допоможете, правда? Вона живе в готелі «Морська лілея».

І тої ж миті я відчув, як досконалий лад світобудови надлуснув, дав глибоку й непоправну тріщину.

IV

Слухати, як хтось читає вголос, – це далеко не те саме, що читати самому, про себе. Коли ти читаєш, то можеш зупинитися або перескочити кілька фраз: ти сам задаєш собі темп. А коли читає хтось інший, дуже тяжко сумістити свою увагу з темпом його мови: голос читача усе або надто швидкий, або надто повільний.

Ну а слухаючи когось, хто на ходу перекладає з іншої мови, ти весь час вагаєшся, хиляєшся між значеннями слів, перебуваєш на межі непевности й провізоричности. Коли ти сам  читаєш текст – він тут, перед тобою, ти хоч-не-хоч із ним стикаєшся, а коли його перекладають тобі вголос – він є, а водночас його нема, і ти ніяк не можеш його вхопити.

До того ж, професор Уззі-Тузо перекладав спочатку якось нерішуче, так наче не зовсім тямив, як би то краще пов’язати, погодити між собою слова та вислови: він кілька разів повертався до тих самих уступів, щоб причесати розтріпаний синтаксис, крутив фразами на всі боки, кремсав і теребив їх, аж поки не припасовував сяк-так одна до одної, зупинявся на щодругому слові, щоб пояснити особливості його вживанння в прямому й переносному значенні, супроводжував усе це розмашисто-обтічними жестами, немовби закликав задовольнитися приблизним відповідником, раз-по-раз переривався, щоб виголосити граматичні правила, викласти етимологію окремих слів або зацитувати класиків. Та коли ти вже, здавалось, остаточно переконався, що професорові ближчі до душі філологічні тонкощі, аніж самий сюжет роману, ти раптом усвідомлював, що на ділі все навпаки: ця вчена шкаралуща служить виключно для того, щоб захистити сказане й несказане у тексті, вберегти його внутрішнє дихання, яке вмить вивітрюється при контакті з зовнішнім світом, оте відлуння втраченого знання, яке являється в півтемряві натяків та недомовок.

Загнаний в кут, з одного боку, потребою тлумачити прочитане, щоб текст міг найповніше виявити глибину свого змісту, а з другого, свідомістю того, що всяке тлумачення є сваволя й насильство над текстом, професор, натикаючись на особливо плутані уступи, не знаходив ліпшого способу прояснити їх суть, аніж узяти й прочитати ці самі фрагменти мовою оригіналу. Давно забута кімерійська вимова, виснувана з теоретичних правил, а не засвоєна з живого бриніння людських балачок із їх неповторними інтонаціями, не позначена впливом розмовного вжитку, який перетоплює й переливає в нові форми звуки та склади, – ця вимова надавала словам абсолютности й безвідносности голосу, на який ніхто й ніколи не відгукнеться. Вона була наче спів останнього птаха якогось вимерлого виду, наче гримке гуготання допіру сконструйованого реактивного літака, який розвалюється в небі під час першого ж випробного польоту.

Та поступово, мало-помалу, щось ожило, щось заграло в цьому химерному й неоковирному плетиві фраз, розмірена проза роману запанувала над ваганням і хвилюванням голосу, розповідь потекла плинною, бистрою, прозорою  рікою, і Уззі-Тузо плавав у ній, мов риба, допомагаючи собі жестами (широко загрібаючи руками, наче плавцями), рухами губ (випускаючи із них слова, неначе бульбашки повітря), поглядом (його очі бігали по сторінках, мов риб’ячі очиці – по морському дну, мов очі відвідувача акваріюму, що стежать за метушінням рибки в освітленому скляному кубі).

Круг тебе вже не кафедра із стелажами, книгами й миршавеньким професором: ти опинився всередині роману, ти бачиш цей пляж на березі холодного північного моря, ти йдеш слідами цього вразливого, хоровитого добродія. Ти так захопився, що й не зауважив – коло тебе ще один слухач. Краєчком ока ти помічаєш Людмилу. Вона вже тут – сидить на купі запилених фоліянтів, теж ловить кожне слово й нетерпляче очікує, що ж далі.

Вона тільки-но з’явилася чи слухала роман од самого початку? Зайшла тишком, без стуку? А може, вже давно тут, ховалася між стелажами? (Вона любить тут ховатися, казав Ірнеріо. Приходять сюди, щоб займатися незнати чим, казав професор). А може, це мана, навіяна заворожливими словами професора-чаклуна?

Уззі-Тузі ні на мить не перервав свого речитативу і ніяк не дав узнаки, що поява нової слухачки його здивувала, – так наче дівчина була тут зроду-віку. І не здригнувся з несподіванки, коли вона, перервавши надто протяглу павзу, запитала: – І що далі?

Хряп – професор різко згорнув книжку. – А далі – все, кінець. «Схилившись над краєм урвища» на цьому й кінчається. Написавши перші сторінки свого роману, Укко Ахті впав у депресію, яка не відпускала його кілька років і довела до того, що він чотири рази пробував накласти на себе руки. Остання спроба виявилася вдалою. Цей фрагмент був опублікований посмертно, разом з іншими творами, виявленими в паперах померлого: віршами, уривками з інтимного щоденника та нотатками до нарису про інкарнації Будди. На жаль, не вдалося відшукати ніяких начерків ані чернеток, що розповіли б, у який бік мав розвиватися сюжет. Роман «Схилившись над краєм урвища», дарма що незавершений, а може, саме тому, – це найпоказовіший зразок кіммерійської прози. Це твір особливо промовистий – промовистий у тому, що він показує, а ще більше – в тому, що приховує, в тому, чого уникає, не каже, замовчує...

Професоровий голос, здавалося, от-от згасне. Ти витягуєш шию, щоб переконатися, чи професор усе ще там, за стіною стелажів, що заслоняють його від твоїх очей, але його не видно: може, він затаївся в хащах учених видань і підшитих рік за роком журналів, стиснувся в пилинку й утересувався в жадні до пилу щілини між палітурками, може його потягла в небуття та сама гірка доля, яка тяжіє над предметом його студій, а може, він провалився в ту чорну зівущу безодню, до якої привів тебе раптово обірваний сюжет роману. На краю цієї безодні ти хотів би встояти, утримавши Людмилу й самому вхопившись за неї. Твоя рука гарячково намацує руку дівчини...

– І не питайте, яке продовження цеї книжки! – пронизливий вигук лунає з неозначеної точки поміж стелажами. – Всі книжки мають своє продовження по той бік... – Професоровий голос то стелиться низом, то витає попід стелею. Куди ж подівся сам професор? Може, заліз під стіл, а може, повиснув на лямпі.

– Де-де вони мають продовження? – питаєте ви, балансуючи на краю прірви. – По той бік чого?

– Книжки – це сходинки порогу... Через нього переступили всі кіммерійські письменники... Далі голос забирають мертві, своїм голосом без слів вони говорять те, що можна висловити тільки мовою мертвих. Кіммерійська мова – остання мова живих... гранична мова! Сюди приходять, щоб прислухатись до потойбіччя... Послухайте...

Та ви двоє вже нічого не слухаєте, – ви теж зникли, забилися в куток, притиснулись одне до одного. Це така ваша відповідь? Ви хочете показати, що й живі мають мову без слів, що нею не напишеш книжок, але можна жити нею, мить за миттю, нічого не записуючи й не запам’ятовуючи? І ця мова, безсловесна мова живих тіл, була першою, була ще на самому початку – може, цю істину ви хочете донести до професора? – а тоді вже появилися слова, якими пишуть книжки, якими люди безуспішно намагаються перекласти цю первинну мову, а тоді...

– Всі твори кіммерійської літератури – незавершені... – зітхає Уззі-Тузо, – бо всі вони продовжуються по той бік... іншою, мовчазною мовою, на яку покликаються всі слова всіх книжок, що їх ми нібито читаємо...

– Нібито... Чому: нібито? Я люблю читати, я читаю насправжки... – Це говорить Людмила, гаряче, з переконанням. Вона сидить навпроти професора, одягнена просто й елегантно, у все світле. Так само світло й просто вона дивиться на світ, захоплено приймаючи все те, що він дає, і це робить її безмежно далекою від бездонної егоцентричности роману, який кінець-кінцем западається сам у себе. В її голосі ти шукаєш опори для свого прагнення триматися речей, як вони є, читати те, що написане, й нічого більше, сторонитися примар, що невловимо вислизають із рук. (І хоча ваші обійми – визнай це – всього-на-всього виплід твоєї уяви, вони все-таки можуть стати дійсністю, раніше чи пізніше...)

Однак Людмила завжди на крок попереду тебе. – Мені подобається усвідомлювати, що є інші книжки, і я ще зможу їх прочитати... – каже вона, не сумніваючись у тому, що силі її бажання повинні відповідати реальні, конкретні, хоч і незнані поки що об’єкти. Як же поспіти за нею, за цією жінкою, що завжди читає іще одну книжку крім тої, яку має перед очима, – книжку, якої ще немає, але яка, в силу читаччиного бажання, не може не існувати?

Професор сидить за письмовим столом, і конус світла від настільної лямпи падає на його руки, що нависають, ледь торкаючись оправи, над закритим томиком і наче пестять його із смутною ніжністю.

– Читати, – каже він, – це завжди те саме: перед тобою щось приявне, тканина письма, матерія фарби й паперу, щось, чого ти не можеш змінити, – і воно зводить тебе з чимось неприявним, з чимось, що належить до іншого світу, нематеріяльного і невидимого, який можна тільки мислити, уявляти, – з чимось, чого вже немає, що проминуло, розтануло, загубилося на широких полях країни мертвих...

– ...Або з чимось, чого ще немає, що існує тільки в бажаннях або страхах, ув обшарах можливого чи неможливого, – додає Людмила. – Читання – це зустріч із чимось, що тільки готується заіснувати, але ніхто ще не знає, чим воно буде... – (І тут ти бачиш, як читачка сягає поглядом за край сторінки і бачить на горизонті шторми, урагани, кораблі чи то визволителів, чи поневолювачів...) – Мені хочеться прочитати роман, у якому історія наростає поступово, мов далеке невиразне громування, роман історичний, про людськую долю, роман, що наповнює тебе глибокими переживаннями, спочатку ще безіменними, безформними...

– Ну-ну, сестричко, я бачу, ти робиш успіхи! – Між стелажами показалася дівчина з довгою шиєю, пташиним видом, твердим, закутим в окуляри поглядом і кучмою кучерявого волосся на голові, одягнена в широку блюзку та обтислі штани. – Я прийшла сказати, що знайшла той роман, який ти шукаєш. Саме його ми будемо сьогодні розбирати й обговорювати на семінарі про феміністичну революцію, куди й тебе запрошую – послухаєш, візьмеш участь...

– Лотаріє, ти що, – вигукує Людмила, – хочеш сказати, що ти теж добула «Схилившись над краєм урвища», незавершений роман Укко Ахті, кімерійського письменника?

– У тебе неправильні відомості, Людмило, це саме той роман, але він дуже навіть завершений, і написаний не по-кімерійському, а по-кімврійському. Назва згодом була змінена на іншу, «Не боячись ні вітру, ні запаморочення», а сам автор підписався псевдонімом Вортіс Вільянді.

– Неправда! – кричить професор Уззі-Тузо. – Це всім відома фальшивка! Йдеться про підроблений рукопис, який пустили в обіг кімврійські націоналісти в ході кампанії антикімерійської пропаганди, наприкінці Першої Світової!

У спину Лотарії вже дихають передові загони полку молодих дівчат із незворушно ясними очима, – очима, що своєю неприродною ясністю і спокоєм навіюють тобі невиразну тривогу. Між дівчатами протискується блідий бородатий чоловік із єхиднуватим поглядом і скривленими устами, на яких лежить печать хронічного розчарування всім і вся.

– На жаль, не можу погодитися з шановним колегою, – каже він. – Автентичність цього твору незаперечно доведена знайденими недавно рукописами, що зберігалися в таємних архівах кіммерійської служби безпеки!

– Дивуюся тобі, Ґаллеґано, – страдницьким голосом відказує Уззі-Тузо. – Як ти можеш ставити на карту добре ім’я своєї кафедри та й усієї геруло-алтайської філології заради такої грубої містифікації! До того ж усе це замішане на територіяльних претензіях, що не мають нічого спільного з літературою!

– Прошу тебе, Уззі-Тузо, – одказує професор Ґаллеґано, – не треба опускати нашу суперечку до такого рівня. Ти добре знаєш, що я зовсім далекий од кімврійського націоналізму, так само як і ти – маю надію – од кімерійського шовінізму. І коли я порівнюю дух обох літератур, то головне питання, над яким я загадуюся: котра з них іде далі в запереченні всіх цінностей?

Кімвро-кіммерійска полеміка, здається, нітрохи не хвилює Людмилу, що загорілася одною тільки думкою: що незавершений роман матиме продовження. – Лотарія каже правду? – питає вона тебе упівголоса. – Хотілось би, щоб цього разу вона мала рацію, щоб той початок, що ми почули, мав і закінчення, байдуже, якою мовою...

– Людмило, – втручається Лотарія, – ми з нашою групою йдемо на семінар. Якщо хочеш узяти участь в обговоренні роману Вортіса Вільянді – приходь. Можеш запросити і свого приятеля, якщо йому, звісно, цікаво.

І ось уже ти маршируєш під знаменами Лотарії. Група розмістилася в невеликій залі, довкола округлого столу. Ви з Людмилою стараєтесь присунутися чимближче до грубого зошита, який Лотарія тримає перед собою і який, напевно, й містить у собі отой роман.

– Ми повинні подякувати професорові Ґаллеґано з кімврійської філології, – бере слово Лотарія, – за те, що він люб’язно надав у наше розпорядження рідкісний примірник «Не боячись ні вітру, ні запаморочення» і погодився особисто взяти участь у нашому семінарі. Хочу наголосити: ми дуже цінуємо професорову відкритість, особливо на тлі того нерозуміння, яке виявляють декотрі викладачі споріднених дисциплін... – тут Лотарія позирає на сестру, даючи навзнаки, що цей камінець – у город Уззі-Тузо.

Щоб розмістити твір у належному суспільно-історичному контексті, професора Ґаллеґано прохають коротко розповісти про обставини його написання. – Я думаю, вам добре відомо, – починає він, – що регіони, які свого часу належали до Кімерійської держави, після Другої Світової Війни ввійшли до складу Кімврійської Народної Республіки. Впорядковуючи матеріяли кіммерійських архівів, що перебували в повному безладді після того, як через країну перекотилася лінія фронту, кімври дістали змогу по-новому оцінити складну й суперечливу постать такого письменника, як Вортіс Вільянді. Письменник писав і по-кімврійськи, і по-кімерійськи, але кіммерійці допускали до друку тільки ту – треба сказати, зовсім мізерну – частину його творів, що була написана їхньою мовою. Далеко вагоміший під кількісним і якісним оглядом був його творчий доробок кімврійською мовою, конфіскований і похований у таємних кімерійських архівах. Передовсім ідеться про обширний роман «Не боячись ні вітру, ні запаморочення». Як можна судити, існував також початковий варіянт перших розділів цього твору кімерійською мовою, підписаний псевдонімом Укко Ахті. А втім, немає сумніву, що тільки згодом, зробивши остаточний вибір на користь кімврійської мови, автор осягнув справжню творчу наснагу для написання свого шедевру...

– Не буду переповідати вам, – веде далі професор, – усі перипетії, що випали на долю цього твору в Кімврійській народній республіці. Зачислений попервах до класики кімврійської літератури, цей твір широко видавався, був також перекладений німецькою мовою, з оглядом на зарубіжного читача (саме цим перекладом ми з вами й послугуємося), але згодом став жертвою ідеологічних чисток і був вилучений з обігу, так що тепер він недоступний навіть у бібліотеках. На нашу думку, революційний дух цього роману виявляється особливо яскраво...

Вам з Людмилою кортить чимскоріш побачити, як ця забута книжка воскресне, мов фенікс із попелу, але ви мусите чекати, поки юнаки й дівчата з групи розподілять між собою завдання: під час читання хтось повинен буде стежити за відголосками певних виробничих стосунків, хтось інший – за процесами оречевлення, ще хтось – за сублімацією витиснених інстинктів, за семантичними кодами статі, за метамовою тіла, за порушеннями рольових норм у політичному і приватному житті.

Та ось Лотарія розгортає свій зошит і починає читати. Загорожі з колючого дроту рвуться, мов павутиння. Всі мовчки слухають, – і ви, і решта.

Ви одразу здаєте собі справу, що цей роман і близько не має нічого спільного ані з попереднім, «Схилившись над краєм урвища», ані з двома іншими, «Неподалік од хутора Мальборк» і «Якщо подорожній одної зимової ночі». Ви з Людмилою переглядаєтеся: спершу запитально, а тоді по-змовницькому. Будь що будь, а це новий роман, і скоро ви вже вхопились за кінчик сюжетної нитки, – хочеться розмотати ввесь клубок до останку.

НЕ БОЯЧИСЬ НІ ВІТРУ, НІ ЗАПАМОРОЧЕННЯ

О п’ятій ранку через місто потяглися військові обози; коло крамниць із провіянтом почали застоювати чергу жіночки з масляними каганцями; на стінах будинків лисніли ще не висохлою фарбою пропагандові гасла, що їх понаписували вночі активісти різних фракцій Тимчасового Уряду.

Коли оркестранти сховали інструменти до футлярів і вийшли з сутерену, повітря на дворі вже відливало досвітньою прозеленню. Добрячий шмат дороги завсідники «Нового Титана» йшли гуртом услід за музикантами, так наче не хотіли розривати тої спільности, що була встановилася за ніч межи людьми, яких звела докупи в стінах цього закладу чи то випадковість, чи то давня звичка. Так і йшли вони, всі одною компанією; чоловіки в плащах із піднятими комірами виглядали якось мертвотно, наче мумії, що були витягнуті з своїх саркофагів після багатовікової сплячки і от-от розсипляться на порох, тоді як жінки, пойняті якимось заразливим збудженням, наспівували пісеньок, кожна на свій лад і, в розхристаних пальтах поверх низько викочених вечірніх суконь, метляючи довгими спідницями по брудних калюжах, виписували по бруку невпевнені па, – і ніхто з них не міг вирватися із того хмільного круговороту, в якому нова хвиля веселощів умить наринає на місце старої, що видихлася й усякла в пісок, і всі вони, здавалося, живили надію, що вечірка ще не скінчилася, що оркестранти от-от зупиняться посеред вулиці, розчохлять інструменти, і над містом зазвучать саксофони й контрабаси.

Перед колишнім банком Левінсонів, де стояв на варті патруль національної гвардії з прип’ятими до рушниць багнетами і кокардами на кашкетах, гурт полуношних гуляк, мов за командою, розсипався, і ні з ким не прощаючись, кожен пішов своєю дорогою. Тільки ми троє лишилися стояти серед вулиці: ми з Валер’яном тримали попід руки Ірину, він – з одного боку, я – з другого. Я був усе справа, щоб не зачіпати її кобурою з важким пістолетом, яка висіла у мене на шабельтасі, тоді як Валер’ян, що був у цивільному, бо працював у Комісаріяті важкої промисловости, коли й мав пістолета – а я гадаю, що мав – то невеличкого, плаского, з тих, що можна заховати в кишені. Ірина стала мовчазною, і її бездонно глибоке мовчання навіювало нам острах, – я кажу за себе, але ручаюся, що Валер’ян почував те саме, хоч він ніколи й не звіряв мені своїх почуттів. Ми обоє відчували, що саме в цю мить вона забирає над нами справжню, безмежну владу, і хоч на які безумства вона штовхне своїх вірнопідданих одного разу, коли її чарівне коло остаточно замкнеться, замкнуши й нас у вічному полоні, – все це ніщо супроти тих замислів, які вона тепер-оце снує в уяві, не зупиняючись ні перед чим у випробовуванні почуттів, у насталюванні розуму, в жорстокості. Правду сказати, ми були ще дуже молоді, надто молоді для того, що нам випало пережити; я кажу про нас, чоловіків, бо Ірина була вже позначена тою передчасною зрілістю, що властива жінкам її типу (дарма що літами своїми вона була наймолодша з нас трьох), а тому крутила нами, куди хотіла.

Ірина щось насвистувала про себе і сміялася самими лиш очима, так наче наперед смакувала той задум, що уроївся їй у голову. Потім її насвистування зазвучало вголос. То був кумедний марш із модної на той час оперетки, і ми, все ще побоюючись того, що вона для нас лаштує, почали й собі підсвистувати, – і так ми йшли, наче маршуючи під фатальну музику невидимого оркестру, і почувалися в душі водночас і жертвами, і тріюмфаторами.

То було коло церкви Святої Аполонії, перетвореної на холерний лазарет. Грубо збиті трумни стояли надворі на дерев’яних козлах, оточені широким колом нелюсованого вапна, – щоб ніхто не наближався, – і чекали, поки їх одвезуть на кладовище. Якась стара молилася, уклякнувши на церковному подвір’ї, і тут де не взялися ми, під звуки нашого напористого маршу, і налетівши на неї, замалим її не розтоптали. Вона пригрозила нам висушеним жовтим кулачком, зморшкуватим, мов печене яблуко, другою рукою опираючись на брук, і крикнула: – Проклятущі пани! – а може – Проклятущі! Пани! – так наче то було два прокльони, один дужчий за інший, і називаючи нас панами, вона вважала нас подвійно проклятими, а тоді докинула міцне слівце з тутешньої говірки, яке значить щось наче «запроданці». Вона хотіла приточити ще: – А щоб вам... – але в цю мить помітила мого мундира й замовкла, потупивши очі.

Я описую цей випадок з усіма подробицями, тому що – як це стане ясно згодом – то була пересторога, попередження про все, що мало статися, а також тому, що всі ці образи минулої епохи повинні протягнутися сторінками, як ото тягнуться обози через місто (слово «обози» викликає трохи розпливчасті образи, але певна розпливчастість тут не завадить, щоб віддати дух тих непевних, буремних часів), наче розвішані над вулицею, від кам’яниці до кам’яниці, полотняні транспаранти з закликами підписуватись на державну позику, наче колони робітників, що їх маршрути не повинні перетинатися, бо маніфестації організовані від різних, непримиренно ворожих профспілок: одні стоять за те, щоб страйк на збройових заводах Кавдерера тривав до переможного кінця, інші – за те, щоб припинити страйк і працювати задля всенародного озброєння супроти контрреволюційних військ, що загрожують узяти місто в кільце. Всі ці різноспрямовані лінії, перехрещуючись, повинні окреслити простір, у якому порушаємося ми з Валер’яном та Іриною і в якому наша історія може постати з нічого, знайти свою вихідну точку, узяти напрямок, набрати обрисів.

Я познайомився з Іриною того дня, коли фронт наблизився до Західних воріт менш як на дванадцять кілометрів. Поки міська міліція – зелені юнаки, що не мали ще й вісімнадцяти, та похилі віком резервісти – скупчувалася на підступах до Бичих Різниць, місця, що сама його назва здавалась поганим знаменням, хоч тоді ще неясно було, для кого, в місто через Залізний міст вливався неперервний потік біженців. Селянки з кошами на головах, звідки раз-по-раз витикалася гусяча шия; ошалілі свині, що шмигали під ногами натовпу, тікаючи од хлопчаків, які з гигиканням ганялися за ними (надія вберегти сякий-такий пожиток од воєнних реквізицій спонукувала сільських жителів виправляти худобу під наглядом дітлахів на всі чотири сторони, – чей щось десь та врятується); піші та кінні солдати, що здезертували з своїх підрозділів або шукали нагоди з’єднатися з основними силами розпорошеної армії; пристаркуваті шляхтянки на чолі каравану нав’ючених клунками слуг; санітари з пораненими на ношах, хворі, виписані з польових шпиталів, бродячі торговці, чиновники нового уряду, монахи, цигани, учениці колишнього Пансіону для офіцерських дочок у дорожніх одностроях – усі вони рікою вливалися між перила мосту, немовби гнані вологим, пронизливим вітром, який, здавалося, віяв із розривів у географічній карті, з дір у прорваних кордонах та фронтах. Багато хто в ті дні шукав притулку в місті: всі ті, хто боявся поширення повстань та грабежів або навпаки, мав усі причини чимскоріш уступитися з дороги монархістських армій, всі ті, що прагнули укритися під захистом хиткої законности, яку забезпечував Тимчасовий Уряд, або навпаки, – загубитися в загальному безладді, щоб безкарно ламати закон, однаково, старий чи новий. Кожен відчував, що на карту поставлене його власне виживання, і саме в цих обставинах, коли говорити про взаємопоміч було б геть недоречно, бо треба було ліктями й зубами пробивати, прогризати собі шлях, – між людьми запанувало якесь почуття спільности, якась злагода, і перед лицем труднощів сили єдналися, і всі розуміли одне одного з півслова.

Може, причина була в цьому, а може, просто, в загальному сум’ятті молоде життя пізнає себе й тішиться само з себе – та коли я, посеред натовпу, перетинав Залізний міст, на душі мені було спокійно й легко, я відчував гармонію з собою, з іншими, зі світом – чого давненько вже зі мною не бувало. (Може, я невдало висловився, правильніш було б сказати: я почувався в гармонії з тією дисгармонією, що панувала наді мною, над іншими, над цілим світом). Я був уже при самому кінці мосту, там, де сходовий марш впирався в берег і людський потік сповільнювався, створюючи затор, тож ти мусив щосили одпихати тих, хто напирав на тебе ззаду, щоб тебе не зім’яли й не повалили на тих, хто спускався найповільніше: безногих калік, що натужно перебирали милицями, коней, яких вели за вуздечку навскоси, щоб підкуті залізом копита не послизнулися на залізних сходинках, мотоцикли з колясками, що їх доводилося з трудом переносити на руках (мотоциклістам краще було б податися на Вантажний Міст, як то з обуренням кричали їм піші, але це подовжило б їм шлях на цілу милю), – коли раптом помітив даму, що йшла поруч мене.

Вона була одягнута в пальто з хутряними вилогами й закаврашами, на голові круглий капелюшок-дзвіночок з вуаллю і пришпиленою трояндою: словом, вельми елегантна, а на додаток молоденька й симпатична, як я невдовзі мав змогу сконстатувати. Дивлячись на неї збоку, я бачив, як вона широко розплющила очі, рукою в рукавичці прикрила вуста, з яких виривався крик жаху, і заточилася. Вона була б упала, її б розтоптав цей натовп, що пер, наче стадо слонів, якби я швидко не вхопив її за руку.

– Вам погано? –  запитав я. – Спріться на мене. Зараз усе минеться.

Вона вся заклякла й не могла зробити й кроку.

– Порожнеча, порожнеча, там унизу, – витиснула вона з себе, – допоможіть, голова паморочиться...

Довкола, правду кажучи, не видно було ніякої причини для запаморочення, але дівчина була в панічному страху.

– Не дивіться вниз, тримайтеся за мою руку. Йдіть за людьми, ми вже майже на тому боці, – кажу я, добираючи слів, що могли б її заспокоїти.

А вона: – Я чую, як усі ці кроки відриваються від сходинки й ступають у порожнечу, падають, усі люди падають... – каже, раз-у-раз затинаючись.

Я опустив очі й подивився в просвіти між металевими сходинками – внизу безбарвною рікою, наче білі хмарки, пливли поодинокі крижини. В миттєвому замішанні мені здалося, наче я відчуваю те саме, що й вона: що порожнеча переливається в порожнечу, кожний уступ, хоч би й зовсім маленький, веде на інший уступ, кожна прірва впадає в незглибну безодню. Я обхопив її рукою за плечі, спробував стримати юрбу, що з лайкою напирала ззаду: – Гей, там, дайте пройти! Найшли де обніматися, безстидники! – але щоб уникнути цієї людської лавини, що нестримно насувалася на нас, треба було б одійти за край мосту, злетіти в повітря... Ось тут і я відчув себе наче підвішеним над прірвою...

Може, то власне моя розповідь наводить міст над порожнечею, нагромаджуючи на купу відомості, відчуття, пристрасті, щоб грузом особистих і громадських збурень вимостити шлях крізь темряву недовідомих історичних та географічних обставин. Я продираюся через густі хащі деталей, що ховають під собою порожнечу, якої я не хочу помічати, і рвучко прямую далі, а тим часом моя героїня завмерла на краю сходинки посеред натовпу, що напирає й напирає, і я мушу мало не силкома звести її вниз, поставити ногами на твердий брук набережної.

Оговтавшись, вона гордо підносить голову і, не затримуючись, упевненим кроком іде вперед. Вона прямує до Старих Млинів, і я з трудом поспіваю за нею, наддаю ходи.

Так само й розповідь не без труду поспіває слідом за нами, фраза за фразою відтворюючи діялог, побудований на порожнечі. Для розповіді міст не скінчився: за кожним словом зяє безодня.

– Вам уже легше? – питаю я її.

– А, пусте. У мене часом паморочиться голова, коли я найменше цього чекаю, коли й близько нема ніякої небезпеки... Високо, низько – не має значення... Коли я дивлюся на небо вночі й думаю про віддаль до зірок... Або вдень... Наприклад, якби я лягла тут горілиць і дивилась у небо, мені б теж голова пішла обертом... – і показує на хмари, що мчать високо вгорі, втікаючи від вітру. Вона говорить про запаморочення мов про якусь спокусу, що водночас і манить, і лякає.

Я трохи розчарований, що вона не сказала ні слова подяки. Завважую: – Тут не найкраще місце, щоб лягати й дивитись на небо, що вдень, що вночі. Повірте, я на цьому трохи знаюся.

Фрази нашого діялогу перемежовуються з порожнечею, наче залізні сходинки мосту.

– Знаєтесь? На розгляданні неба? Ви що, астроном?

– Не зовсім, я проваджу трохи інші спостереження, – і я показав на петлиці артилериста. – У дні бомбардувань я спостерігаю за польотом шрапнелі.

З петлиць її погляд ковзає на погони, яких я не маю, а тоді на малопомітні нашивки на рукавах. – Ви з фронту, лейтенанте?

– Алекс Циннобер, – одрекомендувався я. – Не знаю, чи можу я називатися лейтенантом. У нашому полку всі звання скасували, але розпорядження весь час міняються – так і дивись, відновлять знову. Поки що я боєць із двома смужками на рукаві, от і все.

– А мене звати Ірина Піперіна. Так мене звали й до революції. Ну а як буде далі – побачимо. Я була художником по тканинах, а поки тканини в дефіциті, буду розмальовувати повітря.

– Є люди, яких революція змінила так, що вони самі себе не впізнають, а є й такі, що почуваються самі собою більш ніж будь-коли.  Це, певно, знак, що вони вже готові до нової епохи. Ви згодні?

Вона мовчить. Я додаю: – Якщо тільки вони не з тих, що бояться змін і тікають од них. Але це ж не про вас?

– Я... Скажіть перше ви мені: ви самі сильно змінилися?

– Не дуже. Я помічаю за собою, що попри все зберіг певні поняття про честь і обов’язок: не можу, наприклад, не підставити плече дамі, що падає, дарма що сьогодні за це вже не прийнято дякувати.

– У всіх бувають моменти слабкости: і в жінок, і в чоловіків, і хтозна, лейтенанте, чи не випаде й мені нагода віддячити вам за вашу недавню люб’язність. – У її голосі вчуваються терпкі нотки, мало не образа.

На цьому діялог, що прикував до себе всю мою увагу і змусив геть забути про розбурхане, зворохоблене місто навколо мене, може перерватися: прибережний майдан, а заразом і сторінки книжки перетинають звичні вже військові валки, а може не менш звичні черги за харчами або колони робітників із транспарантами, – і ми втрачаємо одне одного з очей. Коли я бачу її знову, вона вже далеко, її капелюшок з трояндою лине над морем сірих кашкетів, шоломів, строкатих хусток. Я пробую наздогнати її, але вона зникає в натовпі, ні разу не обернувшись.

Далі йде кілька абзаців, заповнених іменами політиків і воєначальників, звідомленнями про наступи й відступи на фронті, новинами про розколи та об’єднання партій, представлених у Тимчасовому уряді, і все це впереміш із спостереженнями над погодою: зливи, іній, перепливи хмар, шквали північного вітру. Втім, погода слугує тільки для того, щоб відтіняти стани моєї душі: моменти, коли я з радісним самозабуттям кидаюся в вир подій, і моменти, коли я понуро заглиблююся в себе, коли всі мої думки поглинає настирлива мана: Мені мариться, начебто все, що мене оточує, служить тільки для того, щоб щоб я міг замаскуватися, сховатися, наче тільки для цього виростають на кожному кроці бруствери з мішків із піском (таке враження, що місто готується обороняти кожну вулицю й кожен провулок) та незграбні барикади, що заходами активістів різних мастей за ніч обростають плакатами, але папір намокає од дощу, бубнявіє, фарба пливе, і над ранок там уже нічого не прочитаєш.

Кожного разу, переходячи повз розкішний палац, у якому розмістився Комісаріят важкої промисловости, я кажу собі: «Пора провідати мого приятеля Валер’яна». Я повторюю це собі, відколи прибув у місто. Валер’ян – найближчий мій товариш в цьому місті. Але щоразу я переношу цей візит на потім, бо перше мушу скінчити якусь важливу справу. Треба сказати, що я тішуся винятковою як на кадрового військовика свободою: в чому полягають мої обов’язки, ні мені, ні іншим до пуття не ясно, я сную з одного штабу в другий, мене рідко можна застати в казармах, так наче я не числюся в жодному з розквартированих у столиці підрозділів, але так само рідко мене побачиш і прикутим до письмового столу.

На відміну від Валер’яна, який за столом днює і ночує. От і того дня, коли я заскочив до нього, він сидів за своїм столом. Правда, в ту мить він був далекий од справ урядових: він саме чистив свого револьвера. Коли він побачив мене, на його зарослому щетиною лиці ворухнувся усміх. – О, і ти, бачу, попався в нашу пастку. Вітаю.

– А може, я сам наставляю пастки, – одказав я.

– У нас тут пастка в пастці всередині пастки, і всі закляпуються одночасно. – Здавалося, він хоче попередити мене про щось.

Палац, у якому розташувалися службовці Комісаріяту, належав був одному скоробагатькові, що нажив капітал на воєнних поставках; під час революції палац конфіскували. Позостала з колишніх часів крикливо-розкішна обстава дивним чином уживалася з понурим бюрократичним інвентарем. Приміром, Валер’янів кабінет був, наче який будуар, заставлений усіляким китайським безділлям: вази з драконами, лаковані скриньки, шовкова ширма.

– Це в тебе не пастка, а якась пагода. Кого ти хочеш сюди заманити? Китайську принцесу?

З-поза ширми виходить жінка: коротко стрижене волосся, сіре шовкове плаття, молочно-білі панчохи.

– Навколо революція, а чоловіки сплять і бачать усе те саме, – мовить вона, і її агресивно-єхидний голос нагадує тобі про хвилинну зустріч на Залізному мості.

– Бачиш? Тут є вуха, що ловлять кожне наше слово... – каже Валер’ян, сміючися.

– Революція не присікується до того, хто що снить, товариш Піперіна, – кажу я.

– Але й не рятує від кошмарів, – одказує вона.

Втручається Валер’ян: – Я й не знав, що ви знайомі.

– Ми зустрілися в одному сні, – кажу я. – Разом падали з мосту.

А вона: – Неправда. В кожного свої сни.

– Буває й так, що просипаєшся у теплому містечку, як-от тутечки, де не боїшся ні висоти, ні запаморочення... – проваджу я своє.

– Запаморочення чигає скрізь і всюди, – каже вона, бере револьвер, якого Валер’ян допіру склав, і примружившись, дивиться в цівку, наче перевіряє, чи добре там вичищено. Тоді крутить барабан, вставляє кулю в одне з гнізд, зводить курок, наставляє револьвера собі в очі і повертає барабан. – Наче бездонний колодязь. Чуєш поклик небуття, спокусу вільного падіння, наближення темряви, що кличе і манить...

– Гей-гей, не жартуй із зброєю, – кажу я і простягаю руку, але вона вмить націлює револьвера на мене.

– Чому це? Вам, чоловікам, можна, а жінкам – зась? Справжня революція настане тоді, коли зброя перейде до жінок.

– А чоловіки залишаться беззбройні? По-твоєму, товаришко, це справедливо? І що ж робитимуть жінки із зброєю?

– Що робитимуть? А займуть ваше місце. Ми нагорі, ви внизу. Щоб ви на власній шкурі відчули, що значить бути жінкою. Давай, ворушися, ставай коло свого дружка! – наказує вона, не відводячи від мене револьвера.

– Коли Ірина щось убила собі в голову, то це всерйоз і надовго, – застеріг мене Валер’ян. – Сперечатися з нею марно.

– І що далі? – питаюся я й дивлюся на Валер’яна, чекаючи, коли він покладе край цим жартам.

Та Валер’ян, немовби в трансі, дивиться на Ірину непритомними очима, всім своїм виглядом показуючи, що він безоглядно віддається на її ласку, що єдина радість у його житті – коритися її свавільству.

Заходить мотоцикліст, що привіз пачку документів з Головного Штабу. Відчинені двері заслонили Ірину, й вона непомітно зникає. Валер’ян, мов нічого й не трапилося, порається з паперами...

– Але й жарти тут у вас, мушу сказати... – звертаюсь я до нього, тільки-но ми лишились наодинці.

– Ірина не жартує, – каже він, не відриваючи погляду від розкладених на столі аркушів. – Сам переконаєшся.

Відтепер час міняє свою форму, ніч розростається, ночі зливаються в одну-єдину ніч, що її темними просторами блукає наша уже нерозлучна трійця – одну-єдину ніч, що сягає кульмінації в Ірининій спальні, у сцені, що повинна бути вкрай інтимна, але водночас виклична, виставлена напоказ, в жертвеній церемонії того таємного культу, в якому жрицею, богинею, осквернителькою і жертвою є сама Ірина. Перервана було розповідь точиться далі, але тепер той простір, що вона повинна перетнути – ущерть заповнений, густий, не залишає жодної щілини, куди міг би закрастися страх порожнечі: за помережаною геометричним узором запоною, серед розкиданих подушок повітря просякло запахами наших оголених тіл. Іринині груди ледь виділяються на худощавому огрудді, навколо сосків широкі темні ореоли, що пасували б до пишнішого бюсту, вузький і гострий лобок має форму рівнобедреного трикутника (саме слово «рівнобедрений», відколи я пов’язав його з Ірининим лобком, несе такий заряд пристрасти, що я не можу вимовляти його без того, щоб мене усього пройняв дрож). Наближаючись до центру сцени, лінії ламаються, починають звиватися і зміїтися, наче дим од жаровні, де горять нехитрі пахощі, врятовані з крамниці бакалійника-вірменина (через повсякчасний кур од заморських пахощів вона зажила незаслуженої слави опіюмної курильні, і одного дня її дощенту розгромив натовп поборників моральности), і врешті сплітаються й перекручуються. Ці лінії – наче невидимі мотузки, що зв’язують нас трьох докупи, і що більше ми в них борсаємось і силкуємось виплутатися, то дужче вони затягуються і в’їдаються в тіло. І в центрі цього клубка, в серці нашого драматичного підпільного союзу, – таємниця, яку я тримаю в собі, якої не можу розкрити нікому, а тим паче Ірині чи Валер’янові, доручене мені секретне завдання: викрити шпигуна, який проник у Революційний комітет з наміром здати місто білим.

Серед переворотів і революцій, що цієї буряної зими пронеслися вулицями столиць, наче пориви північного вітру, народжувалася таємна революція, що докорінно перемінить взаємостосунки тіл і статей: Ірина вірила в це сама і змусила повірити не тільки Валер’яна (він-бо, син окружного судді з дипломом політекономіста, послідовник індійських йогів і швайцарських теософів, був легкою здобиччю для всякого нового вчення, яке тільки містилося в рамках мислимого), але й мене, що перейшов набагато суворішу школу і розумів: дуже скоро нам світить або революційний трибунал, або воєнно-польовий суд білих, і дві розстрільні команди, з одного і з другого боку, вже чекають нас із ґвинтівками коло ноги.

Я пробував утекти, повзком закрастися в центер спіралі, де лінії, мов змії, скидають свою шкуру і припадають до крутих вигинів Ірининого тіла, – гнучкого й рухливого, що вихиляється в повільному танці, в якому важливий не ритм, а розкручування й розсотування зміястих ліній. Дві зміїні голови обіруч ухопила Ірина, і чуючи тиск її пальців, змії, вірні своїй натурі, випинаються настирливо й прямолійнійно, а вона хоче протилежного: щоб максимум прикладеного зусилля переклався на гнучку податливість плазунів, щоб ті, звиваючись у неможливих корчах, злилися з обрисами її тіла.

Це-бо найперший догмат віри того культу, який заснувала Ірина: ми повинні рішуче зректися вертикальности, прямолінійности, невміло прихованих пережитків чоловічої гордости, що їх ми зберегли навіть тепер, попавши в рабство до жінки, яка не дозволяє нам ні ревнувати, ні змагатися між собою за першенство. – Нижче, – шептала Ірина, запустивши пальці в кошлату блякло-руду чуприну молодого економіста й пригинаючи його голову до свого лона, – ще нижче! – і дивилася на мене прозорими й твердими, мов алмаз, очима, і хотіла, щоб я теж дивився, щоб наші погляди разом перебігали безконечними зміястими стежками. Я чув на собі її погляд, що не відпускав мене ані на мить, а водночас іще один погляд, що супроводжував мене всюди й повсякчас, – погляд невидимої сили, яка чекала од мене тільки одного: смерти, і однаково, буде це моя власна смерть чи смерть, яку я заподію іншим.

Я чекав, коли петля Ірининого погляду ослабне. Ось вона заплющує очі, ось я шмигаю в темряву, за подушки, за диван, за грубку, туди, де Валер’ян, як завжди акуратно, склав свою одежу, я прослизаю в тінь опущених Ірининих вій, порпаюся в Валер’янових кишенях, у нього в гаманці, ховаюся в морок її стулених повік, у непроглядну тьму того крику, що рветься з її нутра, і знаходжу складений учетверо листок паперу, а на ньому моє ім’я, що виведене сталевим пером на стандартному бланку смертних вироків за зраду, підписаному й скріпленому урядовими печатками.

V

І тут розпочинається обговорення. Події, персонажі, обставини, почуття – все це відсувається набік, щоб розчистити місце для абстрактних понять та концепцій.

– Поліморфно-перверсивне пожадання...

– Закони ринкової економіки...

– Співвідношення значеннєвих структур...

– Суспільні інститути і аномія...

– Кастрація...

Тільки ти сидиш ні в сих, ні в тих, ти та Людмила – бо крім вас ніхто тут ані не гадає читати далі.

Ти підсуваєшся до Лотарії, простягаєш руку до розшитих аркушів, що лежать перед нею, питаєш: – Можна? – і пробуєш заволодіти романом. Однак це не книжка, а тільки вирваний із книжки, розсипаний зошит. Де ж решта?

– Вибач, а де ж решта сторінок, продовження? – питаєш ти.

– Продовження?... О, та тут і так буде що обговорювати – не на один, на десять семінарів. Тобі мало?

– Мені не обговорювати, мені б просто почитати... – одказуєш ти.

– Послухай-но, семінарських груп багато, а в бібліотеці геруло-алтайської філології був тільки один примірник. Так що ми розібрали його на частини: поділ вийшов трохи нерівноцінний, книжку прийшлося подерти, але, як бачиш, я постаралась урвати найліпший кусок.

Трохи згодом, за столиком у кафе, ви з Людмилою підбиваєте підсумки: – То значить так: «Не боячись ні вітру, ні запаморочення» – це зовсім не «Схилившися над краєм урвища», цей останній, знов, не те саме, що «Неподалік од хутора Мальборк», а той не має нічого спільного з «Якщо подорожній одної зимової ночі». Треба неодмінно з’ясувати, в чому ж тут притичина.

– Авжеж. То все видавництво – якби не воно, не було б цих наших поневірянь. Пора виставити їм рахунок. Хай пояснять.

– Чи Ахті і Вільянді – та сама особа?

– Насамперед, треба попросити в них повний примірник «Якщо подорожний одної зимової ночі», а заразом і повний примірник «Неподалік од хутора Мальборк», якщо вони справді так називаються. А якщо вони називаються інакше, і автор у них інший, то нам так і скажуть і пояснять, у чому ж загадка й чому ці сторінки кочують з книжки в книжку.

– А заодно, може, натрапимо на слід «Схилившись над краєм урвища», однаково, завершений він чи незавершений...

– Чесно кажучи, – каже Людмила, – я була й справді понадіялася, що він має продовження...

– А ще розпитаємо про «Не боячись ні вітру, ні запаморочення». Власне його мені б хотілося дочитати в першу чергу...

– І мені теж, хоча, мушу сказати, ідеальний роман бачиться мені трохи інакшим...

Стара казка, – це ми вже чули. Тільки-но тобі здається, що ти натрапив на правильну стежку, як бац – і ти знов у глухому куті або на черговому роздоріжжі: і в читанні, і в погоні за пропалою книжкою, і в спробах розгадати Людмилині вподобання.

– Зараз, – пояснює Людмила, – мені хочеться прочитати роман, в якому рушієм розповіді було б саме тільки бажання розповідати, нанизувати оповідь на оповідь, – роман, який би не нав’язував мені якесь там світобачення, а давав би змогу просто стежити за тим, як він зростає, наче дерево, як він галузиться плетивом сюжетних гілок і вкривається листям образів...

Тут ти з нею цілком згодний. Ставши свідком препарування живого роману в лабораторії інтелектуального аналізу, ти мрієш повернутися назад, до природного, невинного, нехитрого читання...

– Треба нарешті зв’язати кінці з кінцями, – кажеш ти. – Ходімо зараз же до видавництва.

А вона: – Нема потреби йти туди удвох. Сходи сам, а потім мені все розкажеш.

От тобі й маєш: такого ти не чекав. Ця погоня так захопила тебе тільки тому, що ти провадив її разом з Людмилою, і ви разом переживали всі її перипетії, що давали вам стільки поживи для обговорення. Така досада – і саме тепер, коли між вами, здається, встановилася якась довіра, якесь порозуміння: не тільки тому, що ви перейшли на ти, а й тому, що ви почуваєтеся спільниками у своєму заповзятті, незрозумілому, певно, нікому іншому.

– А ти чому не хочеш?

– З принципу.

– З якого такого принципу?

– Знаєш, є певна границя між тими, хто робить книжки, і тими, хто їх читає. І я завжди стараюся триматись по цей бік границі, інакше-бо все задоволення від книжки пропадає, а саме читання обертається на казна-що. Ця границя дуже тонка й часто геть затирається: світ тих, хто займається книжками в силу професійного обов’язку, стає дедалі багатолюдніший і хоче остаточно злитися із світом читачів. Звісно, читачів теж стає дедалі більше, але ті, хто використовує книжки для створення інших книжок, множаться, здається, набагато швидше за тих, хто просто любить читати. Я знаю, що коли я порушу цю границю, – хоч би й один разок, хоч би й випадково, – я ризикую злитися з цим морем скороспілих авторів. Тому ноги моєї там не буде, в цьому видавництві, – я до них і на поріг не не ступлю.

– А як же я? – питаєш ти.

– Не знаю. Сам дивись. Кожен вирішує за себе.

Переконувати її – марна справа. Тобі доведеться самому рушати в цей похід, а тоді ви зустрінетеся знов, у цьому самому кафе, о шостій.

– Ви з приводу рукопису? Його якраз читають, тобто ні, його вже прочитали, надзвичайно цікава річ... як я міг забути! така яскрава образна палітра, така викривальна сила... кажете, ви не отримали листа? на жаль, ми мусимо вас повідомити… у листі про все написано, уже з тиждень, як ми його вислали... це так у нас пошта працює... думаю, скоро ви його отримаєте... знаєте, видавничі плани в нас забиті на роки вперед, із збутом проблеми... ага, то ви його таки отримали? і що ще там було? а, то ви хочете забрати рукопис? ні, ні, ми його ще не знайшли, потерпіть ще трошки, він десь є, це точно... не хвилюйтеся, у нас ніколи нічого не пропадає... оце сьогодні ми знайшли кілька рукописів, які шукали років десять... ні, не за десять років, скорше... принаймні, постараємося.... знаєте, тут у нас стільки рукописів, отакенні стоси... якщо хочете, самі подивіться... я розумію, що вам треба саме ваш, а не чий інший... я хочу сказати, що цього добра у нас тут так багато, що це не має для нас аніякого значення... як же ж можна, ваш рукопис та й викинути? ми берегли його, як зіницю ока... ні, не для того, щоб надрукувати, щоб повернути його вам.

Це говорить сутулий, сухорлявий чоловічок, що, здається, стає ще сутулішим і сухорлявішим кожного разу, як хтось гукає його, смикає за рукав, спантеличує його черговою проблемою, тицяє йому в руки купу вичитаної коректи. «Докторе Каведанья!», « Докторе Каведанья, послухайте», «Давайте запитаємо в доктора Каведаньї!» – а доктор Каведанья вкотре вже пробує зосередитися на словах нового розмовника: напружено дивиться просто себе, підборіддя тремтить, шия аж скривлюється від зусилля втримати в полі уваги безліч інших неполагоджених справ, – усім своїм виглядом він демонструє розпачливу терпеливість людини надто нервової і ультразвукову нервозність людини надто терпеливої.

Коли ти зайшов у видавництво і пояснив портьерам у вестибюлі, що хотів би замінити бракований примірник книжки,  вони порадили тобі звернутися у відділ продажу. Коли ти додав, що хотів би дістати не тільки новий примірник, а й пояснення всього того, що з тобою сталося, – тебе направили в технічний відділ. Тоді ти уточнив, що хотів би знайти продовження недочитаних романів: – Тоді вам краще поговорити з доктором Каведаньею, – роблять висновок вони. – Почекайте в передпокої. Там є ще інші люди, так що займете чергу.

Протиснувшись серед відвідачів, ти чуєш, як доктор Каведанья кілька разів заводить ту саму розмову – про якийсь загублений рукопис – звертаючись щоразу до іншої особи (в тому числі й до тебе), і щоразу його переривають перше, ніж він встигне зауважити підміну розмовника: то інші відвідачі, то колеги-редактори, то ще якісь працівники видавництва. Ти зразу розумієш, що доктор Каведанья – це та людина, яка мусить бути в штаті кожного поважного підприємства, людина, що на її плечі колеги інстинктивно стараються перекласти всю надто складну й делікатну роботу. Тільки-но ти збираєшся заговорити з ним, з’являється хтось, хто приносить п’ятирічний план роботи видавництва з проханням переробити його на шестирічний, або іменний покажчик до якоїсь книжки, де треба поміняти всі номери сторінок, або видання Достоєвського, яке треба набрати заново з початку до кінця, бо скрізь, де написано Марія, має бути Марья, а скрізь, де написано П’єтро, має бути Пьотр. Він вислуховує усіх без винятку, натужно втримуючи в пам’яті незавершені розмови з попередніми прохачами, і пробує якось задобрити найнастирніших, показавши, що не забув за них і пам’ятає, в чому суть їх справи: – Ми належно оцінили фантастичну атмосферу... (– Що-що? – аж підстрибує історик троцкістського руху в Новій Зеландії). – Може, варто трохи затушувати скабрезні моменти... (– Що ви таке кажете! – протестує дослідник макроекономіки олігополій).

Раптом доктор Каведанья зникає. В коридорах видавництва на нього чигає безліч небезпек: тут тобі і театральний гурток психіятричної лікарні, і групи групового психоаналізу, і боївки войовничих феміністок... Доктор Каведанья на кожному кроці ризикує,  що його оточать, полонять, візьмуть в оборот.

Ти опинився тут у часи, коли видавництво притягує до себе вже не тільки і не стільки романістів та поетів-початківців, молодих письменниць та поетес, – тепер в історії західної культури настає епоха, коли самореалізації в книгах шукають уже не окремі особи, а цілі колективи: навчальні семінари, робочі групи, дослідницькі команди, – так наче інтелектуальна праця така прикра й гнітюча, що ніхто не зважується братися до неї сам-один. Постать автора стала колективною, тепер він завжди являється в вигляді цілого гурту людей, бо жодний з його членів не в змозі представляти решту: четверо колишніх в’язнів, у тому числі один утеклий, троє колишніх хворих з одним санітаром і санітаровим рукописом. Трапляються й пари: як правило (хоч і не завжди) чоловік із жінкою, так наче для подружжя немає більшої втіхи, як удвох базграти рукописи.

Кожен із цих суб’єктів хоче поговорити з відповідальним за такий-то напрямок або фахівцем від такої-то царини, але в підсумку всіх їх сплавляють до доктора Каведаньї. Ціла злива термінів і понять із найвужчих галузей знання, найдивачніших філософських шкіл виливається на голову підстаркуватого редактора, якого ти, тільки-но побачивши, назвав був «сутулим і сухорлявим чоловічком», – не тому, що він сухорлявіший чи згорбленіший за інших, і не тому, що слова «сутулий і сухорлявий чоловічок» характерні для його способу висловлюватися, а тому, що він наче явився із світу, в якому досі... ні, не те: він наче зійшов із сторінок книжки, в якій усе ще... ні, краще отак: він наче явився з світу, де досі читають книжки, в яких усе ще трапляються такі-от «сутулі й сухорляві чоловічки».

Він не дає збити себе з пантелику, вичікує, поки злива питань стече з його гладкої лисини, пробує підходити до поставлених перед них проблем із суто практичного боку: – Скажіть, будь-ласка, а чи не можна, подивіться, всі ці виноски внизу сторінки взяти і внести в текст? А сам текст трошки прорідити, трошки ущільнити, – і ось сюди його, в виноску...

– Я читач, не автор, а просто читач, – квапливо заявляєш ти, мовби спішиш на допомогу людині, що ось-ось зашпортається й упаде.

– Ага, он як! Чудово, чудово, я дуже радий! – І в його очах справді блищить іскра симпатії і вдячности. – Мені дуже приємно. Справжні читачі трапляються мені дедалі рідше...

У пориві одвертости він розбалакується, забуває за всі справи, що висять у нього на шиї, відводить тебе вбік: – Я вже стільки років працюю в видавництві... через мої руки проходить стільки книжок... та чи можу я сказати, що я читаю? Це не називається читати... Колись, на селі, у мене було зовсім небагато книжок, але я читав, отоді я справді читав... Коли я піду на пенсію, то повернусь до себе на село і знову візьмуся читати, як колись. Я частенько відкладаю якусь цікаву книжку і кажу собі: оце треба буде прочитати, коли вийду на пенсію. Але потім я розумію, що це буде вже не те читання... Цієї ночі мені наснився сон: я був на селі, в курятнику коло свого дому, я шарив рукою в кошику, де кури несуть свої яйця, – і що б ви думали я там знайшов? – книжку, одну з тих книжок, що я читав іще в дитинстві, з «Народної бібліотечки», усю геть пошарпану, з чорно-білими малюнками, що я розмалював їх кольоровими олівцями... Розумієте? Коли я був ще хлопчаком, я ховався в курятнику, щоб ніхто не заважав мені читати...

Ти пояснюєш йому мету свого візиту. Він схоплює все на льоту, не хоче навіть дослухати: – І у вас те саме, у вас теж, знаю, знаю... Погано зброшуровані сторінки, книжки, що починаються і не закінчуються... Останнім часом у нашому видавництві все догори дном... Ви щось розумієте? Бо ми самі, любий пане, уже ні чорта не розуміємо.

Він тримає в руках купу коректи, акуратно кладе її на стіл, так наче найменший струс може збурити порядок друкованих знаків. – Видавництво, добродію, – це дуже тонкий організм, – каже він. – Досить, щоб десь щось пішло не так, і безлад починає наростати, мов лавина, аж поки в нас земля не йде з-під ніг. Знаєте, від самої думки про це у мене в голові паморочиться. – І він затуляє руками очі, так наче його переслідує видиво мільярдів сторінок, рядків, слів, що крутяться нестримним вихором.

– Ну, ну, що ж ви, докторе Каведанья, не беріть до серця! – Тепер тобі доводиться його втішати. – То була з мого боку звичайна читацька цікавість... Утім, якщо вам нічого мені сказати...

– О, та я охоче розкажу вам усе, що знаю, – каже редактор. – Слухайте. Все почалось, коли до нашого видавництва заявився один молодий чоловік, який назвався перекладачем з цієї, як там її...

– З польської?

– Ні, не з польської! З якоїсь богом забутої мови, яку взагалі мало хто знає...

– З кімерійської?

– Та ні, якоїсь іще екзотичнішої. Як же ж її? Він вдавав із себе бозна-якого поліглота, мовляв, нема такої мови, що він не знає. Навіть оту, казав, знає, кімврійську, – так, кімврійську. Він приніс із собою книжку по-кімврійському, отакенний грубезний роман, якось так дивно називався... «Подорожній»? Ні: «Подорожнього» написав той, інший... «Коло хутора»...

– Таціо Базакбаля?

– Ні-ні, не Базакбаль. То було «Над краєм урвища» отого, як його...

– Ахті?

– О, власне. Укко Ахті.

– Але ж, даруйте, хіба Укко Ахті не кіммерійський письменник?

– Ну, звісно, спочатку він був кіммерійським письменником, цей Ахті. А потім... потім ви самі знаєте, що там колотилося, під час і після війни: перекроювання кордонів, залізна завіса... Там, де раніш була Кіммерія, стала Кімврія. З самої Кіммерії мало що залишилось. А кімерійське письменство кімври привласнили в рахунок репарацій...

– Це твердження професора Ґаллеґано, яке професор Уззі-Тузо переконливо спростовує...

– Ну подумайте самі: це ж університет, чвари між інститутами, конкуренція між кафедрами, два професори, що на дух один одного не зносять, – та хіба ж Уззі-Тузо може визнати, що шедевр, написаний його рідною мовою, треба читати мовою його колеги...

– Але ж у будь-якому разі, – наполягаєш ти, – лишається фактом, що «Схилившись над краєм урвища» – це роман незавершений, а по суті, майже непочатий... Я бачив оригінал...

– «Схилившись над краєм...»... Не плутайте мене. Там було щось схоже, але не це. Якесь «Запаморочення», ну так, «Запаморочення» Вільянді.

– «Не боячись ні висоти, ні запаморочення»? Його що, вже переклали? Ви його видали?

– Заждіть, послухайте. Перекладач, такий собі Гермес Марана, виглядав на чоловіка порядного і сумлінного: він подає нам зразок перекладу, ми вносимо книжку в видавничий план, він справно присилає нам куски перекладеного тексту, по сто сторінок за раз, отримує аванс, ми потрохи здаємо переклад в типографію, до складання, щоб не гаяти часу...  Аж тут, коли ми справа доходить до коректування, виявляється, що в перекладі купа суперечностей, недоладностей... Ми викликаємо Марану, починаємо його розпитувати. Він плутається, сам собі перечить. Ми припираємо його до стінки, розкриваємо перед ним оригінал, кажемо перекласти кілька рядків уголос... І він зізнається, що не тямить по-кімврійському ні слова!

– Але ж він таки здав вам якийсь переклад?

– Він просто повставляв туди кімврійські, тобто ні, кіммерійські – я  вже геть заплутався, – імена, а сам текст переклав з іншого роману...

– З якого?

– Ми теж поцікавилися: з якого? А він каже: з одного польського (так, польського!) роману Таціо Базакбаля...

– «Неподалік од хутора Мальборк»...

– Авжеж. Та це ще не все. Отже, він заявив, що це Базакбаль, і ми йому повірили. Книжка була вже пішла до друку. Ми кажемо: стоп, треба міняти фронтиспіс, палітурку. Це, ясно, величезні збитки, але що вдієш. Байдуже, яка там назва, чиє там ім’я на обкладинці, – головне, що роман є, він перекладений, набраний, віддрукований... Але вся оця метушня в друкарському цеху, в палітурному цеху, – треба було замінити перші шістнацять сторінок з липовим фронтиспісом на нові, з новим фронтиспісом... Словом, почався страшний розгардіяш, який перекинувся й на всі інші новинки, що були на той час у друку. Цілі наклади були пущені під ніж, а книжки, що вже пішли були у продаж, довелося відкликати з книгарень...

– Я не розумію одного: про який роман ви оце говорите? Отой про чоловіка з валізкою на вокзалі чи про хлопця, що їде з ферми? Чи про...

– Потерпіть хвилинку. Я ще не розказав вам головного. Ми, ясна річ, більше не йняли віри цьому типові й вирішили впевнитись, чи правду він говорить. Ми зіставили переклад з оригіналом, і що ми побачили? То був ніякий не Базакбаль, то був переклад з французької, роман одного маловідомого бельгійського автора, Бертрана Вандервельде, і називався він... Зараз, я вам його покажу.

Каведанья кудись зникає, а за хвилину появляється знову і подає тобі папку з ксерокопіями: – Осьдечки, він називається «Дивиться вниз, де згущається темрява». Це французький текст перших сторінок. Подивіться, самі переконаєтеся, що то за пройдисвіт. Він переклав це дешевеньке чтиво слово до слова і видавав його то за кімврійський, то за кіммерійський, то за польський роман...

Ти гортаєш ксерокопії і вже з першого погляду бачиш: «Regarde en bas dans l’épasseur des ombres» Бертрана Вандервельде не має нічого спільного з тими чотирма романами, що ти почав був читати. Ти хочеш одразу сказати про це Каведаньї, але він дістає з папки якийсь папірець і показує тобі: – Хочете подивитися, що він посмів заявити нам після того, як ми викрили його фальшивства? Ось його лист... – І показує пальцем на один з уступів, щоб ти його прочитав.

«Яка різниця, чиє ім’я написане на обкладинці? Перенесімось подумки на три тисячі років у майбутнє. Хтозна, скільки книг нашої доби доживе до того часу, імена яких наших письменників перетривають у віках? Напевно, декотрі найвизначніші книжки не втратять своєї слави, але  імена їх авторів забудуться, і вони будуть вважатися анонімними, як-от епос про Гільгамеша. А декотрі автори лишаться знаменитими, але всі їхні твори будуть уважатися втраченими, як то сталося з Сократом. А може, всі вцілілі книжки будуть приписуватися якомусь одному легендарному авторові, на кшталт Гомера».

– Ач, як загнув? – вигукує Каведанья, а тоді додає: – Хоча цілком може бути, що він має рацію. Схоже на те...

Він самозаглиблено схитує головою, то всміхається сам до себе, то тихо зітхає. Про що він думає? Ти, Читачу, запросто можеш прочитати це в нього на чолі. Вже стільки років Каведанья порається коло тої кухні, де готуються книжки, сторінка за сторінкою, він день-денно бачить, як вони народжуються і вмирають, а проте для нього все це наче й не книжки. Справжні книжки – це ті, що він читав давним-давно, – тоді, коли книжки були для нього мовби посланцями з інших світів. Так само й з авторами: він щодня провадить із ними пересправи, добре знає всі їх манії, вагання, їх вразливість і самозакоханість, але для нього справжні автори – це ті, про яких він знає тільки ім’я на обкладинці, те ім’я, що становить одно ціле з назвою книжки. Це автори, що поділяють примарну реальність своїх персонажів та згаданих у книжках місцин і, точно так само, як ці персонажі й ці місцини, водночас існують і не існують. Колись автор був для нього невидимою точкою, з якої зроджувалися книжки, порожнечею, де витали примарні образи, підземним ходом, який сполучав отой курятник, де ховався хлопчак із книжкою, із дивовижними, незнаними світами...

Його знову хтось кличе. Якусь мить він вагається: забрати ксерокопії чи лишити їх тобі. – Розумієте, це важливий документ, і він повинен лишатися в цих стінах. Речовий доказ, так би мовити. За це нас можуть притягти до суду: плагіят усе-таки... Тому, коли хочете почитати, читайте тут, за цим столом. А коли прочитаєте, поверніть папку мені, – тільки не забудьте, бо сам я можу запросто забути. Не дай бог вона загубиться...

Ти міг би сказати, що нема такої потреби, що ти шукав зовсім не той роман, та може, початок книжки здався тобі цікавим, а може, доктора Каведанью знову затягло в вир редакційних клопотів, – і тобі не лишається нічого іншого, як сісти за стіл і читати «Дивиться вниз, де згущається темрява».

ДИВИТЬСЯ ВНИЗ, ДЕ ЗГУЩАЄТЬСЯ ТЕМРЯВА

Я щосили тягнув за краї пластикового мішка, але де там: він досягав Жожо тільки по шию, і голова вперто стирчала назовні. Можна було б запихати його в мішок головою вперед, але це теж не розв’язувало проблеми, бо назовні лишалися б ноги. Виходом було б зігнути йому ноги в колінах, що я і пробував зробити: я брався і так і сяк, я пробував розрухати його копняками, але суглоби вже геть задубіли й не піддавалися, а коли врешті піддалися – коліна зігнулися разом з мішком. У такому вигляді переносити його було – чиста мука, а голова стирчала ще дужче, ніж перед тим.

– Коли вже я спекаюсь тебе назовсім, а, Жожо? – примовляв я і щоразу, як повертав мішок і бачив його солодкаву тупу пику, кокетливі вусики, намащене брильянтином волосся, вузол краватки, що визирав з мішка наче з-під джемпера – я маю на увазі джемпери тих років, що за їх модою він одягався. Додержувати цієї моди Жожо почав із запізненням, коли вона вже не була модною ніде в світі, але він іще замолоду заздрив типам, що отак зачісувалися й отак вбиралися, бо все це, від напомадженого волосся до чорних лакованих штиблетів із замшевими носками, було для нього символом удачі. А тепер, так високо піднявшися, він був надто засліплений своїм успіхом, щоб роздивлятися навколо, а то зауважив би: ті, до кого він так прагнув уподібнитися, виглядають уже зовсім інакше.

Помада добре тримала зачіску: коли я обіруч втрамбовував його довбешку в мішок, кругленька шапочка волосся не втратила форми, а тільки розпалася на цупкі дугасті пасма, що колихалися, мов травинки на вітрі. Вузол краватки зсунувся набік, і я машинальним рухом поправив його на місце, так наче труп із перекошеною краваткою більше впадає в око, аніж труп бездоганно елегантний.

– Треба ще одного мішка, щоб насадити йому на голову, – сказала Бернадетта, і я вкотре змушений був визнати, що ця дівка нівроку розумна, в кожному разі – розумніша, ніж можна було сподіватися, знаючи її фах.

Біда була в тому, що ще одного підходящого мішка ми не знайшли. Єдиним варіянтом був невеличкий оранжевий пакет, який ми витягли із смітника на кухні – його цілком вистачало для того, щоб накрити Жожо голову, але не для того, щоб приховати од сторонніх очей сам той факт, що ми несемо труп, загорнутий у мішок, а на голову трупа нап’ято ще один, менший мішечок.

Та нічого не вдієш, ми не могли довше лишатися в цьому підвалі й мусили спекатися Жожо ще до світанку – ми й так уже пару годин волочилися з ним по місту, мов із живим, возили його третім пасажиром у моєму авто з відкидним верхом, і нас уже бачили всі, хто треба й не треба. Як от ті двоє агентів на велосипедах, що де не взялися – стали й нишком стежили за нами, коли ми саме готувалися пустити його на корм рибам (а ще за хвилину перед тим на мості дю Берсі не було нікогісінько) – і ми з Бернадеттою одразу починаємо плескати Жожо по спині, а він весь обм’як, голова й руки бовтаються над перилами... – То ти вже простругайся так як слід, до глибини душі, mon vieux, хай тобі в мізках прочиститься! – кричу я йому і, завдавши його руки собі на плечі, ми тягнемо Жожо назад до машини. В цю мить трупні гази, що накопичилися в нього в череві, з шумом вирвалися назовні. Двоє лягавих аж падали з реготу. Я подумав, що у цього трупа характер незрівнянно кращий, ніж був у живого Жожо, манірного й слизького паразита: дуже люб’язно з його боку виручити двох приятелів, що ризикують повиснути на шибениці за його ж таки вбивство.

Отоді нам і знадобився пластиковий мішок та каністра з бензином. Довелося рушати на пошуки якого-небудь тихого кутка чимдалі од людських очей. Важко повірити, але в такому величезному метрополісі як Париж можна годинами шукати підхоже містечко, щоб спалити трупа. – На Фонтенбло – там ніби є лісок? – питаю я в Бернадетти, що сидить поруч мене. – Як туди доїхати? Ти ліпше орієнтуєшся. – І я подумав, що коли сонце зафарбує небокрай ранковою сірістю, ми вже в’їжджатимемо в місто разом із вервицею фермерських фургончиків, що спішать на ринок, а від Жожо на той час не залишиться нічого, крім смердючих півзотлілих головешок на галявині поміж буками й грабами. Так само піде з димом і моє минуле – атож, казав я собі, це добра нагода переконати себе, що всі мої минувшини пішли в непам’ять, розвіялися, мовби їх ніколи й не було.

Скільки вже разів я зауважував, що моє минуле починає ваготіти наді мною, що надто багато людей гадають, ніби мають у мене відкритий кредит – фінансовий чи моральний. Саме так уважали батьки дівчат з «Нефритового саду» в Макао, – нема нічого гіршого од настирливої китайської рідні, що липне до тебе, мов реп’яхи, – дарма що я, наймаючи дівчат, завжди все чітко й ясно обумовлював і з ними, і з їх батьками, і платив готівкою, аби тільки не бачити цих жалюгідних татусів і мамусь у білих панчохах, з пропахлими рибою бамбуковими кошиками і з отим дикувато-переляканим виразом на обличчі, наче вони приїхали хтозна з якої глушини, тим часом як усі вони мешкали в портовому кварталі... Словом, скільки разів уже, коли минуле починало каменем тяжіти мені на шиї, я піддавався спокусі й вирішував почати все з чистого аркуша: поміняти професію, жінку, місто, континент – я міняв континент за континентом, аж поки не обігнув усю земну кулю – звички, приятелів, справи, клієнтуру. То була помилка, та я збагнув це надто пізно.

Адже ж я, по суті, тільки й робив, що нагромаджував одно минуле на інше, примножував їх, ці минувшини, і якщо одне життя здавалося мені надто напруженим, розгалуженим і заплутаним, щоб тягти його за собою, що ж тоді казати про всі ці життя, кожне з своїм минулим, а ще минуле інших життів, і все це безнастанно нашаровується і переплітається. Я щоразу казав собі: яке полегшення – обнулити спідометр, дочиста витерти дошку, та вже на другий день по приїзді в нову країну мій спідометр накручував такі цифри, що вони не поміщалися на циферблаті і заповнювали всю свіжовитерту дошку від краю до краю: люди, місця, симпатії, антипатії. Як-от тої ночі, коли ми шукали, де б то розвести вогнище для Жожо, і фари мого авто блукали між каменюками й стовбурами дерев – аж раптом Бернадетта показала на приборний щиток: – Ей, тільки не кажи мені, що в нас кінчається бензина... – А бензина й справді була на скінчу. За всією цією метушнею я забув долити палива бензобак, і тепер ми ризикували, що двигун заглухне прямо тут, посеред траси, о порі, коли всі заправки давно зачинені. На щастя, ми ще не встигли пустити Жожо з димом, а то застрягли б коло його погребального вогнища, і не вдалося б навіть пішки змотатися, бо таку машину, як моя – її не кинеш, тебе зразу вичислять. Словом, не було іншої ради, як вилити в бак ту каністру, якою ми збиралися покропити голубий костюм Жожо і його шовкову сорочку з вишитою монограмою, і хутчіш вертатися в місто, щоб там шукати інших способів позбутися трупа.

Що не скажи, а з кожної халепи, в яку мені доводилося встрявати, я поки що виходив сухий – фортуна коло мене довго не затримувалася, але й невдачі не липли. Минуле – наче довжеленний, чимраз довший черв, що сидить у мене всередині й нітрохи не коротшає від того, що я з натугою вивертаю кишки в усіх цих сортирах, сидячих чи стоячих, над тюремною парашею або над лікарняним судном, або в канаві коло наметового табору, або просто в кущах, – пильнуючи, щоб там не причаїлася гадюка, як того разу, в Венесуелі. Минулого не поміняєш, як не поміняєш і свого імени: скільки-то було в мене паспортів з іменами, яких я навіть не пам’ятаю, а все одно всі завжди кликали мене Швайцарець Руді: хоч куди я приїжджав, хоч би за кого себе видавав, завжди знаходився хтось, хто знав мене і знав, чим я займаюся, дарма що вигляд мій з роками сильно змінився, особливо після того, як череп у мене став лисим і жовтим, наче диня, –  сталося це під час епідемії тифу на борту «Стярни», коли ми з вантажем контрабанди не могли ні причалити до берега, ні попрохати допомоги через радіо.

Всі мої пригоди й негоди навчили мене одного: життя, яке ти прожив, – воно одне-єдине, одноманітно-густе, наче повстяне покривало, що в ньому вже не вирізниш тих волокон, із яких воно сплетене. І коли одного нічим не примітного дня я раптом зупиняюся на якомусь нічим не примітному випадку, як от візит сингальця, що хотів утиснути мені виводок новонароджених крокодилят, принесених в оцинкованому відрі, я можу бути певний, що в цьому дрібному, малозначущому епізоді криється все те, що я пережив, усе моє минуле, всі ті розмаїті минувшини, що я марно старався скинути з пліч, всі ті життя, що кінець-кінцем зливаються в одне всеохопне життя – моє життя, що триває й тут, тепер, у цьому місті, з якого я постановив нікуди вже не тікати, в цьому будиночку з садком на околицях Парижу, де я розводжу на продаж тропічних рибок, – цей мирний гендель як ніщо інше змушує мене до розміреного, впорядкованого життя, адже рибки потребують щоденного догляду, ну а жінки – в моїх літах чоловік уже не хоче зайвих клопотів, і має на це повне право.

З Бернадеттою – тут інший розклад, ми з нею провернули все чистенько, голки не підточиш:  тільки-но прознавши, що Жожо вернувся в Париж і сів мені на хвіст, я не задумуючись сів на хвіст йому, – так я вийшов на Бернадетту й зумів перетягти її на свій бік, і вдвох ми наставили на нього капкан, так що він нічого й не запідозрив. У слушну мить я одслонив запону і перше, що я побачив, – через стільки років після того, як ми спустили один одного з очей, – то це його грубий волохатий зад, що совався взад-вперед між її білосніжними стегнами, тоді – акуратно причесану потилицю, голову на подушці коло її трохи зблідлого лиця, – Бернадетта вивернула шию вбік на дев’яносто градусів, щоб я міг як слід ударити. Я впорав його швидко й акуратно, він не встиг навіть обернутися, щоб упізнати мене, щоб побачити, хто ж це прийшов і перепсув йому всю малину. Мабуть, він і незчувся, як перетнув ту границю, що відділяє пекло для живих од пекла для мертвих.

Воно й на краще, що я заглянув йому в лице вже мертвому. – Гра скінчилася, старий виродок, – я вимовляв ці слова мало не з ніжністю, а тим часом Бернадетта одягала його, як на весілля, не забувши й за чорні лаковані штиблети з замшевими носками, бо ж ми повинні були винести його надвір, удаючи, ніби він до смерти нализався й не тримається на ногах. Мені пригадалась наша перша зустріч, багато років тому в Чікаго, у старої Міконікос у її підсобці, заставленій погруддями Сократа, – там-то я й розшолопав, що весь бариш, нажитий на страховках од підпалу, я вклав у його ржаві ігрові автомати, що він і ця дрягла паралізована німфоманка смикають мене за ниточки, мов ляльку. За день до того, стоячи на піщаних надмах і роздивляючись на замерзле озеро, я куштував солодкий смак свободи, – зі мною давно такого не бувало, – а вже двадцять чотири години по тому простір навколо мене замкнувся кліткою і моя доля вершилася в смердючих нетрях поміж грецьким і польським кварталами. Таких раптових поворотів чи то на ліпше, чи на гірше, були в моєму житті десятки, але саме з того дня я почав шукати способу із ним сквитатися, – і саме з того дня рахунок моїх поразок почав безупинно рости. Навіть тепер, коли трупний дух уже пробивається крізь запах його паршивого одеколону, я розумію, що наша з ним партія ще не скінчилася, що мертвий Жожо може ще добряче насолити мені так само, як не раз робив це, коли був живий.

Я нанизую всі ці історії одна на одну, бо хочу, щоб навколо моєї розповіді відчувалась атмосфера, наелектризована й перенасичена історіями, які я міг би розказати, а може й розкажу, а може розказав уже при іншій нагоді, – щоб дати відчути безкраїй простір, повний історій. Цим самим я даю відчути ритм свого життя, адже в ньому куди не поткнешся – натрапиш на історію, якої не годен розказати, не розказавши попереду якусь іншу, а тому з якого моменту, з якого місця не почнеш – одразу впираєшся в неподатливу, в’язку масу нерозказаного. Озираючись на все те, що я випустив за рамки своєї розповіді, я бачу неосяжні, неозорі хащі, такі густі, що за ними не видно й сонця, – словом, відсіяний матеріял незрівнянно багатший од того, який я вивів на перший план, і не виключено, що читач, стежачи за моєю розповіддю, почуватиметься трохи ошуканий тим, що її річище розтікається сотнями струмочків, а замість найважливіших фактів до нього доходять тільки їх відлуння й відсвіти, – однак не виключено й те, що саме такого ефекту я й хотів добитися, розпочинаючи свою розповідь, що це особливий повістярський прийом, до якого я вдався, що я просто виявляю стриманість і не використовую сповна свої оповідацькі можливості.

А це, як придивитися, знак правдивого неосяжного багатства, – в тому сенсі, що якби я, наприклад, мав на своєму рахунку одну-однісіньку варту уваги історію, то я носився б із нею, мов із писаною торбою, роздував би її, що є сили, і кінчилося б тим, що вона просто взяла б і луснула, а так, маючи за собою майже невичерпний запас оповідального матеріялу, я можу плести канву своєї розповіді неквапно й безпристрасно, навіть із певною ледь прихованою знехіттю, можу дозволити собі розкіш відволікатися на другорядні епізоди й малозначні деталі.

Щоразу, коли скрипить хвіртка, а я стою в саду, в сарайчику, де басейн із рибками, – я питаю себе, з якого минулого прийшла ця особа, що розшукала мене навіть тут: Може з учорашнього минулого, з минувшини цього самого передмістя, прийшов присадкуватий замітальник-араб, який уже в жовтні розносить од дому до дому новорічні листівки і просить пожертви, бо каже, що в грудні буде велика конкуренція і йому не перепаде ні гроша? А може з дальшого, давнішого минулого, яке переслідує старого Руді й шукає хвіртки в теперішнє: контрабандисти з кантону Вале, солдати-найманці з Катанґи, хитрі круп’є з казино Варадеро часів Фульхенсіо Батісти?

Бернадетта не була пов’язана з жодною з моїх минувшин і нічого не знала про наші з Жожо старі порахунки, що власне й спонукали мене прибрати його з дороги. Мабуть, вона думала, що я зробив це ради неї – після того, як довідався, до чого змушував її Жожо. Ну й, звісно, ради грошей, і то немалих, хоча я б не сказав, що ці гроші вже у мене в кишені. Нас із нею зв’язували спільні інтереси: Бернадетта з тих дівчат, що ловлять усе на льоту, і вона чудово тямила: або ми разом виплутаємось із цеї заварухи, або нам обом – труба. Хоча була в неї, мабуть, і інша думка в голові: такі, як вона, щоб триматися на плаву, мусять знайти собі когось, за кого б ухопитися, і коли вона просила позбавити її од Жожо, то це для того, щоб я зайняв його місце. В моєму минулому таких історій було аж задосить, і жодна з них нічим хорошим не скінчилася; саме тому я відійшов від справ і дуже не хотів би знову братися за старе.

Отож, ми тільки-но розпочали наші нічні пригоди, – нарядженого й причепуреного Жожо ми всадовили на заднє сидіння, а вона сиділа поруч мене, вивернувши руку за спину, щоб притримувати трупа – і я вже налагодився вмикати запалення, аж раптом вона перекинула свою ліву ногу через важіль передач і поклала мені на праве коліно. – Бернадетто! – вигукнув я. – Ти що? Найшла час в ігри гратися! – А вона пояснила мені, що коли я ввірвався в кімнату, то перервав її в такий момент, коли перериватись аж ніяк не можна, і тепер, однаково з ним чи зі мною, вона мусить продовжити все з того самого місця, на якому була зупинилася – і таки довести діло до логічного завершення. Пояснюючи це, вона одною рукою притримувала труп, а іншою розщіпала мені штани – і так ми втрьох тулилися в моєму малюсінькому авто на громадській стоянці у Фобур-Сент-Антуан. Акробатично розчепіривши свої – треба сказати, гарненькі – ноги, вона вмостилася верхи мені на коліна, і мало не задушила мене, навалившись на мене лавиною своїх грудей. Жожо почав був завалюватися на нас, але вона вчасно притримала його рукою, і обличчя мертв’яка, що зупинилося за кілька сантиметрів од її обличчя, з докором дивилося на неї білками вибалушених очей. Що ж до мене, то я був заскочений таким поворотом справи. Фізіологічні реакції спрацювали, як їм і належиться, явно воліючи коритись її ласкам, аніж голосу моєї приголомшеної свідомости. Втім, мені не треба було навіть рухатися, вона все робила сама, і тут я збагнув: те, що ми робимо – це особлива, дуже важлива для неї церемонія, яка повинна відбутися саме тут, перед очима в мерця. І я відчув, як мене затискають м’які, але міцні лещата, з яких мені годі визволитися.

«Ти помиляєшся, подружко, – хотів сказати я, – цей мертв’як помер не через тебе, його погубила інша історія, історія, яка ще не скінчилася». Я хотів сказати, що між мною і Жожо в цій досі незакіченій історії була інша жінка, і коли я в своїй розповіді тільки й роблю, що перескакую з п’ятого на десяте, то це тому, що я й досі кружляю довкола тої давньої історії, тікаю од неї так само панічно, як і в перший день моєї втечі, коли я збагнув, що та жінка змовилася з Жожо мене занапастити. Рано чи пізно я покладу цій історії край, а може й розповім її, але врівні з іншими історіями, надаючи їй не більше ваги, аніж будь-якій іншій, не пов’язуючи з нею ніяких особливих почуттів, окрім самого того задоволення, що плине з розповідей і спогадів, – адже спогади завжди приємні, навіть спогади про погане, якщо це погане перемішане в них не скажу – з хорошим, але з усяким різним, мінливим і жвавим, словом, з усім тим, що можна все ж назвати хорошим, на що приємно озирнутися зоддаля, про що хочеться розповісти як про давно минуле.

– Буде про що розповісти, коли ми з цього всього виборсаємось, – сказав я Бернадетті, коли ми з нею та запакованим у пластиковий мішок Жожо піднімалися ліфтом. Наш план полягав у тому, щоб скинути Жожо з прогулянкового балкону на останньому поверсі у вузесенький внутрішній дворик, – коли його знайдуть там завтра, то подумають, що він спіткнувся й упав під час п’яної гулянки, а може, вирішив накласти на себе руки. А якби хтось побачив нас у ліфті з мішком? Я сказав би, що виношу сміття. Справді, скоро вже світатиме – пора прибирання.

– Але ж хитра з тебе шельма, – каже Бернадетта. Спробуй тут не стань хитрий, хотілося мені сказати, коли стільки років мусиш рятувати свою шкуру від Жожо і його банди, яка має своїх людей в усіх великих перевалочних центрах. Але сказавши це, я мусив би пояснювати всю підоплічку моїх стосунків із Жожо і тою іншою: як вони домагалися, щоб я вернув їм те, що вони втратили нібито через мене, і як вони старалися знов обкрутити мене сітями шантажу, – пояснювати все те, через що мені й доводиться тепер, язик на бороду, вишукувати, куди б то притулити старого приятеля в пластиковому мішку.

Так само і з тим сингальцем – я зразу зрозумів, що він прийшов до мене неспроста. – Я не беру крокодилів, jeune homme, – сказав я йому. – Йшов би ти краще в зоопарк. У мене інший бізнес – я постачаю зоомагазинам акваріюми, екзотичних рибок, на біду – черепах якихось. У мене завжди замовляють іґуан, але я їх не тримаю – мороки багато.

А хлопчина – йому було років вісімнадцять – стояв як укопаний, його вуса й вії чорним пухом вирізнялися на тлі помаранчевих щік.

– Хто тебе прислав? Кажи прямо, – запитав я його. Коли запахло Південно-Східною Азією, значить справа нечиста, я-то вже знаю.

– Мадмуазель Сибілла, – каже він.

– До чого тут моя дочка – до цих крокодилів? – вигукую я. Вона вже давненько живе сама по собі, і я не маю нічого проти, але щоразу, коли чую вісті про неї, мені стає тривожно на душі. Не знаю чому, але думка про дітей усе викликає в мене якусь гризоту.

І тут виявляється, що в нічному клубі на Плас-Кліші Сибілла виконує номер із кайманами: все це зразу справило на мене таке кепське враження, що за подробиці я навіть не розпитував. Я знав, що вона працює в нічних клубах, але на людях виробляти отаке паскудство з крокодилами – то була остання річ, якої батько міг би побажати для своєї єдиної дочки, – принаймні, такий батько, як я, з моїм протестантським вихованням.

– І як називається цей заклад? – питаю я, змінившись на лиці. – Хотів би я зайти на все це подивитися.

Він простяг мені рекламний проспект, і в мене мороз пішов поза шкурою, бо це ім’я, «Нова Титанія», звучало знайомо, до болю знайомо, дарма що то були спогади з іншого краю земної кулі.

– І хто усім цим заправляє? – питаю. – Хто там директор, хазяїн?

– А, ви про мадам Татареску... – і підняв цинкове відро, щоб забратися геть разом із виводком.

В очах у мене зарябіло від копишіння зелених лусок, лап, хвостів, роззявлених пащ. Мене мов палкою вальнули по голові, у вухах щось застугоніло, заревло, немов труба судного дня, – тільки-но я почув ім’я цеї жінки. Од її гнильного, руїнницького впливу я втік був сам і врятував Сибіллу, і я сподівався, що тут, за двома океанами, наші сліди загубилися, і я нарешті зможу налагодити для себе і для дівчини тихе розмірене життя. Та все марно: Власта й тут добралася до своєї дочки і, використаши Сибіллу як приманку, знов затисла мене в кулак – як то вміє тільки вона, пробуджуючи в мені водночас найлютішу відразу і темний невиразний потяг. А ось і перша вісточка од неї, якраз у її дусі: оцей клубок гаддя. Вона наче нагадує мені, що зло – це та стихія, якою вона дихає, що світ – це яма з крокодилами, з якої годі вискочити.

Власне таким побачився мені з висоти останнього поверху цей зачумлений дворик. Небо вже сіріло, а внизу ще клубочилася темрява, і я ледве міг розгледіти невиразну пляму, на яку перетворився Жожо після того, як кілька разів перевернувся в повітрі, метляючи полами піджака, мов крилами, і голосно, наче хто вистрілив з гармати, грюкнувся об землю, переламавши собі всі кості.

Пластиковий мішок лишився в мене в руках. Я хотів був кинути його тут, але Бернадетта боялася, що знайшовши мішок, можна буде здогадатися, як було все насправжки, – тож краще забрати його з собою, і кінці в воду.

На першому поверсі коло входу в ліфт стояло троє чоловіків. Руки в них були закладені в кишені.

– Привіт, Бернадетто.

І вона їм: – Привіт.

Мені одразу не сподобалося, що вона з ними знайома, тим паче, що своєю манерою вдягатися вони сильно скидалися на Жожо, хоч і були трохи менше старомодні.

– Що в тебе в мішку? Дай-но гляну, – сказав найкоренастіший із трьох.

– Дивись. Тут порожньо, – кажу я незворушно.

Він запускає руку в мішок. – А це що? – І дістає чорний лакований штиблет із замшовим носком.

VI

На цьому ксерокопії закінчуються. Ти не можеш повірити: єдине твоє бажання – дізнатися, що ж там далі. Мусить же десь бути повний текст. Ти з надією озираєшся навколо, але тебе чекає розчарування: в цьому закладі книжки існують тільки в вигляді сирових матеріялів, запасних частин, коліщаток і трибок, що монтуються, розбираються й монтуються знову. Тепер ти розумієш, чому Людмила не схотіла йти з тобою. Тебе охоплює страх. А що як і ти опинився тепер «по той бік», безповоротно втратив усі ті привілеї, що їх має читач супроти книжки: втратив можливість розглядати написане як остаточну, доконану річ, щось таке, що вже нічого не додати й не відняти. Правда, тебе обнадіює думка про те, що навіть доктор Каведанья, що днює й ночує «по той бік» книжок, не зневірився в можливості наївного, простодушного читання.

Ось між скляними перегородками з’являється постать літнього редактора. Ти хапаєш його за рукав і кажеш, що дуже хотів би дочитати «Дивиться вниз, де згущається темрява».

– А бог його знає, де решта сторінок... Усі папери з досье Марани десь погубилися. Машинописи перекладів, оригінали кімврійською, польською, французькою. Коли пропав він сам, почало пропадати і все з ним пов’язане: поступово, день за днем, аж поки не лишилось геть нічого.

– І ви нічого про нього не знаєте: де він, що з ним?

– Ну, він писав нам листи... Купу листів... Писав якісь несусвітні історії... Навіть не можу розповісти вам, про що, бо сам нічого до пуття не розторопав. Там стільки листів, що можна читати годинами.

– А можна мені глянути?

Побачивши твою наполегливість, Каведанья каже принести з архіву папку з написом «Марана, Гермес, др. наук».

– У вас є трохи вільного часу? Що ж, тоді сідайте і читайте. Потім скажете мені, що ви про все це думаєте. Не знаю, може ви тут щось допетраєте.

У Марани завжди знаходився якийсь буденний, діловий привід для листа: пояснити затримку із здачею перекладів, попросити аванс, повідомити про зарубіжні книжкові новинки, яких просто не можна залишити без уваги. Та серед цих звичайних тем робочого листування раз по раз виринають туманні натяки на якісь інтриги, змови, таємниці, і щоб пояснити ці свої натяки (або пояснити, чому він не хоче нічого пояснювати), Марана пускався в небилиці, дедалі химерніші й плутаніші.

Листи відсилалися з розмаїтих місцевостей усіх п’яти континентів. Та здається, Марана ніколи не слав своїх листів звичайною поштою, а все передавав їх якимись випадковими посланцями, бо марки на конвертах ніколи не відповідали тим країнам, де листи були написані. Так само й датування листів було якесь сумнівне: в деяких листах автор покликався на попередні свої послання, які, проте, були написані значно пізніше, або обіцяв подати в наступному листі певні відомості, які ти знаходив на аркушах, датованих попереднім тижнем.

Останні його листи були написані з якогось «Серро-Неґро» – певно, села чи містечка, загубленого десь на безкраїх просторах Південної Америки. Та де саме воно лежить – високо на схилах Андів чи в тропічних лісах Оріноко – це важко зрозуміти з суперечливих описів місцевости. Ось у тебе перед очима лежить, начебто, звичайний діловий лист – але чому, на бога, Марана підписується як представник видавництва, що друкує книжки кімерійською мовою? І як можливо, щоб це видавництво, орієнтоване на обмежений ринок кімерійських емігрантів ув обох Америках, видавало в перекладах кімерійською найновіші твори найшанованіших міжнародних авторів і володіло виключними правами на всі публікації цих творів, в тому числі й мовою оригіналу? Так чи так, а Гермес Марана, здається, став їх торговим агентом і тепер пропонує Каведаньї придбати в нього право публікації нового й давно очікуваного роману «В мереживі перехрещених ліній» славнозвісного ірландського письменника Сайласа Фленнері.

Інший лист із того ж таки Серро-Неґро звучить, мов натхненне заклинання: Марана покликається на якусь місцеву легенду про неписьменного сліпого індіянина, прозваного «Вічним казкарем». Цей старезний дід, що давно загубив лік своїм літам, безупинно розповідає історії, що діються в краях, де він ніколи в житті не бував, у далекому минулому чи майбутньому. Щоб дослідити цей феномен, на місце виїхала експедиція антропологів та парапсихологів, і виявилося, що хрипкий голос «Вічного казкаря» слово в слово переповів десятки романів найславетніших письменників, і то за кілька років до того, як вони були надруковані. Дехто каже, що той старий індіянин являє собою вселенське джерело розповідної матерії, ту первісну магму, з якої народжуються твори кожного окремого письменника. Інші стверджують, що він є екстрасенс, який завдяки споживанню галюциногенних грибів зумів установити зв’язок із душами найвизначніших  митців і настроївся на хвилі їх розуму. Ще інші вважають його новим втіленням Гомера, творця «Тисячі й одної ночі, автора «Пополь-Вуха», а також Александра Дюма і Джеймса Джойса. Правда, дехто заперечує, кажучи, що Гомер не потребує перевтілення, тому що він, по суті, ніколи не вмирав, а живе й творить аж до наших днів: він-бо є автор не тільки двох приписуваних йому поем, а й більшости скарбів світової літератури. Отже, Гермес Марана прокрадається з магнітофоном до входу в печеру, де ховається старий...

Утім, із попереднього листа, написаного в Нью-Йорку, випливає, що новий роман, який Марана пропонував Каведаньї, має зовсім інакше походження:

«Штаб-квартира ОЕВГЛТ, як зазначено на цьому фірмовому бланку, знаходиться в старому кварталі Волл-Стріт. Відколи цей район покинули біржовики й комерсанти, помпезні, схожі на церкви споруди,  взоровані на англійських банках, виглядають як ніколи похмурими. Я дзвоню в домофон. – Це Гермес. Я приніс вам початок роману Фленнері. – Вони чекали мене вже давно, ще відколи я телеграфував із Швайцарії, що мені вдалося вмовити старого детективщика і він віддав мені початок одного свого роману, якого так і не спромігся довести до кінця. Не зміг він, зате запросто зможуть наші комп’ютери, запрограмовані на те, щоб із максимальним додержанням авторської стилістики й авторського ідейного задуму розвинути до логічного завершення всі намічені сюжетні лінії».

Доправити цей рукопис до Нью-Йорку виявилося зовсім непросто. Коли вірити тому, що пише Марана в листі з одної центральноафриканської столиці, тут не обійшлося без пригод.

«...Ми обоє поринаємо – літак у густу, мов кисіль, хмару, а я в читання неопублікованого роману Сайласа Фленнері „В мереживі перехрещених ліній”, дорогоцінного рукопису, який я успішно роздобув у автора і який буде ласою здобиччю для кожного міжнародного видавництва. Та раптом я відчуваю, як у дужку моїх окулярів впирається цівка автомата.

Літак захопила група озброєних молодиків. Повсюди огидний запах поту. Вони зразу ж дали мені зрозуміти, що їх цікавить одне – мій рукопис. Це, певна річ, хлопці з ОАВ, але бойовиків нового набору я вже зовсім не знаю. Дивлячись на їх грубі неголені обличчя та самовпевнену поведінку, важко визначити, до котрого з двох відламів підпільного руху вони належать».

«...Не буду переповідати всі поневіряння нашого повітряного судна, що марно кружляло від одної контрольної башти до іншої, бо ж ні один аеропорт не хотів нас прийняти. Нарешті президент Бутаматарі, африканський диктатор, а в душі великий гуманіст, дозволив нашому літакові, що тратив останні краплі пального, приземлитись на своєму особистому летовищі, – на запасну смугу, що вганялася далеко в савану. Він також узяв на себе роль посередника в переговорах між групою екстремістів і переляканими дипслужбами великих держав. Для нас, заручників, почалися мляві, тягучі дні під бляшаною повіткою посеред закуреної пустелі. Єдиним заняттям було спостерігати, як синюваті африканські грифи колупаються дзьобами в землі, добуваючи звідти дощових черв’яків».

Між терористами з ОАВ і Мараною існував якийсь зв’язок, – це видно з того, як грубо він їх вичитує, опинившись із ними віч-на-віч:

«Вертайтеся додому, голубчики, і скажіть вашому босові, що наступного разу, коли схоче поповнити свою бібліотеку, хай посилає на діло когось путнього... – Вони сторопіло дивляться на мене з виглядом спійманих на шкоді дітлахів. Ця секта, що справляє культ таємних книг і розшукує їх по всьому світі, тепер опинилась під орудою шмаркачів, що мають дуже приблизне уявлення про свою місію. – А ти хто такий? – питають вони мене. А почувши моє ім’я,  ціпеніють. Вони в Організації новачки й мене вже не застали. Знають про мене тільки ті наклепи, що почали розпускатися після мого вигнання: начебто я був подвійний, потрійний або й почвірний агент, який запродався не знати кому й навіщо. Їм невтямки, що Організація Апокрифічної Влади, яку я колись заснував, мала сенс і мету тільки доти, доки я силою свого авторитету не давав їй попасти під вплив опереткових гуру. – Ти, певно, маєш нас за отих із Wing of Light, а...? – кажуть вони мені. – До твого відома, ми з Wing of Shadow, і ми не попадемося на твій гачок! – Це було все, що я хотів знати. Я тільки здвигнув плечима й осміхнувся. Хай з якого вони крила, з Wing of Shadow  чи з Wing of Light, однаково: для них я зрадник, якого треба знищити. Але поки що мені боятись нічого. Вони мене й пальцем не зачеплять, бо ж президент Бутаматарі, що гарантував їм право політичного притулку, взяв мене під свій особистий захист...»

Та нащо бойовикам із ОАВ узагалі здався той рукопис? Я переглядаю сторінку за сторінкою, шукаючи якесь пояснення, але бачу тільки Маранині похваляння: мовляв, то завдяки його дипломатичному талантові була укладена умова, згідно з якою президент Бутаматарі роззброїв терористів і забрав у них рукопис Фленнері. Президент також запевнив, що готовий повернути рукопис авторові, якщо той пообіцяє написати династичний роман, в якому обґрунтує президентове право на імператорську корону і його територіяльні претензії до сусідніх країн.

«Формулювання компромісної умови запропонував я, я ж провів і переговори. Тільки-но я відрекомендувався як представник агенства «Меркурій і Музи», що спеціялізується на рекламі товарів та послуг у літературних і філософських творах, – справа одразу повернула на краще. Завоювавши довіру африканського диктатора й виправдавши довіру ірландського письменника (викравши його рукопис, я тим самим врятував цей твір від попадання в руки тої або іншої таємної організації), я легко зміг переконати сторони в доцільності взаємовигідної домовлености...»

Попередний лист, відісланий з Ліхтенштайну, проливає трохи світла на те, як Марана зумів нав’язати стосунки з Фленнері: «Отже, не вірте поголоскам, начебто в цьому альпійському князівстві знаходиться тільки штаб-квартира акціонерного товариства, яке володіє авторськими правами і підписує контракти від імени плодовитого автора бестселерів, тим часом як самого автора ніхто не бачив і ніхто не знає, де він живе і чи він узагалі існує... Мушу сказати, що мої перші зустрічі з представниками цього товариства – секретарками, що скеровували мене до повірених, повіреними, що відсилали мене до літературних агентів і так далі – здавалось, потверджували Ваші слова... Акціонерне товариство, що обертає на гроші уявні страхи, злочини й любовні акти, зготовані в лабораторії старого письменника, влаштоване на кшталт солідного торгового банку. Та коли я був у них, там панувала тривога і збентеження, немовби їх фірма стояла на порозі краху...»

«Причина з’ясувалася дуже скоро: вже котрий місяць Фленнері перебуває в кризі й не годен написати ні рядка. Численні романи, що за них йому вже заплачено аванси від десятків видавництв з усього світу (а видавці, щоб заплатити, мусили залучити кредити міжнародних банків), романи, щодо яких уже усталено (шляхом контрактів із спеціялізованими рекламними агенствами) і марку алкогольних напоїв, що питимуть персонажі, і курорти, де вони відпочиватимуть, і фірми, що забезпечать героїв модним одягом, меблями, технікою – всі ці романи досі незавершені через глибоку, нез’ясовну і непередбачену духовну кризу. Ціла бригада письменників-тіней, що вміють досконало копіювати стиль майстра з усіма відтінками його образної палітри, з усіма його творчими прийомами й засобами, готова втрутитися й заповнити прогалини, дописати й відшліфувати незавершені тексти, щоб ні один читач не здогадався, щó тут написав сам автор, а щó – його безіменні співавтори... (Здається, ці співавтори доклали руку й до останнього роману Фленнері, що вийшов накладом Вашої видавничої спілки). Однак Фленнері каже їм зачекати, домовляється про подовження термінів, оголошує про зміни в своїх творчих планах, обіцяє з дня на день узятися до роботи, відкидає всі пропозиції допомоги. Згідно з найпесимістичнішими відомостями, він узявся вести щоденника: зошита, в якому занотовує свої роздуми. Він не пише там ні про які події, а тільки описує стани своєї душі та краєвиди, що їх він споглядає у підзорну трубу з власного балкона...»

У наступному листі, відісланому кількома днями пізніше звідкілясь із Швайцарії, Марана аж прискає ентузіязмом:  «Запам’ятайте: Гермесові Марані вдається те, чого не втне ніхто інший! Мені вдалось особисто поговорити з Фленнері: він стояв на терасі свого котеджу й поливав вазонки з айстрами... Це тихий, розважливий старий з люб’язними манерами – звісно, коли його не трусить черговий нервовий напад... Я міг би повідомити про нього багато цікавих відомостей, що були б Вам вельми корисні з огляду на Вашу видавничу діяльність, і зроблю це не гаючись, тільки-но отримаю доказ Вашого зацікавлення, який Ви можете переслати телексом на мій поточний рахунок №...»

Перечитавши купу листів, ти так до кінця й не зрозумів, що ж саме спонукало Марану навідатися до старого романіста. Здається, він відрекомендувався як представник ньюйоркського відділення ОЕВГЛТ (Організації з електронного виробництва гомогенізованих літературних творів), запропонувавши письменникові технічну допомогу в завершенні одного з романів («Фленнері, весь пополотнілий, тремтячими руками притискав до грудей рукопис. – Ні, тільки не це, – казав він. – Я не дозволю, нізащо...»). Крім того, він захищав інтереси одного бельгійського письменника, якого Фленнері, начебто, нахабно плагіював, – Бертрана Вандервельде... А з листів, у яких Марана просив Каведанью про допомогу в пошуках письменника-самітника, випливає, що Марана мав для Фленнері пропозицію від одної будівельної компанії з Мілана. Йшлося про те, щоб дія останніх розділів нового роману Фленнері, «В мереживі перехрещених ліній», розгорталася на тлі одного з островів Індійського океану, – на острові, «що славиться своїми охристо-жовтими пляжами й лазуровими водами». Річ у тому, що згадана міланська компанія придбала на острові ділянку й побудувала котеджне містечко, а тепер продає котеджі, зокрема, в кредит і поштою.

Марана обіймав у цій компанії посаду «спеціяліста з розвитку країн, що розвиваються, відповідального за контакти з революційними рухами до і після їх приходу до влади з метою отримання дозволів на будівельну діяльність при будь-яких змінах правлячого режиму». Його першим завданням стала поїздка в один із султанатів Перської затоки, де він мав домовитися про підряд на будівництво хмарочоса. Щаслива випадковість, пов’язана з його фахом перекладача, відчинила перед ним двері, що, як правило, глухо зачинені для всіх европейців... «Наймолодша султанова жінка – це наша землячка, дама вразлива й темпераментна, що тяжко переносить самотність, до якої змушують її і географічні чинники, і місцеві звичаї, і придворний етикет. Єдина її розрада – книжки, до яких вона має пристрасне замилування...»

Юна султанша не змогла дочитати роман «Дивиться вниз, де згущається темрява» через фабричний брак свого примірника й написала обуреного листа перекладачеві. Марана хутко вирушив до Аравії: «...Стара баба з закритим чадрою лицем і розчервонілими очима  знаком наказала мені йти за нею. У садку під скляним дахом, серед бергамотових дерев, водограїв і пташок-лір, – мені явилася вона, закутана в блакитне покривало. На лиці в неї була зелена шовкова маска, оздоблена білим золотом, а на чолі аквамаринова діядема...»

Ти хотів би дізнатися більше про цю султаншу. Твої очі гарячково бігають по аркушах тонкого повітряного паперу, так наче ти сподіваєшся, що на них ось-ось проступить її постать... Здається, що Марана, списуючи сторінки за сторінками, керувався тим самим бажанням, гнався за нею – а вона вислизала й ховалася. В кожному новому листі історія дедалі ускладнюється: пишучи Каведаньї з «пишного палацу на краю пустелі», Марана пояснює своє раптове зникнення тою обставиною, що султанові посланці силою змусили його (а може, переконали заманливим контрактом?)  перебратися туди, в Аравію, щоб робити там ту саму перекладацьку роботу... Султанова жінка ніколи не повинна потерпати від нестачі цікавих книжок – такий був один із пунктів шлюбного контракту, бо тільки з такою умовою вона погодилась віддати царственому закоханцеві свою руку й серце... Під час безтурботного медового місяця юна султанша регулярно отримувала в оригіналі всі новинки найвизначніших східних письменників, – вона-бо вільно читала східними мовами. Та далі справи пішли кепсько... Султан побоювався (і здається, небезпідставно) революційного заколоту. Його таємні служби виявили, що змовники отримують шифровані послання, замасковані під виглядом книжок латинським алфавітом. Відтак султан видав указ, яким заборонив імпорт усіх західних книжок, а всі ввезені давніше наказав конфіскувати. Припинилося й поповнення приватної бібліотеки його дружини. Через вроджену недовірливість, – яку тільки посилювали певні опосередковані докази, – султан почав підозрювати, що його жінка тягне в один гуж із змовниками. Та невиконання згаданого пункту шлюбного контракту могло призвести до скандального розлучного процесу, вельми затратного для султанської династії, – як то в гніві заявила султанша, коли варта вирвала в неї з рук допіру початий роман Бертрана Вандервельде.

Саме тоді таємні служби султанату розізнали, що Гермес Марана перекладає цей роман на рідну мову ясновельможної пані, і різного роду переконливими аргументами спонукали його переселитися до Аравії. Тепер султанша могла регулярно діставати обумовлену в контракті кількість сторінок романтичної прози, – але не в вигляді оригінальних видань, а в машинописних перекладах Гермеса Марани. Якщо в послідовності слів або літер оригіналу було зашифроване якесь послання, то тепер воно безповоротно затрачалося...

«Султан викликав мене до себе й запитав, скільки сторінок роману мені ще лишилося перекласти. Я зрозумів, що, підозрюючи жінку в подружньо-політичній зраді, він більш за все боявся того спаду напруги, що настане після прочитання роману, коли, в перерві між прочитаною і новою книжкою, султанша почне розміркувавти над своїм нестерпним становищем. Він знав, що змовники ждуть од неї сигналу, та вона наказала не турбувати її, поки вона читає, хай навіть весь палац горітиме вогнем... Я також мав свої причини побоюватися цього моменту, бо ж завершення перекладу означало б кінець моїх привілеїв при дворі...»

Тому Марана запропонував султанові хитрий підступ у дусі літературної традиції Сходу: він перерве переклад на найцікавішому й почне перекладати новий роман, вставивши його в перший за допомогою якогось банального прийому: наприклад, персонаж першого роману розгорне книжку й почне читати... Другий роман теж перерветься й непомітно перетече в третій, який, не встигнувши початись, обернеться четвертим, і так знов і знов...

Коли ти переглядаєш ці листи, тебе огортає ціла гама суперечливих почуттів. Роман, який ти сподівався дочитати за посередництвом третьої особи, обірвався знову... Гермес Марана видається тобі змієм, що снує свої коверзи в райському саду письменства... Замість індіянського пророка, що розповідав усі романи в світі, з’являється роман-пастка, витвір підступного перекладача, скомпонований із зав’язків романів, що зависли у повітрі... Так само завис у повітрі й заколот: змовники марно шукають можливости зв’язатися із своєю ясновельможною спільницею. На рівнинних берегах Аравії час завмер... Ти ще читаєш, чи це вже твої власні фантазії? То тебе так зачарували небилиці цього графомана? Тобі теж мариться султанша нафтового султанату? Заздриш долі цього перелицьовувача романів, який орудує в арабських сералях? Ти хотів би бути на його місці, хотів би сам нав’язати з нею цей винятковий зв’язок, допевнитись отої спільности внутрішнього ритму, що твориться, коли двоє людей одночасно читають ту саму книжку – спільности, що, як ти надіявся, мала б виникнути між тобою і Людмилою? Ти мимоволі приписуєш безликій читачці, викликаній до життя Мараниними чарами, подобу тої Читачки, яку ти знаєш. Ти вже уявляєш, як вона сидить насхиль на ліжку за прозорою запоною, а її хвилясте волосся опадає на сторінки книжки млявим дощем. Стоїть зморна пора мусонів, заколотники тайкома гострять свої ножі, а вона самозабутньо пливе за течією роману, мовби це було єдине життя, можливе в її світі – світі, де є тільки розпечені піски над верствами маслянистого бітуму, а ще небезпека загибелі в ім’я найвищих державних інтересів і загроза скорого вичерпання нафтогазових запасів.

Ти ще раз перебираєш Маранині листи, шукаючи в них новіших і докладніших відомостей про султаншу... І не знаходиш. Зате на густо списаних аркушах зарисувуються й тануть постаті інших загадкових жінок:

на острові серед Індійського океану купальниця, «зодягнена тільки в окуляри від сонця і шар горіхової олії, протиставляє променям тропічного сонця вутлу заслону в вигляді глянцевого нью-йоркського журналу». В номері, який вона читає, опубліковано як анонс перший розділ нового пригодницького роману Сайласа Фленнері. Марана пояснює дівчині: публікація першого розділу в популярному журналі – це сигнал, що ірландський письменник готовий укласти з зацікавленими фірмами контракти на рекламу в романі їх товарів та послуг: віскі або шампанського, автомобілів, курортів. «Здається, найпотужніший стимул для його уяви – це комісійні відрахування від рекламних агенств». Жінка розчарована: вона пристрасна читачка Сайласа Фленнері. – Я люблю романи, в яких уже з першої сторінки віє почуттям ніяковости, – каже вона...

на терасі альпійського котеджу Сайлас Фленнері припав оком до підзорної труби на тринозі: він дивиться на дівчину, яка сидить у шезлонгу на терасі іншого котеджу, на тому боці долини, метрів за двісті, й читає книжку. – Вона сидить там щодня, – каже письменник. – І перше ніж братися до роботи я завжди мушу подивитися на неї. Хтозна, що вона там читає. Я знаю, що то не моя книжка, і мимоволі через це потерпаю. Я ревную її ревністю всіх моїх книжок: вони-бо теж хотіли б бути читаними так, як читає вона. Я не втомлююсь дивитися на неї: мені здається, вона живе в невидимій сфері, підвішеній в іншому просторі й іншому часі. Я сідаю за письмовий стіл, але жодна з тих оповідей, що я придумую, не відповідає тому, що я хотів би висловити. – Марана питає його: – То це тому ви більше неспроможні працювати? – О, ні, я пишу, – відповідає той. – Оце відколи я дивлюсь на неї, я справді пишу, пишу по-справжньому. Я тільки й роблю, що стежу за її читанням: день за днем, година за годиною.  Я читаю з її обличчя те, що вона хоче прочитати, і записую слово до слова... – Атож, слово до слова, – різко обриває його Марана. – Як перекладач і повноважний представник Бертрана Вандервельде, автора роману «Дивиться вниз, де згущається темрява», що його власне й читає ця пані, я переконливо прошу вас припинити плагіят! – Фленнері аж зблід. Здається, в голові у нього крутиться одна-єдина болюча думка: – То по-вашому, ті книжки, що вона поглинає з таким захопленням, – це романи Вандервельде? Я цього не переживу...

в африканському аеропорту пасажири викраденого літака у нестерпному чеканні розляглися на землі й обмахуються хусточками та газетами або ж позакутувалися в ковдри, що їх пороздавали стюардеси з огляду на швидке наближення холодної ночі. Тим часом Марана подивляє незворушність молодої дівчини, яка сидить навпочіпки трохи осторонь, обхопивши руками коліна, а її ноги, закриті довгою спідницею, служать за підставку для книжки. Пасма волосся спадають на книжку, заслоняючи дівочий вид, рука раз по раз гортає сторінки, і здається, що її доля вирішується не тут, а там, у книжці, вже в наступному розділі. «Принизливе становище заручників, скупчених, мов худоба в тісному загоні, не може не позначитись на нашому вигляді й поводженні. А проте, ця дівчина здається мені захищеною від усього, відстороненою, нетутешньою, немовби жителькою далекої планети...» І тут Марані спадає на думку: я мушу переконати терористів з ОАВ, що книжка, ради якої вони влаштували цю ризиковану операцію, – це не та, яку вони відібрали в мене, а та, яку читає вона...

Нью-Йорк, лабораторія: читачка сидить на кріслі, її зап’ястки прив’язані до поруччів, на руках – пов’язки тискомірів, на грудях – присоски стетоскопів, на голові – наїжачена дротами корона датчиків енцефалографа, який фіксує ступінь її зосереджености й інтенсивність мозкової стимуляції. «Вся наша робота залежить від чутливости піддослідного, якого ми використовуємо для контрольних проб: це повинна бути особа нервово витривала, з ідеальним зором, здатна до безперервного читання романів, що продукуються нашим компьютером у різних версіях та варіянтах. Якщо ступінь зосереджености протягом певного часу лишається порівняно високим, значить, продукт є належної якости, і його можна випускати на ринок. Якщо ж увага читачки розвіюється, а зосередженість спадає, то текст відбраковується й розчленовується на вихідні елементи, які можна буде використати в іншому контексті. Чоловік у білому халаті висмикує з принтера одну енцефалограму за другою, мовби аркуші відривного календаря. – Що раз, то гірше, – каже він. – Останні романи геть нікуди не годяться. Проблема або в програмі, або в читачці. Ця, здається, вже відпрацювала своє. – Я дивлюсь на миловидне личко, півзаховане за спеціяльними щитками, що обмежують поле зору: воно геть незворушне, може, через ватні затички у вухах і ремінець, яким зафіксоване її підборіддя. Яка ж доля її чекає?»

Ти так і не знаходиш відповіді на це питання, що його мимохідь кинув Марана. Затамувавши подих, ти стежиш за тими перетвореннями, яких зазнає читачка від листа до листа, – так наче в усіх листах ідеться про одну й ту саму особу... Та навіть якщо це п’ять різних читачок, кожна з них бачиться тобі в образі Людмили... Чи то не вона казала, що в наш час від роману можна сподіватися лиш одного: щоб він пробуджував у читача в душі глибинну, приховану тривогу як передумову тої правди, що єдина може визволити книжку від неминучої долі серійного продукту. Образ оголеної Людмили на пляжі під тропічним сонцем видається тобі правдоподібнішим від образу Людмили-султанші, – та, може, щоразу йдеться про одну й ту саму Мату Харі, яка зосереджено прямує Третім світом, від революції до революції, торуючи шлях бульдозерам будівельної компанії?  Ти проганяєш з голови цей божевільний образ і викликаєш натомість інший: образ Людмили в шезлонгу, з книжкою в руках, що лине до тебе в прозорому альпійському повітрі. І ось ти готовий кинути усе й рушити на пошуки відлюдника-Фленнері, аби тільки подивитися в підзорну трубу на дівчину-читачку чи хоча б знайти її сліди у щоденнику виснаженого кризою письменника... (А може, тебе спокушає думка про те, щоб дочитати «Дивиться вниз, де згущається темрява», хай навіть під іншою назвою, з іменем іншого автора на обкладинці?) Однак вістки, що шле Марана, дедалі тривожніші: то вона заручниця повітряних піратів, то полонянка в нетрищах Манхеттена... Що чекає її там, у лабораторії, прикуту до крісла тортур? Чому вона повинна зносити як муку те, що є її природним станом – читання? Що за дивний фатум змушує їх усіх: читачку, Марану, загадкову секту викрадачів рукописів – раз по раз переходити одне одному дорогу?

З розкиданих по листах недомовок і натяків ти зрозумів, що Апокрифічна Влада вийшла з-під контролю свого засновника Гермеса Марани і, розшарпана чварами, розкололася надвоє: на секту просвітлених послідовників Архангела Світла і секту нігілістів, поклонників Архонта Тіней. Перші переконані, що серед фальшивих книжок, розповсюджуваних їх зусиллями, самочинно з’являються поодинокі правдиві книжки, в яких розкриваються надлюдські, позаземні істини. Другі, натомість, уважають, що в книжках абсолютну цінність має тільки фальш, містифікація, свідома брехня, що в облуді – їх єдина істина, нескаламучена пануючими псевдоістинами.

«Я думав, що я сам у ліфті, – пише Марана в черговому листі, тепер уже з Нью-Йорка. – Аж тут коло мене виросла чиясь постать: юнак із буйною, мов крона дерева, шевелюрою, в сірому бахматому вбранні; він, певно, затаївся був у кутку. То був навіть не ліфт, а ґратчастий вантажний підйомник з дверима-гармошкою. На кожному поверсі крізь ґрати можна було бачити спустошені кабінети, облуплені стіни з слідами давно винесених меблів і викорчованих з корінням труб, безкраї пустелі запліснявілих стель та підлог. Схопившись довгими худими руками за важіль управління, юнак спритно зупинив ліфт між поверхами.

«– Віддай рукопис. Ти добув його для нас, а не для них, хоч, може, й сам цього не розумів. Це правдива, найправдивіша в світі книжка, дарма що її автор написав силу-силенну фальшу. А тому вона має дістатись нам».

Дзюдоїстським прийомом він збив мене зніг і вихопив у мене рукопис. У цю мить я зрозумів, що фанатичний молодик гадає, ніби тримає в руках не чорновик чергового авантюрного роману, а щоденник духовної кризи Сайласа Фленнері. Просто дивовижно, як легко всі оці таємні секти ловляться на будь-які чутки, – однаково правдиві чи облудні, аби тільки суголосні їх сподіванкам. Творча криза Сайласа Фленнері викликала ажіотаж в обох фракціях Апокрифічної Влади, і обидві, хоч і з прямо протилежними цілями, почали засилати своїх агентів у долину, де живе старий письменник. Крило Тіні, знаючи, що знаменитий романописець зневірився в своїх творіннях, вважало, що його новий роман ознаменує перехід від поверхового, відносного вимислу до вимислу абсолютного, який сягає суті речей, що цей роман стане шедевром олжі як світопізнання, – словом, тою самою книгою, яку вони так довго шукали. Натомість Крило Світла було переконане, що з творчої кризи знаного майстра облуди народиться не що інше, як катаклізм істини, – і думали знайти це одкровення власне в отому славленому щоденнику... Фленнері пустив поголоску, начебто я украв у нього важливий рукопис, і обидва Крила вирішили, що йдеться власне про той щоденник, предмет їх шалених марень. Відтак Крило Тіні влаштувало захоплення літака, а Крило Світла – захоплення ліфта...

«Патлатий юнак заховав рукопис за пазуху куртки й вислизнув із ліфта, захряснувши дверцята перед моїм носом, а тепер маніпулює з кнопками, щоб відіслати ліфт разом зі мною кудись у сутерени. Наостанок він кидає мені чергову погрозу: – А з тобою ми ще зустрінемось, Агент-Містифікатор! Ми ще повинні визволити нашу Сестру, що стала полонянкою Фальшувальної машини! – Ліфт поволі рушає вниз, а я сміюся: – Нема ніякої машини, йолопе! Є тільки „Вічний казкар”, який диктує нам книжки!

Він зупиняє ліфт. – Кажеш, „Вічний казкар”? – Він весь аж пополотнів. Роками послідовники його секти шукали старого сліпця по всіх континентах, де побутує котрась із несчисленних відмін цієї прадавньої легенди.

– Атож, можеш іти й розказати про це Архангелові Світла! Скажи, що я знайшов „Казкаря”! Він у моїх руках і працює на мене! Це вам не машина яка-небудь! – Тепер уже я сам натискаю кнопку, щоб їхати вниз».

Цієї миті у тебе в душі зіштовхуються три одночасні бажання. Ти готовий негайно рушати в дорогу, перетнути Океан, сходити вздовж і впоперек усі континенти, над якими зорить Південний Хрест, аби тільки відшукати криївку Гермеса Марани й видобути з нього правду – чи бодай продовження обірваних романів. Водночас ти хочеш запитати Каведанью, чи не погодився б він дати тобі почитати «В мереживі перехрещених ліній», роман псевдо (чи справжнього?) Фленнері,  який, цілком можливо, тотожний романові «Дивиться вниз, де згущається темрява» справжнього (чи псевдо?) Вандервельде. І ти чекаєш не дочекаєшся, коли пора буде йти в умовлене кафе на побачення з Людмилою, щоб поділитися з нею спантеличливими вислідами свого розслідування і, побачивши її, переконати себе самого, що нема й не може бути геть нічого спільного між нею і тими читачками, яких зустрічав по світі схиблений на вигадках перекладач.

Два останні бажання зовсім не виключають одне одного й можуть бути сповнені за одним махом. У кафе, чекаючи на Людмилу, ти берешся читати прислану від Марани книжку.

У МЕРЕЖИВІ ПЕРЕХРЕЩЕНИХ ЛІНІЙ

Перші відчуття, що мав би навіювати цей роман, – це відчутя, яких я дізнаю, коли чую, як дзвонить телефон. Кажу «мав би», бо сумніваюся, що записані на папері слова можуть дати про це бодай приблизне уявлення: не досить сказати, що моя перша реакція – спротив, утеча од агресивного й загрозливого поклику, а поверх цього нашаровується почуття нагальности, нестерпности, і врешті приневолення, яке змушує мене скоритися цьому владному звукові, кинутись піднімати слухавку з приреченим усвідомленням того, що дзвінок не принесе мені нічого, крім клопотів і турбот. Не думаю, що більше за простий опис тут могла б придатися якась метафора, наприклад: пекучий біль од стріли, що, розтинаючи беззахисну плоть, впивається мені під ребра. І то не тому, що за допомогою уявного відчуття не можна зобразити стан душі, знайомий всім і кожному (бо хоч тепер ніхто вже до пуття не знає, як воно, коли в тебе впивається стріла, але всі ми впевнені, що можемо це легко уявити), стан беззахисности, безборонности перед лицем когось, хто наближається до нас із невідомої чужої далини (а саме так і є у випадку телефонного дзвінка), а тому, що невблаганна рішучість стріли в її прямолінійному польоті виключає всякий прихований намір, всякий унутрішній сенс, усяке вагання, що може звучати в голосі когось, кого я не бачу, – але ще перед тим, як він заговорить, я можу передбачити коли не самі його слова, то принаймні те, яку реакцію ці слова в мене викличуть. Добре було б, якби напочатку книжка давала відчуття простору, цілковито заповненого моєю присутністю, щоб навколо не було нічого, крім недвижних об’єктів, таких як телефон, щоб здавалося, наче цей простір не може вмістити нічого, опріч мене, ізольованого в моєму внутрішньому часі, – а тоді плин часу переривається, і простір вже не той, що був, бо в ньому загніздився дзенькіт, і моя присутність уже не така всеосяжна, бо узалежнена од цього дзенькотливого предмету. І було б добре, щоб книжка дала відчути все це не один тільки раз, а наче в вигляді розсіяних у просторі й часі дзвінків, що розривають неперервність часу, простору й людської волі.

А може, помилково було б створювати враження, що на початку є тільки я і телефон, замкнуті в обмеженому просторі мого дому, бо по суті те, що я повинен показати, – це моя постава супроти всіх телефонів на світі, що дзвонять, може, й не до мене, що не мають до мене ніякого стосунку, – але вже самого факту, що до мене можуть подзвонити на один телефон, вистачає для того, щоб припустити чи принаймні уявити, що до мене подзвонять одразу на всі телефони. Наприклад, коли дзвонить телефон у сусідів, я моментально питаю себе, чи це, бува, не до мене? Моя підозра зразу ж виявляється безпідставною, однак не розвіюється остаточно: адже ж можна-таки припустити, що насправжки цей дзвінок був адресований мені, але через помилку в номері чи збій на АТС він попав до сусідів, – тим паче, що там ніхто не бере слухавки і телефон усе дзеленчить без угаву. І тут, керуючись тою ірраціональною логікою, яку завжди пробуджує в мені дзвінок телефону, я думаю: може це справді до мене; може сусід удома, але не відповідає, бо знає, що це не до нього; може і той, хто дзвонить, знає, що набрав неправильний номер, і дзвонить саме для того, щоб я перебував у повсякчасному напруженні, розуміючи, що до мене дзвонять, і не маючи змоги взяти слухавку.

Я перебуваю в такому самому тривожному напруженні, коли виходжу з дому або сиджу гостях у сусідів і чую, як десь – чи не в мене? – задзвонив телефон. І я, буває, стрімголов кидаюся до себе, збігаю сходами, засапаний, розчиняю двері, – а телефон мовчить, і я ніколи вже не довідаюся, чи той дзвінок був до мене.

Або – коли я стою на вулиці і чую, як в інших будинках дзвенять телефони. Навіть коли я в незнайомому місті, в місті, де про мою присутність ніхто не знає, – навіть тоді, почувши дзвінок, я на часточку секунди завмираю і думаю: цей телефон дзвонить до мене. А в наступну часточку секунди я з полегшенням усвідомлюю, що до мене тепер не додзвонитися, що я недосяжний, вільний. Але це полегшення також триває тільки часточку секунди, бо мені тут-таки спадає на думку, що крім цього чужого телефону є ще й інший, мій телефон – за багато кілометрів, за сотні, тисячі кілометрів звідси – і в цю мить він, певно, дзеленчить, аж заливається, в порожніх кімнатах моєї квартири. І я знову розриваюся між конечністю і неможливістю відповісти.

Кожного ранку перед парами я присвячую годинку часу на фізкультуру, тобто вдягаю спортивний костюм і бігаю підтюпки. Роблю це тому, що почуваю потребу рухатись, та й медики радили мені пробіжки як засіб боротися з осоружною надвагою і заспокоювати нерви. Буває, що і вдень, коли не йдеш в університетське містечко або в бібліотеку, послухати лекцію до колеги або перекусити в студентському кафе, – то просто не знаєш, куди подітися. Тоді єдине, що лишається робити, – це бігати по пагорбах уздовж і впоперек, між вербами і кленами, як то робить багато студентів, а також багато моїх колег. Наші шляхи перетинаються на всипаних шерхотливим листям стежках і ми, буває, кидаємо одне одному «Привіт!», а буває, розминаємося мовчки, щоб не перебивати подиху. Це одна з переваг бігання як спорту: тут кожен сам по собі й не мусить зважати на інших.

Пагорби всі освоєні й обжиті: я пробігаю повз ряди двоповерхових дерев’яних будиночків із садками, таких різних і таких однакових, і час-од-часу чую, як десь дзвонить телефон. Це дратує мене, я мимоволі сповільнюю темп, дослухаюся, чи хтось бере слухавку, і втрачаю терпіння, якщо телефон не змовкає. Я біжу далі і, минаючи черговий будинок, в якому дзвонить телефон, думаю собі: «Цей дзвінок мене переслідує, хтось вишукує в довіднику всі телефони на Честнат-лейн і надзвонює по черзі в кожен дім, щоб рано чи пізно мене наздогнати».

Та буває, що в усіх будинках тихо й ані душі, по стовбурах дерев скачуть вевірки, злітаються сороки, щоб подзьобати зерно, наготоване для них у дерев’яних годівницях. Біжучи, я відчуваю невиразну тривогу, і ще до того, як мої вуха вловлять який-небудь звук, мій розум передчуває можливість дзвінка, мало не кличе, викликає його з обшару його власної відсутности, – і в цю мить з котрогось будинку до мене долинає дзеленчання телефону, спершу приглушене, а тоді дедалі виразніше, – можливо, якась антена в моєму мозку ловила цей сигнал задовго до того, як його звуки досягли моїх вух, – і ось мене охоплює безглузде хвилювання, я роблюся в’язнем замкнутого кола, в центрі якого – телефон, що дзвонить у цьому будинку, – і я біжу, не віддаляючися, зволікаю, не сповільнюючи темпу.

«Якщо досі ніхто не взяв слухавки, значить, нікого нема вдома... Чому ж телефон дзвонить і дзвонить? На що ж сподіваються вони, на тому кінці дроту? Може, тут живе глухий, і вони думають рано чи пізно до нього достукатись? А може, тут живе паралітик, і треба купу часу, щоб він дошкандибав до апарату... А може, тут живе самогубець, і поки дзвонить телефон, лишається надія, що це стримає його від фатального кроку...» І я думаю, що міг би стати в пригоді, подати руку допомоги, пособити глухому, паралітикові, врятувати самогубця... І в той же час я думаю – згідно з абсурдною логікою, що мною керує, – що, зайшовши в дім, я міг би впевнитися, чи цей дзвінок – не до мене.

Не зупиняючись, я штовхаю хвіртку, забігаю в садок, оббігаю круг дому, оглядаю задвір’я, оминаю гараж, комірчину з реманентом, собачу буду. Все виглядає безлюдним, покинутим. З тилу будинку, крізь розчинене вікно видно захаращену кімнату, на столі без угаву дзеленьчить телефон. Грюкають розчинені пілки вікна; за раму зачепилась порвана фіранка.

Уже тричі я оббіг навколо дому. Я не перестаю тупцювати на місці,рвучко рухаючи руками й дихаючи в ритмі бігу, щоб було ясно: я прийшов не як злодій. Якби хтось застав мене в цю мить, було б непросто пояснити, що я зайшов сюди, почувши, як задзвонив телефон. Загавкав собака – не тут, у якомусь іншому дворі, звідси не видно, – але на мить імпульс «гавкає собака» пересилив імпульс «дзвонить телефон», і цього виявилось досить, щоб у замкнутому колі, в якому я був заполонений, відкрився вузенький прохід, – і я ось уже я прямую далі вулицею, проміж деревами, лишаючи за собою дедалі тихіше дзеленчання телефону.

Я біжу туди, де вервиця будиночків зненацька обривається. Зупиняюся на лугу, переводжу подих. Нагинаюся, присідаю, масую м’язи ніг, щоб не прохололи. Дивлюся на годинника. Уже пізнувато, я мушу вертатися, коли не хочу, щоб мої студенти, не дочекавшись мене під авдиторією, пішли геть. А то ще, чого доброго, поповзуть чутки, що я, мовляв, прогулюю лекції, гасаючи околицями... І я бігом пускаюся назад, ні на що не зважаючи, – минаю той будинок, навіть оком не моргнувши. Зрештою, це звичайнісінький собі будинок, такий самий, як інші, і єдине, чим він вирізняється, – це телефонний дзвінок, який – хто б міг подумати! – дзвенить і досі...

Збігаючи з гірки, я знов і знов прокручую в голові ці думки, і в мене в душі наростає переконання, що треба вернутися до цього дзвінка, щоб чути його дедалі чіткіше й виразніше, і ось уже я знову бачу цей дім, звідки долинає, не змовкаючи, звук телефону. Я заходжу в сад, огинаю дім, підбігаю до вікна. Досить тільки простягти руку, щоб зняти слухавку. Я кажу, відсапуючись: – Тут нікого... – а голос на тому кінці дроту трохи знетерпеливлений, але тільки трохи, бо що вражає в цьому голосі, то це його холодний, незворушний спокій:

– Слухай уважно. Марджорі тут, і скоро очуняє. Вона зв’язана і не втече. Записуй адресу: Гіллсайд драйв, 115. Як хочеш, можеш по неї прийти. Як ні – в підвалі ми лишили каністру з гасом і заряд вибухівки з годинниковим механізмом. За півгодини тут усе буде в вогні.

– Але я не... – почав був я.

Однак там уже поклали слухавку.

Що ж робити? Я міг би, звісно, подзвонити в поліцію або пожежникам, з оцього самого телефону, але як пояснити, як виправдатися... словом, при чім тут я, як я тут зовсім ні при чому? І я пустився своєю дорогою: ще разок оббіг довкруг дому, а тоді вибіг на вулицю.

Шкода цієї Марджорі, але вона втрапила в таку халепу, либонь, через те, що вв’язалася у хтозна-яку препаскудну історію, і коли я примчуся її рятувати, ніхто не повірить, що я з нею незнайомий, вибухне скандал, – а я викладач з іншого університету, мене запросили сюди прочитати цикл лекцій, і на карту поставлена репутація двох навчальних закладів...

Звісно, коли в небезпеці людське життя, всі ці міркування слід було б відсунути на задній план... Я сповільнюю біг. Можна було б зайти в один із цих будинків, попрохати дозволу задзвонити в поліцію, сказати, першим ділом, чітко і ясно, що я цієї Марджорі не знаю, що я не знаю ніякої Марджорі...

Щоправда, в університеті є одна студентка на ім’я Марджорі, Марджорі Стаббс: я одразу примітив її між дівчатами, що ходять на мої лекції. Ця дівчина мені, можна сказати, подобалася. Шкода що того разу, коли я запросив її зайти до мене додому, щоб узяти літературу, вийшла така незручна ситуація. Не варто було її запрошувати: то були мої перші дні тут, в університеті, ніхто ще не знав, хто я і що, і вона могла хибно потрактувати мої наміри, – звідси й те непорозуміння, прикре непорозуміння, яке ще й дотепер не розвіялося, бо вона дивиться на мене з такою іронією, що язик у мене робиться, мов ватяний, і я белькочу казна-що, та й інші дівчата позирають на мене з іронічною посмішкою...

Та не хотілось би, щоб неприємні спогади, пов’язані з ім’ям Марджорі, повстримали мене від того, щоб прийти на допомогу іншій Марджорі, чиє життя в небезпеці... Якщо тільки це не та сама Марджорі... Якщо тільки цей дзвінок не був адресований саме мені... Могутня банда гангстерів не спускала з мене очей, знала, що кожного ранку я виходжу на пробіжку цією вулицею, може, вони стежили за мною з пагорба в бінокль, і коли я наблизився до порожнього, покинутого дому, подзвонили на той телефон, подзвонили до мене, – вони ж бо знають, як я оконфузився того разу, коли Марджорі була у мене вдома, і думають мене шантажувати...

Я й незчувся, як опинився на вході в університетське містечко, у чому був: у кедах і спортивному костюмі; я не заскочив додому перевдягтися й узяти книжки і тепер зовсім розгубився. Що ж робити? На бігу я стикаюся з дівчатами, що по двоє, по троє прямують через парк – то мої студентки, що саме йдуть до мене на лекцію. Вони всміхаються мені, але в їх усмішках прозирає та сама нестерпна іронія.

Я спиняю Лору Кліффорд і, притупцьовуючи на місці, питаю її: – Стаббс сьогодні є?

Та кліпає очима: – Марджорі? Вона вже два дні як не показується... А що?

Та я вже помчав геть. Вибігаю з університетського містечка на Ґросвенор-авеню, тоді на Седар-стріт, тоді на Мапл-роад. Я вже вибився з останніх сил і біжу далі тільки тому, що не чую землі під ногами, ані серця в грудях. Ось і Гіллсайд-драйв. Одинадцять, п’ятнадцять, двадцять сім, п’ятдесят один – добре хоч, що нумерація будинків іде не по порядку, перескакує з п’ятого на десяте. Ось уже й номер 115. Двері розчинені. Я збігаю сходами, вриваюся в півтемну кімнату. На дивані зв’язана Марджорі, в роті у неї кляп. Розв’язую її. Вона блює. Кидає на мене зневажливий погляд.

– Сучий же ти син, – чую я.

VII

Ти сидиш за столиком у кафе, читаєш роман Сайласа Фленнері, отриманий від доктора Каведаньї, і чекаєш на Людмилу. У голові в тебе змішалися й переплуталися два чекання: ти чогось очікуєш від книжки і водночас очікуєш на дівчину, що мала вже давним-давно бути тут. Ти зосереджуєшся на читанні, пробуєш перенаправити очікування Людмили на цю книжку, так наче сподіваєшся, що Читачка вибіжить тобі назустріч просто з гущавини букв. Але читання тобі не йде, твої очі вкотре вже безсило перебігають ту саму сторінку. Здається, тільки прихід Людмили може знову пустити в рух завмерлий калейдоскоп подій.

Тебе гукають. Офіціянт ходить між столиками і повторює твоє ім’я. Ти підводишся – тебе кличуть до телефону. Може, то Людмила? Таки-так, вона. – Я зараз не можу прийти. Потім тобі все розповім.

– Послухай-но! Я дістав книжку! Ні, не ту... і не ту... нову книжку. Роман... – Але ж ти не будеш телефоном переповідати, про що цей новий роман? Ти хочеш почути її, послухати, що вона тобі скаже.

– Приходь до мене, – каже Людмила, – ага, до мене додому. Зараз я не вдома, але скоро буду. Як прийдеш раніше за мене, заходь і зачекай. Ключі під килимком.

Отак вона живе, просто й невибагливо, простодушно довіряє ближньому, ховає ключі під килимком (а вдома в неї, певно, не багато здобичі для злодія). Ти поспішаєш на адресу, що дала тобі Людмила. Дзвониш у двері, але ніхто не відчиняє. Як вона й попереджала, її немає вдома. Намацуєш під килимком ключ. Заходиш. Там панує півтемрява, світло знадвору ледь сочиться крізь опущені жалюзі.

Квартира самотньої дівчини, Людмилина квартира: вона живе тут сама. То це ти хотів з’ясувати перш за все? Чи немає тут ознак чоловічої присутности? Чи ти волів би уникати ясности, якомога довше пробувати в невідомості, в непевності? Тобі кортить обдивитися все навкруг, але щось тебе стримує (ти все-таки підняв жалюзі, але тільки ледь-ледь). Може, ти не хочеш зловживати її довіру, нишпорячи в її домі, наче шпиг. А може, ти й так уже досконально вивчив, як виглядають квартири самотніх дівчат, і тепер міг би з заплющеними очима розказати що й де тут лежить. Ми живемо в суспільстві, де все однаковісіньке; навколо нас той самий побутовий стандарт: меблі, шпалери, покривала, програвач – все це було вибране з обмеженого асортименту, що пропонує нам наша культура. Невже ці речі можуть розповісти щось цікаве про те, яка насправжки їхня власниця?

Яка ж ти є, Читачко? Пора б уже, щоб ця книжка, написана від другої особи, зверталася не тільки до узагальненого чоловічого «ти» (либонь, брата-близнюка отого дволичного літературного «я»), а й безпосередньо до тебе. Ще в Другому Розділі ти  заявила про себе як Третя Особа, абсолютно конечна для того, щоб роман був романом, щоб між отою Другою Особою чоловічого роду і Третьою Особою жіночого щось зав’язалося, розвинулося, розквітло або зав’яло залежно від перипетій люської долі. Або: залежно від інтелектуальних моделей, що визначають наше сприйняття людської долі. Або: залежно від інтелектуальних моделей, за допомогою яких ми надаємо перипетіям людської долі певного значення, що дає змогу їх переживати.

Досі ця книжка дозволяла Читачеві, який читає, ототожнювати себе з Читачем, про якого читають: тому-то Читач і не мав свого імени, – бо ж ім’я автоматично прирівняло б його до Третьої Особи, до персонажа (а тобі, оскільки ти була Третьою Особою, треба було дати ім’я – Людмила). Читач існував на сторінках книжки як абстрактний займенник, що міг сполучатися з будь-яким прикметником, будь-яким дієсловом. Побачимо, може з тобою, Читачко, все буде інакше, може ця книжка зможе-таки намалювати твій портрет, – почавши від рамки, що поступово обтисне тебе з усіх боків і окреслить контури твоєї постаті.

Читач уперше побачив тебе у книгарні. Твоя постать несподівано зарисувалася на тлі монументальних книжкових шаф, так наче сила-силенна згромаджених тут книжок неодмінно передбачає присутність Читачки. Твій дім – місце, де ти читаєш, – може розповісти нам про те, яку роль відіграють книги в твоєму житті: чи вони мов та стіна, за якою ти ховаєшся від зовнішнього світу, мов наркотичний сон, в який ти поринаєш з головою, чи, навпаки, книги правлять за місток, що ти перекидаєш назовні, у світ, який цікавить тебе так сильно, що ти прагнеш примножити його грані й розширити його обрії за допомогою книг. Читач знає: щоб з’ясувати все це, треба перш за все зазирнути на кухню.

Кухня – це та частина дому, яка голосно й промовисто розповідає, хто ти  є: чи ти сама готуєш собі їсти (можна сказати, що так: не щодня, але досить регулярно), чи для себе тільки, а чи для когось іще (в основному для себе, але так старанно, наче робиш це для інших, а іноді й для інших, але так невимушено, наче робиш це для себе самої), чи ти обходишся абсолютним мінімумом продуктів, а чи любиш заморські делікатеси (судячи з твоїх покупок і кухонного начиння, ти любиш страви вишукані й оригінальні, якщо не смаком, то бодай рецептурою; це зовсім не свідчить про якесь череволюбство, просто сама думка про вечерю в вигляді яєшні з двох яєць наганяє на тебе смертельну нудьгу), чи стояння коло плити для тебе прикра конечність, а чи приємна розвага (твоя крихітна кухонька облаштована з оглядом на практичність і економію зусиль, щоб ти не мусила вбивати там багато часу, але могла з приємністю покуховарити, як є охота). Побутові прилади стоять на своїх місцях, мов слухняні домашні тварини, що їх допомогою не варто нехтувати, хоч не треба й перетворювати їх на предмет культу. В наборі кухонного начиння проглядається певний естетичний підхід (скажімо, ножів-сікачів у тебе цілий арсенал, від величезного до малесенького, дарма що вистачило б і одного), хоч назагал усі елементи декору мають передовсім практичне значення, із невеликими поступками прекрасному. Дещо цікаве можуть сказати нам і твої продуктові запаси: Ось вишикувалась батарея баночок з приправами: одні, як видно, часто йдуть у діло, а інші стоять просто так, для повноти колекції. Те саме можна сказати й за розмаїті ґатунки гірчиць. А китиці часникових головок, підвішені на відстані руки, наочно показують твоє творче й небуденне ставлення до їжі. Ще трохи цікавих даних можна добути, зазирнувши до холодильника: в лоточку для яєць сиротливо біліє одне-єдине яєчко, з цитрини лишилась тільки половинка, а ще половинка валяється засушена, – словом, з харчами в тебе не все гладко. Зате в наявності є: каштанове масло, маслини, баночка з солодким коренем, відомим також як козелець. Ясно, що в крамниці ти купуєш те, що впадає тобі в очі, а не те, чого бракує вдома.

Оглядаючи твою кухню, можна скласти уявлення про тебе як про жінку з відкритим, товариським характером і ясним розумом, чуттєву і водночас практичну, яка ставить здоровий глузд на службу фантазії. Чи міг би хтось закохатися в тебе, просто побачивши твою кухню? Хтозна, може й міг би – він, Читач, який і так уже має до тебе симпатію.

Читач тим часом далі роззирається по твоєму домі, від якого ти сама дала йому ключі. Ти любиш назбирувати круг себе різний дріб’язок: віяльця, поштівки, флакончики, коралі, почеплені на стінах. На перший погляд це так, абищо, та зблизька кожна з цих дрібничок виявляється якоюсь незвичайною, особливою. Твої стосунки з речами дуже особисті, але водночас вибіркові: твоїми стають тільки ті речі, в яких ти відчуваєш щось своє. І в силу приналежности до твоєї особи, позначені печаттю твоєї власности, вони перестають здаватися тут випадковими, набирають нового значення: наче слова з твоєї історії, наче пам’ять, складена з знаків та символів. Тобі притаманні власницькі почуття? Ми знаємо про тебе надто мало, щоб ствердити напевно. Наразі можна сказати, що ти маєш власницьке почуття до самої себе: ти прив’язуєшся до знаків, у яких бачиш часточку себе, бо боїшся втратити разом із ними й себе саму.

Один із кутків кімнати щільно завішаний фотографіями. Чиїми? Твоїми, починаючи від немовлячого віку, і багатьох інших людей, чоловіків та жінок, а також старими пожовклими знімками, взятими, певно, з родинного альбому. Та всі вони, здається, являють собою не так напомин про певних людей, як монтаж різних верств людського існування. Рамки в кожної фотографії інакші, в квітчастому стилі дев’ятнадцятого століття: є посріблені, є мідяні, є емальовані, є черепахові, шкуратяні, з різьбленого дерева. Може, йшлося про те, щоб оцінити всі оті фрагменти прожитих життів, присвоївши їм відповідну рамку, а може, це просто колекція рамок, і фотографії служать єдино для їх заповнення, – тим паче, що в деяких рамках просто витинки з журналів, в одну заправлено вицвілого од старости листа, а ще одна й зовсім порожня.

Більше на стіні не висить нічого, та й меблів коло неї нема ніяких. Так само й по всій квартирі: стіни або зовсім голі, або завішані й заставлені згори донизу, – наче ти відчувала потребу сконцентрувати речі-знаки в якийсь густий текст, а навколо залишити пустий простір, де можна передихнути й перепочити.

Так само й меблі, статуетки, вази й вазонки розставлені без ніякої видимої логіки. Не те щоб ти не дбала про порядок (квартира в тебе маленька, але ти стараєшся облаштувати її так, щоб вона виглядала більшою, ніж є насправжки). Просто для тебе порядок полягає не в тому, щоб накинути речам якийсь шаблон взаємного розташування, а в тому, щоб допевнитися злагоди й гармонії між ними.

Якщо коротко, то ти людина акуратна чи розкидькувата? На такі-от категоричні питання твоя квартира не відповідає ні так, ні ні. Ти любиш порядок, ба навіть прагнеш порядку, але на практиці це проявляється не так і часто. Твоє завзяття до хатніх справ то загоряється, то згасає, залежно від ступеня твоєї заклопотаности й перепадів твого настрою.

Щодо настрою: яка ти, життєрадісна чи сумна? Здається, твій дім мудро користає з твоєї періодичної життєрадісности, готуючись прихистити тебе смутну й невеселу.

Чи ти справді така гостинна, чи може, пускаєш додому, кого попало, бо всі тобі однаково байдужі? Читач шукає, де б то сісти почитати, і старається не заходити туди, куди не вільно заходити нікому крім тебе: він, певно, думає, що у тебе в гостях запросто можна почуватися як дома, якщо тільки пристосуватися до твоїх порядків.

Що ще? Рослини в вазонках, здається, не поливано вже кілька днів. Та може, ти навмисне вибрала такі рослини, за якими не треба особливого догляду. Зрештою, в твоєму домі нема ні собак, ні котів, ні канарок: ти з тих жінок, що воліють не брати на себе зайвих обов’язків. Може, це свідчення самозакоханости, а може, ти надто зосереджена на інших, не таких помітних справах, та й не потребуєш символічного замінника тих природних поривів, що спонукують тебе турбуватися про інших, цікавитися тим, що вони пережили – чи то в книжках, чи то в житті...

А що ж книжки? Зразу впадає в очі, – принаймні як поглянути на ті твої книжки, що лежать на видноті, – що вони потрібні тобі виключно для читання, а не щоб учитися, радитися з ними чи поповнювати ними якусь розлогу й систематизовану бібліотеку. Може, колись ти й пробувала дати сякий-такий лад своїм книжковим шафам, але кожна спроба класифікації книжок зводилася нанівець черговим новим придбанням, що не вписувалося ні в які категорії. Книги на полицях розташовуються почасти як до формату – великі коло великих, менші коло менших – а почасти в хронологічному порядку їх придбання. Так чи так, ти завжди знаєш, де знайти потрібну книжку, тип паче, що їх у тебе не так уже й багато (інші шафи з книгами ти, певно, лишила в інших квартирах, на інших етапах твого життя). А крім того, навряд чи ти будеш шукати вже прочитану книжку...

Ти Читачка, але не Перечитувачка. Ти чудово пам’ятаєш усе, що коли-небудь прочитала (це чи не перше, що ти дала зрозуміти Читачеві). Мабуть, для тебе кожна книжка нерозривно пов’язана з конкретним моментом, коли вона була прочитана раз і назавжди. І точно так само, як ти ховаєш книги в пам’яті, тобі подобається зберігати їх як речі, тримати їх завжди при собі.

Серед твоїх книжок, у цьому розсипі, що не становить бібліотеки, можна все ж виокремити частину мертву або сплячу, тобто поклади книжок, що їх ти не дочитала, прочитала і більше не перечитуєш, не читала й не читатимеш, а проте тримаєш на полиці (і вряди-годи витираєш від пилюки), а з іншого боку, частину живу, тобто книжки, що ти читаєш або маєш намір прочитати, книжки, з якими ти ніяк не можеш розлучитися, книжки, що їх ти любиш мати під рукою і час від часу гортати. На відміну від продуктових запасів на кухні, тут про тебе може красномовно розповісти як раз те, що живе – те, що ти читаєш саме зараз. Твоя лектура розсіяна по всьому домі, тут і там: декотрі книжки розгорнуті, інші з саморобними закладками або загнутими кутиками сторінок. Певно, ти звикла читати по кілька книжок на раз: для кожної пори дня або ночі, для кожного закутка твого скромного помешкання ти добираєш іншу книжку. Книжки, що ти читаєш перед сном, лежать на тумбочці коло канапи, інші чекають тебе коло фотеля, в кухні, у ванні...

До твого потрету можна б додати ще один важливий штрих. У тебе в голові є якісь перегородки, що ділять час твого життя на окремі, розбіжні часи, між якими ти перемикаєшся, мов між каналами радіо, на одних затримуючись, інші проскакуючи. Чи значить це, що тобі хочеться жити одночасно більше як одним життям? Що ти справді живеш паралельними життями? Що ти чітко відділяєш те життя, яким ти живеш з певними людьми в певних обставинах, – від життів, якими живеш з ким іншим і де інде? Що ти наперед знаєш: усяка пригода лишає по собі осад незадоволення, яке стає терпиме тільки в сукупності з усіма іншими незадоволеннями, що зрівноважують і нівелюють його?

Читачу, прислухайся. Чуєш? То наростає у тебе в душі підозріння, яке підсичує твою тривогу ревнивця, несвідомого поки що своєї ревности. Всяка пригода, тим паче любовна, грозить розчаруванням. І щоб убезпечитись від нього, Людмила, – читачка, що читає по багато книг на раз, – пускається в інші пригоди, розпочинає одночасно цілу низку романів...

(Не думай, що книжка спустила тебе з очей, Читачу. Оте «ти», яке віднедавна перейшло до Читачки, може з кожною наступною фразою повернутись до тебе. Ти, будь-що-будь, лишаєшся одним з можливих «ти». Хто посміє наразити тебе на втрату власного «ти», катастрофу не менше жахливу, ніж утрата власного «я»? Щоб оповідь від другої особи стала романом, має бути щонайменше два осібних, паралельних «ти», що вирізнялися б із натовпу всяких там «він», «вона», «вони»).

А проте, розглядаючи Людмилині книжки, ти потроху заспокоюєшся. Читання – це самотність. Людмила захована за стулками книги, мов молюск – за стулками своєї мушлі. Тінь іншого чоловіка, здогадна, ба навіть явна, коли не зовсім розвіюється, то все ж блякне й затирається. Адже люди, навіть коли вони вдвох, читають кожен наодинці з собою. Та чого ж тоді хочеш ти? Закрастися в її мушлю, просочитися на сторінки тих книжок, що вона читає? А може, стосунки Читача й Читачки – це стосунки двох молюсків, замкнених у своїх мушлях, що можуть спілкуватися тільки завдяки частковому збігу їх самобутніх переживань і вражень?

Ти приніс із собою книжку, яку почав був читати в кафе і яку тобі так кортить дочитати. Дочитавши, ти зможеш віддати її Читачці, зможеш спілкуватися з Читачкою через цей канал, прокладений чужими словами. Їх промовляє сторонній голос мовчазного ніхто, воплоченого в чорних плямках типографської фарби й білих прогалинах між знаками, і саме тому ці слова можуть стати вашими: вашою мовою, кодом вашого спілкування, вашими позивними, вашим паролем і відгуком.

Чути, як у замку провертається ключ. Ти принишк, мовби хочеш зробити їй сюрприз, а заодно довести і їй і собі самому, що твоє перебування тут цілком законне і зрозуміле. Але то не її кроки. У вітальню неспішно заходить чоловік: ти бачиш його тінь за портьерами. На ньому шкуратяна куртка, він ступає впевнено, бо, видно, бував тут не раз, але поволі, так наче когось шукає. Ти впізнаєш його. Це Ірнеріо.

Треба вирішувати, як тут повестися, і то негайно. Тобі досадно бачити, що він заходить до неї додому, як до себе, і ця досада виявляється сильнішою за твою ніяковість: ти ж бо теж не в себе вдома. Зрештою, ти сам чудово знав, що її дім відчинений для її приятелів: ключ лежить під килимком. Відколи ти зайшов сюди, ти відчував на собі дотики якихсь безликих тіней. А цей привид тобі, принамні, знайомий. Як і ти йому.

– А, це ти. – Ось і він зауважив тебе, але нітрохи не здивувався. Цей природний тон, яким ти сам збирався з ним заговорити, тепер тебе мало тішить.

– Людмили немає вдома, – кажеш ти, щоб довести свою обізнаність і свої права на зайняту територію.

– Знаю, – каже він байдужим голосом. Ходить, нишпорить навколо, риється в книжках.

– Я можу тобі чимсь допомогти? – кажеш ти з викликом в голосі.

– Я тут шукаю одну книжку, – каже Ірнеріо.

– Я думав, ти їх не читаєш, – дивуєшся ти.

– Це не для читання. Це для роботи. Я роблю з книжок усяке різне. Всякі об’єкти. Тобто, об’єкти мистецтва: скульптури, картини, називай як хочеш. У мене вже й виставка була. Я скріплюю книги смолами, і вони застигають, які є: розгорнуті або закриті. Іноді я надаю їм певну форму, різьблю по книгах, вирізаю в них діри. Книжки – чудовий матеріял для художника, з них можна стільки всякого зробити.

– А Людмила не проти?

– Їй подобається те, що я роблю. Вона навіть сама дає мені поради. Критики цінують мої твори. Скоро їх усі видадуть одною книгою. Я вже говорив про це з доктором Каведаньєю. То буде книжка з фотографіями всіх моїх книжок. Коли її надрукують, я зроблю з неї ще щось, ще якісь твори. Потім їх видадуть новою книжкою, і так знов і знов.

– Я мав на увазі, чи вона не проти, що ти береш її книжки...

– Та в неї ж їх тьма-тьмуща... Часом вона сама дає мені непотрібні книжки, щоб я з них щось зробив... Але мені не всяка книжка підходить. Я мушу прочути те, що створюю. Буває, тільки-но поглянувши на книжку, я бачу, що і як з неї можна зробити. А деколи в мене бувають ідеї, яких я не можу втілити, поки не підшукаю відповідну книжку. – Він порпається в шафі з книжками, бере одну, зважує на руці, оглядає палітурку, корінець, кладе її назад. – Є книжки гарні, приємні, а є й такі, що я їх терпіти не можу, а проте вони раз-по-раз попадаються мені в руки.

Виявляється, ота Велика Стіна з книг, що мала б захистити Людмилу від цього варвара-завойовника, для нього ніяка не перепона. Він завіграшки розбирає її по камінчику. Ти злосливо смієшся. – Мабуть, ти всю Людмилину бібліотеку напам’ять знаєш...

– А, переважно тут усе одне й те саме... Але приємно бачити таку купу книжок. Я люблю книжки...

– Тобто як – любиш?

– Я люблю, щоб навколо було багато книжок. Тому, як на мене, тут, у Людмили, дуже мило. Ти не згоден?

Стіна друкованих сторінок зноситься до небес, наче крони густого листяного лісу, сягає вглиб землі, наче верстви скельних порід, наче поклади шаруватих лупаків: це ти, вдивляючись в очі Ірнеріо, пробуєш побачити те тло, на якому проступає жива постать Людмили. Якщо ти зумієш втертися йому в довіру, то зможеш вивідати той секрет, що не дає тобі спокою: який зв’язок існує між Читачкою і Нечитачем. Ну-бо, треба його розговорити. Придумай якесь хитре питаннячко. – А коли вона читає, – нічого іншого ти не зумів придумати, – ти що робиш?

– Просто дивлюсь, як вона читає. Мені подобається, – каже Ірнеріо. – Зрештою, мусить же бути хтось, хто читає книжки. Принаймні, так я можу бути спокійний, що мені не доведеться читати їх самому.

Нічого втішного, Читачу. Секрет, який ти розкрив, – причина їхньої близькости, – полягає у взаємодоповнюваності їх життєвих ритмів. Для Ірнеріо важливі тільки хвилинні переживання, мистецтво є для нього просто розрядкою життєвої енергії, а не творенням чогось сталого, отої повноти життя, яку Людмила шукає в книгах. А проте він також відчуває в книгах оте живе життя, навіть їх не читаючи. Він відчуває потребу повернути накопичену в них життєву енергію в природний кругообіг і розсіює її, використовуючи Людмилині книжки як матеріяльну основу своїх творів.

– Оця мені підходить, – каже Ірнеріо й хоче сховати одну з книжок у кишеню своєї куртки.

– Ні-ні, цієї не бери. Я її читаю. Крім того, вона не моя, я маю повернути її Каведаньї. Вибери собі якусь іншу. Дивись, он ця – точнісінько така сама...

Ти береш до рук томик, оперезаний рожевою стрічкою з написом: «Новий шедевр Сайласа Фленнері». Не дарма вона така схожа на твою: всі романи Сайласа Фленнері видаються в характерному графічному оформленні. Але річ не тільки в цьому. На суперобкладинці золотими буквами витиснута назва книжки: «В мереживі...» То це та сама книжка! Оце несподіванка. – От тобі й маєш! Ніколи не думав, що Людмила вже встигла її роздобути...

Ірнеріо відсахується від книжки. – Це не Людмилина. Мені цього паскудства не треба. Я думав, їх уже зовсім не лишилося.

– А що таке? Чия вона? Про що це ти?

Ірнеріо гидливо бере книжку двома пальцями, іде до дверей на другому кінці кімнати, відчиняє їх, кидає книжку через поріг. Ти йдеш за ним, зазираєш у темний прикомірок, бачиш там стіл з друкарською машинкою, магнітофон, словники, грубу папку з паперами. Береш із папки аркуш, що служить наче титульною сторінкою, виносиш його на світло. На ньому написано: «Переклад Гермеса Марани».

Ти стоїш, наче громом прибитий. Коли ти читав Маранині листи, між рядками тобі раз по раз ввижалася Людмила... Ти пояснював це тим, що просто не можеш про неї не думати, і вважав це за доказ своєї закоханости. А тепер ти натрапив на його сліди не де, як у Людмили вдома. Може це якась мана, якесь наслання? Ба ні, з самого початку ти нутром відчував, що між ними є якийсь зв’язок... Ревність, що досі була для тебе наче гра з самим собою, тепер захоплює тебе з головою. І не тільки ревність: підозра, недовіра, відчуття, що в житті не варто покладатись ні на що й ні на кого... Ота погоня за недочитаною книжкою, яку ви розпочали удвох із Читачкою і яка саме тому викликала в тебе такий захват і збудження, перетворилася в погоню за Читачкою, яка ховається від тебе в дедалі густіших хащах загадок, хитрощів, прикидів.

– Але... до чого тут Марана? – питаєш ти. – Він що, тут живе?

Ірнеріо хитає головою. – Жив. Це вже в минулому. Він не повинен сюди більше повертатися. Правда, його життя надто густо замішане на фальші, і що про нього не скажи – усе буде неправда. В чому в чому, а в цьому він досяг великих успіхів. Книжки, що він сюди поприносив, на вигляд такі самі, як інші, та я зразу впізнаю їх, навіть здалеку. Їх не повинно тут бути – вся його писанина там, у прикомірку. Але сліди його присутности нема-нема та й появляються. Іноді в мене виникає підозра, що то він сам їх тут лишає: приходить нишком, коли нікого нема вдома, і знову щось підтасовує...

– Підтасовує?

– Ну... Людмила каже, що все, до чого він торкається, стає фальшивим, якщо тільки не було фальшиве з самого початку. Я знаю напевно, що якби я спробував зробити щось з його книжок, то мої твори стали б теж фальшиві, хоч зовні виглядали б, наче справжні...

– Нащо ж Людмила тримає його речі там, у прикомірку? Вона що, чекає, коли він повернеться?

– Коли він був тут, Людмила була нещаслива... Навіть читати перестала... А тоді вона втекла... Вона перша звідси пішла... А тоді забрався й він...

Хмари розвіюються. Можеш звести дух. На минулому поставлено хрест. – А якщо він знов тут з’явиться?

– То вона знову втече...

– Куди?

– Ну... Може в Швайцарію... Звідки мені знати...

– У неї що, хтось є – там, у Швайцарії? – Ти мимоволі згадуєш письменника з підзорною трубою.

– Є там дехто, але це вже зовсім інша історія... Старий детективщик...

– Сайлас Фленнері?

– Людмила казала, що коли Марана був уже зовсім переконав її, начебто різниця між правдою і фальшем – це просто один з наших забобонів, вона відчула потребу побачити когось, у кого книжки доспівають, мов гарбузи на огудині. Так вона казала...

Зненацька двері відчиняються. Заходить Людмила. Вона ставить на підлогу пакети з покупками, скидає пальто і кидає його на крісло: – Ух ти! Яка компанія! Вибачайте, що мусіли мене чекати!

Ви вдвох сидите і п’єте чай. Ірнеріо теж мав бути з вами, але його крісло порожнє.

– Він тільки що десь тут був. Куди він подівся?

– А, певно, пішов. Він приходить і йде без попередження.

– У тебе завжди так: хто хоче заходить, коли хоче йде?

– А що такого? Ти сам-то як сюди попав?

– Не я один! Тут таких багато!

– Це що? Сцена ревности?

– А я що, маю на це право?

– А ти думаєш в один прекрасний день дістати таке право? Коли так, то ліпше навіть не починати.

– Починати що?

Ти ставиш чашку на стіл, встаєш з крісла й сідаєш коло неї на дивані.

(Починати. Це ти сказала, Читачко. Та як визначити той момент, коли починається нова історія? Все-бо завжди починається задовго до того моменту, який звуть початком. Перший рядок першої сторінки будь-якого роману відсилає читача до чогось, що вже сталося десь поза книжкою. А, може, справжня історія – це та, що починається за десять або за сто сторінок після початку, а все, що перед тим, – усього-на-всього пролог. Життя особин людського роду – це мереживо тисячі ниток, і важко витягти з нього окрему ниточку пережитого, що мала б сенс окремо від решти. Тому, говорячи про зустріч двох людей, яка матиме вирішальне значення для них обох, треба мати на увазі, що кожний з них оплутаний густою сіттю фактів, умов, стосунків, а тому з їх зустрічі неодмінно вилониться щось нове, нові історії, що відгалузяться від їхньої спільної історії).

Тепер, Читачу й Читачко, ви лежите в ліжку. Настав час звертатися до вас в другій особі множини. А це крок дуже відповідальний, бо передбачає, що відтепер ви будете обоє заодно. Зрештою, доводиться звертатися до вас на «ви» хоча б тому, що годі розібрати, хто є хто у сплетінні двох тіл під пом’ятим простирадлом. Може, потім ви розійдетеся кожен своєю дорогою, і наша книжка знову мусітиме раз у раз перемикати важіль оповідання між «ти» жіночого і «ти» чоловічого роду. Але тепер, коли ваші тіла прилинули одне до одного, добуваючи одне з одного максимум відчуттів, передаючи і приймаючи хвилі поштовхів та здригань, взаємно проникаючи й заповнюючи порожнє повним, – коли навіть думки ваші зливаються в одному річищі, – вас можна розглядати як одна-єдину двоголову істоту. Куди заведе вас це ототожнення одне з одним? Який провідний мотив симфонії ваших злагоджених рухів? Зосереджені намагання не втратити ні крихти власної напруги, продовжити стан пасивного реагування, скористатись накопиченням бажання в іншому, щоб примножити власний заряд пристрасти? Чи навпаки: ви без опору віддаєте себе одне одному, вивчаєте безконечні простори, що просять ласки й відповідають ласкою, і ваше «я» розтікається неозорою, мов море, і спраглою дотику поверхнею вашої плоті? В обох випадках кожен з вас існує тільки в силу існування іншого, але щоб пережити все це, ваші «я» повинні не розчинитись, не зникнути, а заповнити без останку всі порожнини розумового простору, до краю зглибити себе самого або вичерпати себе до решти. Словом, те, що ви робите, пречудове, хоча в граматичному плані воно зовсім нічого міняє. В ту саму мить, коли ви здаєтесь одним нерозривним цілим, ви все одно лишаєтесь двома окремими «ти», ще замкнутішими в собі, ніж будь-коли до того.

(І це вже тепер, коли ваші думки заполонені виключно присутністю іншого. Що ж буде в недалекому майбутньому, коли всі ті привиди, що поки не траплялись у вас на шляху, почнуть навідувати вашу свідомість і товаришити зустрічам ваших тіл, уже апробованих звичкою).

Читачко, тепер тебе прочитали. Твоє тіло стало предметом систематичного читання за допомогою органів зору, нюху, дотику й не без участи смакових пипочок. Так само й слух зіграв свою важливу роль, вловлюючи твоє посапування і постогнування. Та не тільки твоє тіло було прочитане уздовж і впоперек: тіло важливе остільки, оскільки становить частину певної цілости складних, не завжди видимих і не завжди присутніх елементів, що, втім, об’являються в речах безпосередніх і наочних: в імлі твоїх очей, у твоїх усмішках, у тому, як ти зав’язуєш і розпускаєш волосся, в словах, що ти говориш, в тому, як ти забираєш ініціятиву і як ти ухиляєшся й відступаєш, – у всіх тих знаках, що стоять на межі між тобою і звичаями, манерами, модою, спогадами, минулим, у всіх тих кодах, тих убогих алфавітах, за допомогою яких людська істота в моменти зближення пробує читати в душі іншої людської істоти.

Тим часом і ти, о Читачу, став предметом читання: Читачка то побіжно озирає твоє тіло, мовби переглядаючи зміст книжки, то пильно вивчає його, охоплена раптовою цікавістю й допитливістю, то неквапно випитує в нього щось, чекаючи на німу відповідь, так наче будь-який частковий огляд цікавить її тільки в рамках всеохопного просторового дослідження. Іноді вона зупиняється на якихось дрібних деталях, якихось стилістичних огріхах, як-от твій випнутий кадик або те, як ти ховаєш голову в ямку над її ключицею, – і користає з цього, щоб провести межу відчуження, критичної відсторонености або жартівливої фамільярности. А іноді, навпаки, якесь одиничне відкриття набуває в її очах виняткової цінности: наприклад, форма твого підборіддя або те, як ніжно ти покусуєш  її плече, – і вона відштовхується від цього вузлика значень, на одному подиху ковтає сторінку за сторінкою, не пропускаючи ані коми. Отак втішаючись читанням твого тіла, цитуванням твоєї тілесної об’єктивности, вона чує, як у душі в неї зароджується сумнів: може вона читає не тебе – такого, як ти є, – а використовує тебе, уривки тебе, щоб скомпонувати якогось уявного партнера, який існує тільки для неї в присмерку її напівсвідомости, і в цю мить вона пробує розшифрувати не тебе, а цього апокрифічного гостя своїх снів.

Коли закохані читають тіла одне одного (точніше, ту перенасичену суміш тіла, почуттів і думок, яка й штовхає закоханих в одне ліжко), то їх читання відрізняється від читання книжки тільки своєю нелінійністю. Вони-бо починають, звідки хочуть, перескакують непрочитане, перечитують, повертаються назад, вчитуються, розмотують одночасно кілька сюжетних ниток, губляться, тоді зв’язують їх в одну, нудяться, починають новий розділ, кидають. Правда, в їх читанні можна визначити чіткий напрям, курс на завершення, – воно прямує до певного піку і, націлюючись на цей пік, упорядковує ритмічні фази, перепади тональности, варіяції тематики. Та чи мета читання – власне отой пік? Чи, може, досягненню цієї мети перешкоджає протитечія, прагнення знову пережити кожну проминулу мить, повернути назусп’ять плин часу?

Щоб графічно зобразити цілість процесу, кожний окремий епізод разом із його кульмінацією потребував би тривимірної, а може й чотиривимірної моделі, – втім, нема такої моделі, всякий-бо досвід неповторний. Любовний акт і читання схожі насамперед тим, що в них відкривається особливий, інакший простір і час, який годі міряти звичними мірками.

Вже в сумбурному зав’язку ваших стосунків прочитується можливе майбутнє вашого спільного життя. Зараз ви одне для одного – непрочитана книжка, і кожний читає в іншому його неписану історію. А завтра, Читачу й Читачко, якщо ви ще будете разом і знову ляжете в те саме ліжко, мов чоловік і жінка, що давно зжилися й звиклися одне з одним, кожен засвітить коло себе лямпу й заглибиться в свою книжку. На тлі двох рівнобіжних читань триватиме невпинний наступ сну. Спершу ти, а тоді й вона погасить світло, і в темряві, де всяка віддаль рівна нулю, ви повернетеся із своїх замкнутих світів і вмить знайдете одне одного ще до того, як різноспрямовані сни поведуть тебе в один бік, а тебе в інший. І нічого сміятись над такою перспективою подружньої ідилії: хіба можна уявити собі щасливішу пару?

Ти розповідаєш Людмилі про роман, який читав, чекаючи на неї. – Це саме така книжка, як тобі подобаються: вже з першої сторінки віє почуттям ніяковости...

У її очах зблискує іскра здивування. В тебе з’являється сумнів: може, цю фразу про почуття ніяковости ти чув не од неї, може, ти її десь вичитав... А може, Людмила вже не вірить у те, що тривога – передумова правдивости... Може, хтось уже довів їй, що тривога така сама механічна, як і все інше, що нема нічого простішого для сфальшування, як несвідоме...

– Мені, – каже вона, – подобаються книжки, в яких усі загадки й тривоги проходять крізь холодний, насталений, бездоганно ясний розум, як-от розум шахіста.

– Хай там як, а це книжка про чоловіка, що страшенно нервується, коли чує, як дзвенить телефон. Одного дня він вийшов на пробіжку...

– Не розповідай мені. Дай-но я ліпше сама прочитаю.

– Та я й сам іще не дочитав, що там далі. Зараз її тобі принесу.

Ти встаєш з ліжка і йдеш по книжку – до іншої кімнати, туди, де розмірений плин подій був перерваний карколомним розвитком твоїх із Людмилою стосунків.

Але книжки там нема.

(Ти знайдеш її на художній виставці: вона стала частиною чергового витвору скульптора Ірнеріо. Сторінка, що її кутик ти був акуратно загнув замість закладки, тепер являє собою одну з граней гладенького паралепіпеда, наскрізь просякнутого клеєм і вкритого шаром прозорого лаку. Сторінка взялася коричневою горілою кіркою, немовби зсередини книжки рвалися на волю язики полум’я. Місцями кірка здулася й полускала, оголивши обпалені шаруваті нутрощі, схожі на вузлувату кору старого дерева).

– Щось я її не знаходжу. Але то нічого, – кажеш ти, – бо я й так бачив у тебе ще один примірник. Я навіть думав, що ти її вже читала...

Непомітно для неї ти заходиш у прикомірок і знаходиш там роман Сайласа Фленнері, оперезаний рожевою стрічкою. – Ось вона.

Людмила розгортає книжку. Вона з присвятою: «Людмилі... Сайлас Фленнері». – Так, це моя...

– О, то ти знайома з Фленнері? – вигукуєш ти, вдаючи, що нічого не знаєш.

– Так... Він подарував мені цю свою книжку... Та я була впевнена, що її в мене поцупили. Я навіть не встигла її почати...

– Хто поцупив? Ірнеріо?

– Може...

Пора вже викласти перед нею свої карти.

– То був не Ірнеріо, і ти сама це знаєш. Ірнеріо, тільки-но він побачив цю книжку, пожбурив її в оту темну комірку, де ти тримаєш..

– Хто тобі дозволив тут нишпорити;

– Ірнеріо сказав, що той, хто крав у тебе книжки, тепер приходить потайки й лишає замість них підробки...

– Ірнеріо нічого про це не знає.

– Зате я знаю. Каведанья дав мені прочитати листи Гермеса Марани.

– Все, що пише Гермес, – це суцільний обман.

– Але одне таки правда. Цей чоловік весь час думає про тебе, ти ввижаєшся йому в усіх його мареннях, він спить і бачить тебе, як ти читаєш...

– Цього він якраз терпіти не міг.

Трохи-потрохи ти починаєш розуміти, чому й навіщо той перекладач крутить афери з фальшивими романами: потаємна пружина, що пускає в рух його махінації, – це ревнощі до невидимого суперника, який повсякчас стояв між ним і Людмилою, до безмовного голосу, що лунає з книжок, безликого і водночас тисячеликого привида. Боротися з цим суперником тим важче, що він мінливий і невловимий: для Людмили-бо автори не є людьми з плоті й крови, вони існують для неї тільки на друкованих сторінках, усі вони, і живі й мертві, завжди готові спілкуватися з нею, дивувати, спокушати її, а вона, Людмила, завжди готова йти за ними з тою легкістю і невимушеністю, яка можлива тільки у стосунках з безтілесними особами. Як же взяти верх – не над самими авторами, а над роллю автора, ідеєю про те, що за кожною книжкою стоїть хтось, хто виступає гарантом правдивости цього вигаданого, заселеного привидами світу, бо вклав у нього свою власну правду, ототожнив себе самого з цими словесними побудовами? Гермес Марана завжди марив про літературу, складену з самих тільки апокрифів, анонімок, наслідувань, підробок і пародій. В цьому напрямі штовхав Марану його смак і літературний хист, і до того самого спонукував його глибокий розлад у стосунках з Людмилою. Якби його марення стали дійсністю, якби непозбутні сумніви щодо тожсамости автора заважали читачам з довірою віддаватися читанню – з довірою не так до самої оповіді, як до мовчазного голосу оповідача – то храм літератури, мабуть, вистояв би й зовні лишився б такий самий... але всередині, в його підвалиних, де твориться отой зв’язок між читачем і текстом, щось би фатально й непоправно порушилося. Тоді Гермес Марана більше не ревнував би Людмилу, що покинула його заради книжки: між нею й книжкою завжди падала б тінь містифікації, а він, ототожнивши себе з усякою містифікацією, повсякчасно стверджував би свою присутність.

Твій погляд падає на першу сторінку книжки. – Ба, це ж не та книжка, що я був читав... Назва та сама, палітурка така сама, все таке самісіньке... Але книжка-то інша! Значить, та була фальшива, а може ця...

– Так і є, вона фальшива, – каже Людмила впівголоса.

– Ти думаєш, вона фальшива просто тому, що побувала в руках у Марани? Але ту, яку я почав був читати, Каведанья теж дістав од Марани! Значить, вони обидві фальшиві?

– Є тільки одна людина, яка може сказати нам правду: сам автор.

– Можеш запитати його, ти ж із ним приятелюєш...

– Приятелювала.

– То в нього ти ховалася, коли втекла від Марани?

– Скільки ти всього знаєш! – каже вона іронічним тоном, який дратує тебе просто до нестями.

Читачу, ти вже все вирішив: ти сам вирушиш на пошуки автора. А тим часом, повернувшися спиною до Людмили, ти берешся читати нову книжку, сховану під тою самою палітуркою.

(Тою самою, але не зовсім. Стрічка з написом «Новий шедевр Сайласа Фленнері» закривала другу частину назви. І тільки-но знявши її, ти зауважив, що книжка ця називається трохи інакше: не «В мереживі перехрещених ліній», а «В мереживі переплетених ліній»).

У МЕРЕЖИВІ ПЕРЕПЛЕТЕНИХ ЛІНІЙ

Спекуляція, рефлексія – не дарма ці слова на позначення інтелектуальної діяльности відсилають до латинських «дзеркало» і «відображення». За Плотіном, душа є дзеркало, що творить матеріяльні речі, віддзеркалюючи ідеї вищого розуму. Може тому щоб мислити, я потребую дзеркал. Я не можу зосередитись, коли довкола не рояться відблиски і відображення, так наче моя душа потребує зразка для наслідування щоразу, коли хоче зреалізувати свої умоспоглядальні, спекулятивні здібності. (Спекулятивні – в усіх значеннях цього слова, бо ж я водночас і мислитель, і ділок, а крім того, колекціонер оптичних приладів).

Приклавшись оком до прозурки калейдоскопу, я відчуваю, як мій розум, піддавшись нестримному пориву різнокутних різнокольорових уламків, що складаються і сполучаються у правильні фігури, вмить упорядковує розрізнені думки, знаходить нетривке, але переконливе одкровення в тих геометрично-строгих візерунках, що від легенького постуку нігтем по стінках трубки розсипаються й поступаються місцем новим узорам, у яких ті самі кольорові кусочки утворюють уже зовсім іншу цілість.

Відколи я ще підлітком зауважив: споглядання склистих садів, що вихоряться в глибині дзеркальної криниці,  загострює мою здатність до практичних рішень і ризикованих передбачень, – я почав збирати калейдоскопи. Історія цього порівняно сучасного приладу (його запатентував у 1817 р. шотландський фізик сер Девід Брюстер, що написав, окрім інших важливих праць, також і «Treatise on New Philosophical Instruments») обмежувала мою колекцію вузькими хронологічними рамками. Однак уже невдовзі я спрямував свій колекціонерський запал на іншу антикварну дивовижу, багато цікавішу і прикметнішу: катоптричні пристрої сімнадцятого століття, всілякі мініятюрні театри, в яких кожна фігурка множиться в розставлених під різними кутами дзеркалах. Я заповзявся відтворити той музей, що його створив був єзуїт Атаназій Кірхер, автор трактату «Ars magna lucis et umbrae» (1646) і винахідник «полідиптичного театру», в якому шістдесят дзеркалець, що вкривали внутрішню поверхню величезної коробки, перетворювали гілочку на ліс, іграшкового солдатика на військо, книжицю на бібліотеку.

Ділові партнери, яким я, буває, перед зустрічами демонструю свою колекцію, позирають на ці пристрої із здивуванням або поверховим зацікавленням. Їм невтямки, що всю свою фінансову імперію я збудував на тих самих засадах, які покладені в основу калейдоскопів та катоптричних пристроїв: примножуючи, мовби в безконечній грі дзеркал, фірми без капіталів, побільшуючи до гігантських розмірів залучені кредити, ховаючи фатальні збитки в мертвих кутах ілюзорних перспектив. У цьому й полягав мій секрет, секрет моїх неперевних успіхів у часи, що були свідками стількох криз, біржових крахів і банкрутств: я ніколи не думав безпосередньо про гроші, угоди, прибуток, а тільки про кути заломлення променів світла між різнопохилими дзеркальними площинами.

Я повсякчас прагну примножувати власний образ, але керує мною не самозакоханість, не манія величі, як міг би хтось подумати: навпаки, за цими ілюзорними, примарними образами я хочу приховати себе справжнього, який порушає ними. Тому, якби я не боявся, що мене хибно зрозуміють, то був би не проти влаштувати в себе вдома кімнату, суспіль облицьовану дзеркалами, за проєктом Кірхера, – там я міг би ходити по стелі головою вниз і злітати в вишину з бездонних глибин підлоги.

Ці сторінки, що я пишу, також повинні віддавати холодний блиск галереї дзеркал, у яких нечисленні постаті перевертаються, заломлюються, множаться. І коли моя постать розбігається в усіх напрямках, розбивається надвоє на кожній грані – то це для того, щоб заплутати й загнати на слизьке всіх тих, що женуться за мною по п’ятах. У мене тьма ворогів, і я мушу од них безустанно втікати. Коли вони гадають, ніби я у них в руках, – їх руки ковзають по скляній поверхні, де промайнув, щоб тут-таки розсіятись, один із незліченних відблисків моєї всюдисущої особи. Я й сам женусь за ворогами по п’ятах, нависаю над ними повсякчасною загрозою, насуваюсь на них неозорими полчищами, стаю в них на дорозі, хоч куди б вони прямували. У світі  оптичних обманів ворогам видається, що вони обступили мене зусебіч, але я один знаю розташування дзеркал, і тому досить мені тільки захотіти, як я знову стану невловимий, а вони, ціляючи в мене, лучатимуть у повітря або – одне в одного.

Я хотів би, щоб усе це було відображене і в розповіді: в подробицях біржових операцій, в наелектризованій атмосфері на засіданнях правлінь і нарадах директорів, в панічних дзвінках біржових агентів, – щоб усе це складалося в одну промовисту картину: міські квартали, страхові поліси, Лорині вуста, коли з них зриваються оті фрази, погляд Ельфріди, зануреної у свої невблаганно холодні розрахунки, людські обличчя, що нашаровуються одне на одне, карта міста, рясно всіяна хрестиками і стрілочками, мотоцикли, що віддаляються і зникають за краєм дзеркала, мотоцикли, що ключем сходяться за моїм «Мерседесом».

Коли стало ясно, що мене планують викрасти, що такий замір виношують не тільки численні банди, що спеціялізуються на викраденнях задля викупу, але також і мої партнери та конкуренти з великого бізнесу, я зрозумів: єдиний спосіб не попастися в ворожі сіті – це безнастанно множити свою особу, свою присутність, свої виходи й повернення, словом, примножувати фальшиві нагоди для замаху, щоб за ними загубилася нагода реальна. І я завів іще п’ять однакових «Мерседесів», щоб вони безперестанку, в різні пори дня і ночі заїжджали та виїжджали в броньовані ворота моєї вілли в супроводі охоронців на мотоциклах. І в кожному авто – невиразна постать, закутана в чорне, – може я, а може хтось із моїх двійників. Компанії, що я очолюю, – то самі лиш вивіски, за якими нічого не стоїть, їх штаб-квартири містяться в пустих і взаємозамінних приміщеннях. Тому-то мої зустрічі й переговори можуть відбуватися щоразу під іншою адресою (зрештою, для більшої безпеки я завжди в останню хвилину змінюю місце зустрічі). Найделікатніша справа – то мій позашлюбний зв’язок із Лорою, розведеною жінкою двадцяти дев’яти років – я зустрічаюся з нею двічі, іноді тричі на тиждень, приділяючи на кожну зустріч дві години сорок п’ять хвилин. Щоб захистити Лору, я мусив зробити так, щоб її не можна було вичислити. Для цього я інсценував цілу карусель побачень, так що стало неможливо зрозуміти, де мої підставні коханки, а де справжня. Кожного дня ми з моїми двійниками в різний час навідуємось на розкидані по всьому місту приватні квартири, де нас дожидають симпатичні жінки. Ця мережа удаваних романів допомагає приховати справжні побачення з Лорою і від моєї дружини Ельфріди – я запевняю дружину, що ця вистава конче потрібна з міркувань безпеки. Що ж до самої Ельфріди, то я теж раджу їй бути весь час на виду, виставляти напоказ всі свої переміщення, щоб цим самим сплутати карти зловмисникам, але вона лишається глуха до моїх слів. Ельфріда повсякчас ховається, старанно уникає дзеркал із моєї колекції, наче боїться, що її образ може роздробитися й загинути в переливах відбитого й заломленого світла. Глибинні мотиви такої її поведінки лишаються для мене таємницею, і це мене не на жарт турбує.

Я хотів би, щоб ті численні деталі, які я описую, створювали враження високоточного механізму, а водночас, мов низка яскравих спалахів, указували на щось, що лишається поза полем зору. Тому, коли дія стає особливо напружена, я неодмінно мушу приточити одну-дві цитати із старожитних текстів, ось хоч би уступ із трактату «Про природну магію» Джованні Баттісти делла Порта, – той самий, де автор стверджує, що волхв, або «Управитель Натури» (цитую за італійським перекладом Помпео Сарнеллі з 1577 року) повинен знати, «як заводити в оману зір людський, як уздріти картини попідводні та в дзеркалах прерізного кшталту відображені і образи дивовижні, в повітрі віддзеркалені, і як ясно розрізняти предмети на великій одлеглості».

Дуже скоро я зрозумів, що плутанини, створюваної безустанними роз’їздами моїх однакових автомобілів, аж ніяк не досить, щоб уберегти мене від бандитської засідки, і я вирішив повернути примножувальні властивості оптичних механізмів проти самих бандитів, улаштовуючи фіктивні напади й фіктивні викрадення котрогось із моїх фальшивих «я», а тоді й фіктивні визволення після сплати фіктивного викупу. Відтак мені довелося створювати власну злочинну мережу і взагалі – нав’язувати дедалі тісніші контакти із злочинним світом. Тож тепер я завжди мав докладну інформацію про підготовку справжніх викрадень і міг своєчасно вжити заходів, щоб врятуватися самому і сповна скористатися невдачею моїх конкурентів.

Тут треба згадати й за іншу властивість дзеркал, за яку чимало мовиться у стародавніх книгах – я маю на увазі їхню здатність наближати далеке й виявляти приховане. Змальовуючи порт славної Александрії, середньовічні арабські географи неодмінно згадували й кам’яну колону, споруджену на острові Фаросі й  увінчану на вершині сталевим дзеркалом, яке давало змогу з величезної віддалі бачити в одкритому морі кораблі, що пливуть із гаваней Кіпру, Константинополя та інших ромейських земель. Фокусуючи промені світла, увігнуті дзеркала можуть уловити образ геть усього. «Сам Бог, якого не годен уздріти ні тілесним, ні духовним зором, – пише Порфирій, – дозволяє споглядати себе в дзеркалі». Отож я хотів би, щоб ці сторінки наочно показали не тільки оте центробіжне розсіювання, яке проєктує мій образ на всі три виміри простору, але також і те, як мережа зеркал згущує довкола мене потаємні образи, недоступні для простого ока.  Відбиваючись із дзеркала в дзеркало, – я часто бачу це в своїх снах, – повнота речей, весь всесвіт, божественна мудрість, мов пучок світляних променів, зосереджуються в одному-єдиному дзеркалі. А може, пізнання природи речей заховане в нас у душі, – може, система дзеркал, яка спершу до безконечности примножує мій образ, а тоді фокусує його в одному-єдиному відображенні, явить мені душу всього того, що криється в мене в душі?

Саме в цьому й ні в чому іншому полягає головна сила дзеркал, про яку стільки всього понаписувано в трактатах з окультних наук та в анафемах інквізиторів: з їх допомогою можна  змусити бога темряви зримо явитися людям і поєднати свій образ з образом, відбитим у дзеркалі. Тож я мусив розширити свою колекцію, запровадивши до неї ще один різновид старожитностей: відтепер торговці антикваріятом і авкціони старожитностей притримували для мене найрідкісніші екземпляри дзеркал епохи Відродження, – дзеркал, що з огляду на свою форму або в силу писемної традиції могли вважатися за магічні.

Я грав у небезпечну гру, і кожна помилка могла коштувати мені дуже дорого. Першої помилки я припустився, коли переконав своїх конкурентів спільним коштом заснувати компанію для страхування на випадок викрадення. Покладаючись на мережу своїх інформаторів, яка охоплювала всі щаблі кримінального світу, я гадав, що усе під контролем. Утім, дуже скоро я збагнув, що мої компаньйони нав’язали з бандами викрадачів набагато тісніші зв’язки, аніж я. Планувалося викрадення. Викупом мав стати весь капітал страхової компанії, який злочинці та їх спільники з числа акціонерів збиралися поділити між собою – все це, ясна річ, за рахунок викраденого. Щодо того, хто мав стати жертвою, не лишалося ні найменших сумнівів: то був я.

План наставленої на мене пастки передбачав, що між мотоциклами «Хонда» мого ескорту і броньованим авто, в якому їхатиму я сам, вклиняться три мотоцикли «Ямаха», і їх водії, перебрані за поліцейських, зненацька загальмують на одному з поворотів. Згідно з моїм контрпланом, три мотоцикли «Сузукі» мали перепинити мого «Мерседеса» на перехресті за п’ятдесят метрів до того повороту, щоб розіграти фіктивне викрадення. Та коли я побачив, як за два перехрестя до місця замаху дорогу загородили три мотоцикли «Кавасакі», я зрозумів, що мене обіграли, – я став жертвою чиєгось контрконтрплану.

Переді мною, наче в калейдоскопі, ламаються й розсипаються припущення, що їх я мав би викласти в цих рядках, – так само як дробилася й розсипалася перед моїми очима карта міста, яку я ділив на дедалі дрібніші квадрати, щоб установити місце, де, як доносили мої інформатори, на мене мала чигати засідка, а заразом і визначити пункт, у якому я міг би випередити своїх недругів і повернути їх план на свою користь. Здавалося, все під контролем, магічне дзеркало захопило всі зловорожі сили й поставило їх мені на службу. Втім, я не врахував, що може існувати й третій план викрадення, що в гру може вступити третя сила. Хто?

На превелике моє здивування, викрадачі не поїхали до якогось потайного сховку, а доправили мене додому і замкнули в катоптричній кімнаті, яку я так старанно відтворив за кресленнями Атаназія Кірхера. Дзеркальні стіни до безконечности множили моє відображення. То значить, я викрав себе сам? Чи, може, котрийсь із моїх образів, пущених у світ, окупував моє місце, а мене самого звів на роль простого відображення? А може, я прикликав Князя темряви, і він явився мені під моєю власною личиною?

На дзеркальній підлозі лежить жінка, зв’язана мотузками. Це Лора. Щоразу, як тільки вона ворухнеться, її оголене тіло хвилями розливається по дзеркалах. Я кидаюся до неї, щоб звільнити її від путів, від кляпа в роті, щоб обняти її. Та вона кричить до мене з люттю: – Думаєш, тепер я в тебе в руках? Ти помиляєшся! – і нігтями впивається мені в лице. Вона тут у полоні разом зі мною? В полоні у мене? Чи то вона сама – мій полон?

І тут розчиняються двері. Заходить Ельфріда. – Я знала про небезпеку, що тобі загрожувала, і мені вдалося тебе виручити, – каже вона. – Певно, з тобою повелися трохи брутально, та я не мала іншого вибору. От тільки тепер я не знаю, як вибратися з цієї дзеркальної клітки. Скажи мені, де вихід? Ну ж бо!

Ельфрідине око, її брова, нога в обтислому чобітку, кутик її рота з тонкими губами й білими-білісінькими зубами, рука з обручкою на пальці, що стискає револьвера – перекривлені, побільшені до гігантських розмірів фрагменти її постаті множаться в міріядах дзеркал і перемежовуються з клаптиками Лориної шкіри, наче химерні пейзажі з живої плоті. Я вже не розрізняю, де чиє відображення, де Лора, а де моя жінка, я гублюся, втрачаю себе самого, я не бачу свого відображення – тільки їх. Ув одному з незавершених віршів Новаліса втаємничений, якому вдалось проникнути в сокровенну обитель Ісіди, одслонив покривало богині... Мені здається, що усе навколо – частина мене самого, що я зумів, нарешті, стати всім у всьому...

VIII

Із щоденника Сайласа Фленнері

У долині, на терасі одного з котеджів лежить у шезлонгу молода жінка й читає книжку. Кожного дня перед тим, як братися до роботи, я стою тут і роздивляюсь на неї в підзорну трубу. Повітря тут таке розріджене, таке прозоре, що споглядаючи її непорушну постать, я наче бачу той невидимий рух, що супроводжує її читання: як прискорюється і сповільнюється її подих, як перебігає сторінками її погляд, а ще – як слова проходять крізь її свідомість, як вони то течуть, то завмирають у павзах, як піднімаються і спадають хвилі словесного потоку, як зосереджується, розпорошується увага, як знов і знов перечитуються окремі уступи. Я немов спостерігаю сам процес читання, що здається завжди однаковим, а на ділі – мінливий і повний випадковостей.

Скільки вже років я не мав змоги прочитати що-небудь просто так? Скільки вже років мені не вдається поринути в читання книжки, яку написав хтось інший, – і не думати про те, що повинен написати я? Я обертаюся й бачу письмовий стіл, що терпеливо чекає мого повернення, друкарську машинку з заправленим аркушем паперу, заголовок допіру початого розділу. Відколи я став каторжанином, прикутим до письмового столу, радощі читання не для мене. Те, що я роблю, має на меті той самий стан душі, в якому оце перебуває жінка на шезлонгу, схоплена лінзами підзорної труби, – стан душі, мені самому неприступний.

Кожного дня, перед тим, як братися до праці, я дивлюсь на жінку, що лежить у шезлонгу: я кажу собі, що ті надприродні зусилля, яким я піддаю себе, пишучи черговий роман, повинні вилитися в затамований подих цієї читачки, в її читання, яке для неї – абсолютно природній процес, в потік слів, що тече крізь сито її уваги й на мить завмирає в її очах, а тоді зникає в надрах її мозку, перетворюючись на її образи її свідомости, глибоко особисті й невіддавані словами.

Іноді мене мучить безглузде бажання: щоб та фраза, яку я пишу, стала тою самою фразою, яку в цю мить читає жінка на терасі. Це бажанння опановує мене до тої міри, що я переконую себе, ніби так воно й є: я поспіхом дописую фразу, підводжуся, йду до вікна і вдивляюся в підзорну трубу, щоб побачити, як ця фраза позначиться на її погляді, на вигині її вуст, на цигарці, що вона запалює, на порухах її тіла, розпростертого в шезлонгу, на її ногах, то випростаних, то закинутих одна на одну.

Іноді мені здається, що між моїм писанням і її читанням – неосяжна віддаль, і хоч би що я написав, воно разитиме штучністю й недоладністю. Якби те, що я пишу, раптом появилося на гладесенькій поверхні розгорнутих перед нею сторінок, пролунав би страшенний пронизливий скрип, як ото нігтем по склу, і вона з жахом пожбурила б книжку чимдалі від себе.

А іноді я переконую себе, що ця жінка читає мою справжню книжку, ту, яку я мав написати вже давним-давно, але не напишу, либонь, ніколи. Я уявляю, що ця книжка там, слово до слова, я бачу її в свою підзорну трубу, але не можу прочитати написаного, не можу дізнатися, що ж там написав той я, яким я не зміг і ніколи не зможу стати. Я вертаюся за стіл і намагаюся вгадати, скопіювати рядки з отої справжньої своєї книжки, яку читає читачка, та марно: хоч що я напишу, це буде фальш супроти моєї правдивої книжки, якої ніхто крім неї ніколи не прочитає.

А що коли й вона, поки я пишу, дивиться на мене в підзорну трубу, як ото я дивлюсь на неї, поки вона читає? Я сиджу за столом, спиною до вікна, і відчуваю на собі її очі, що поглинають потік фраз і спрямовують мою оповідь, куди їм хочеться. Читачі – мої вампіри. Мені ввижається цілий натовп читачів, що зазирають мені через плече і привласнюють мої слова, тільки-но вони засіються на папері. Я не можу писати, коли хтось дивиться: я маю відчуття, ніби те, що я пишу, більше мені не належить. Мені хочеться щезнути, залишивши їх жадним, нетерплячим очам голий аркуш, заправлений у машинку, та ще, може, свої пальці, що стукають по клавішах.

Які прекрасні речі я міг би написати, якби мене не було! Якби між білим аркушем і вируванням слів та оповідей, що творяться і зникають, так і не бувши записані, не вклинювалась неоковирна перегородка моєї особистости! Мій стиль, мій смак, мої переконання й упередження, мій культурний багаж та життєвий досвід, мій душевний склад, мій хист, мої улюблені прийоми – все те, що є для читача прикметною ознакою моїх творів, здається мені всього лиш кліткою, що обмежує мої можливості. Якби ж то замість мене була сама тільки рука, оцупок руки, що тримає перо й пише... Хто порушав би цією рукою? Дух часу? Колективна підсвідомість? Не знаю. Я прагну скасувати себе самого зовсім не для того, щоб стати речником когось або чогось іншого. Я просто хочу описати все те, що проситься на папір, але досі не діждалося опису, розповісти те, чого ніхто ще не розповідав.

Може, та жінка, яку я розглядаю в підзорну трубу, знає все, що я повинен написати, а точніше, не знає і саме од мене чекає, щоб я написав усе те, чого вона не знає. Так чи так, а вона напевно чогось очікує, і  порожнечу її очікуваннь як раз і мали б заповнити мої слова.

Іноді я думаю про зміст своєї книжки як про щось, що вже є: передумані думки, сказані репліки. Все що станеться в книжці – вже сталося, все що побачать і переживуть персонажі – хтось уже побачив і пережив. Книжка не повинна бути нічим іншим, як писаним відповідником неописаного світу. А іноді мені здається, що між книжкою, яку я пишу, і речами, що існують в світі, може бути тільки свого роду взаємодоповнюваність: книжка повинна бути писаною протилежністю неописаного світу, її предметом має бути те, що не існує і не заіснує доти, доки не буде написане, – і без чого суще відчуває невиразну тугу, порожнечу власної неповноти.

Так чи інак, а я весь час вертаюсь до думки про взаємну залежність між неописаним світом і книжкою, що я повинен написати. Тому моє писання видається мені справою величезної, гнітючої ваги. Я припадаю оком до підзорної труби і спрямовую її на читачку. Між її очима і сторінкою кружляє білий метелик. Хай що вона зараз читає, уся її увага, певно, прикута до нього. Метелик цей – вершинний прояв неописаного світу. А звідси висновок: усе те, що я пишу, повинно бути таке саме легке, витончене й елегантне.

Коли я дивився на жінку в шезлонгу, в мене в голові зринула думка писати «з натури» – описувати не саму жінку, а її читання, писати з думкою про те, як вона читатиме написане.

Тепер, дивлячись на метелика, що сів на мою книжку, мені теж хочеться писати «з натури», тепер уже з оглядом на цього метелика. Описати, наприклад, якесь люте злочинство, щоб воно було в певному сенсі «схоже» на метелика, створювало враження такої самої легкости й витончености.

Я міг би також описати й метелика, маючи перед очима сцену лютого злочинства, так що й сам метелик буде видаватися істотою огидною і хижою.

Зав’язок оповідання: У двох котеджах на протилежних схилах гірської долини живуть двоє письменників. Щодня вони по черзі стежать один за одним. Один з них звик писати рано вранці, другий – пополудні. І кожного дня вранці й пополудні той з письменників, який не сидить за роботою, спрямовує підзорну трубу на того, що пише.

Один з них – пише безперестанку, а другий – мучиться муками творчости. Той, що мучиться, спостерігає, як плодовитий колега строчить рядок за рядком, як росте поруч нього рукопис – купка акуратно складених аркушів. Ще трохи, і книжка готова: напевно, черговий роман-бестселер, – думає перемучений письменник з певною погордою, а водночас із завистю. Він уважає свого плодовитого колегу за вправного ремісника, не більше, який продукує цілі серії романів, догоджаючи смакам пересічного читача, – а проте не може перебороти почуття зависти до цього чоловіка, що вміє самовиражатись із такою впевненою методичністю. І зависть ця з домішкою захоплення, так, щирого захоплення: він обертає всю свою силу й снагу на писання, і в цьому є якась великодушність, віра в спілкування між людьми; він переконаний, що може дати людям те, чого вони від нього ждуть, і не переймається екзистенціяльними дилемами. Перемучений муками письменник віддав би все, що має, аби тільки стати схожим на того другого, що пише й пише. Плодовитий автор – його недосяжний ідеал, і його найпотаємніша мрія – стати, як він.

Тим часом той письменник, що строчить без перестанку, теж спостерігає свого колегу, що мучиться муками творчости, коли той сидить за письмовим столом, гризе ніготь, чухає потилицю, рве тільки-но списаний аркуш, підводиться і йде на кухню, щоб зробити собі кави, тоді п’є чай, тоді напій з ромашки, тоді читає вірші Ґельдерліна (хоча ясно, що Ґельдерлін ніяк не пов’язаний із тим, що він пише), переписує начисто сторінку чорновика, а тоді закреслює її рядок за рядком, тоді пише якісь замітки з надією, що рано чи пізно вони на щось та й згодяться, бере енциклопедію й читає статтю під гаслом «Тасманія» (хоча в книжці, що він пише, ні про яку Тасманію не згадується й словом), рве два списані аркуші, ставить у програвач платівку з музикою Равеля. Плодовитому письменнику ніколи не подобалося те, що пише письменник, перемучений муками творчости. Коли він читав його книжки, йому весь час здавалося, що він ось-ось збагне найглибшу суть, зрозуміє головне, але розуміння раптом випаровувалось, а лишалося тільки замішання і ніяковість. Але тепер, дивлячись, як той пише, він відчуває, що його колега силкується розвіяти якусь густу темряву, розплутати плутанину, проторувати шлях, що веде не знати й куди. Іноді плодовитому письменнику ввижається, що той другий іде по линві над бездонною прірвою, – і він не міг не відчувати щирого захоплення. Не тільки захоплення, ба й зависти: бо ж він відчував, які обмежені й поверхові його твори порівняно з тим, що шукає перемучений автор.

На терасі одного з котеджів на іншому боці долини сидить у шезлонгу молода дівчина. Вона засмагає на сонці й читає книжку. Обидва письменники дивляться на неї в підзорну трубу. «Як захоплено вона читає, аж подих затамувала! Яким гарячковим рухом вона гортає сторінки! – думає письменник, перемучений муками творчости. – Певно, вона читає один з тих ефектних романів, що пише отой плодовитий писака!» «З яким захопленням вона читає! Вона вся в роздумах, аж на лиці перемінилася, мовби відкрила якусь потаємну істину!» – думає плодовитий письменник. – Мабуть, вона читає книгу, сповнену прихованих значень, – на кшталт тих, що пише мій змучений муками творчости колега!»

Найглибше бажання перемученого муками письменника – щоб його книжки читали так, як читає оця молода особа. Він вирішує написати такий роман, який, на його думку, міг би написати плодовитий письменник з котеджу навпроти. Тим часом найпалкіше бажання плодовитого письменника таке самісіньке: щоб його книжки читали так, як читає оця панна. І він береться написати роман, який, на його думку, міг би написати письменник, перемучений муками творчости.

Спочатку один, а тоді й другий письменник знайомиться з дівчиною, і кожен просить, щоб вона прочитала його роман, який він допіру закінчив.

Дівчина отримує два рукописи. І от, за кілька днів, вона запрошує обох письменників до себе додому, призначивши їм зустріч на той самий час. Зустрівшись там, вони обоє вкрай здивовані. Але справжнє здивування чекає на них далі: – Це що, якийсь жарт? – питає дівчина. – Ви дали мені два примірники того самого роману.

Або ж інакше:

Дівчина переплутала два рукописи. Вона дає плодовитому письменникові роман письменника перемученого муками, написаний в манері письменника плодовитого, і навпаки. І той і той, побачивши, що під нього підробляються, голосно обурюється і знов починає писати по-своєму.

Або:

Порив вітру розсипав і перемішав обидва рукописи. Читачка пробує скласти їх докупи. І в неї виходить один-єдиний пречудовий роман. Критики сушать голову, не знаючи, котрому авторові його приписати. А це і є той правдивий роман, який обидва письменники – і плодовитий, і перемучений муками, – давно мріяли написати.

Або:

Дівчина завжди була гарячою шанувальницею плодовитого письменника і терпіти не могла письменника, змученого муками творчости. Читаючи новий роман плодовитого письменника, вона бачить, що він липовий, і доходить висновку, що й усі попередні його твори не що інше, як липа. Вона згадує за твори перемученого муками письменника, і тепер вони здаються їй справжніми шедеврами, тож вона, згоряючи від нетерпіння, береться читати його новий роман. Та цей роман виявляється чимось геть іншим, ніж вона сподівалася, і вона ставить хрест на обох авторах.

Або:

Те саме, замінивши «плодовий» на «перемучений муками» і «перемучений муками» на «плодовитий».

Або:

Дівчина... (як вище)... плодовитого письменника і терпіти не могла письменника, перемученого муками творчости. Читаючи новий роман плодовитого автора, вона не завважила в ньому нічого незвичного. Книжка їй сподобалася, хоч і не викликала особливого захвату. Що ж до рукопису письменника, перемученого муками творчости, то вона прийшла до висновку, що він такий самий нудний і недоладний, як і всі інші книжки цього автора. У розмові з обома письменниками вона відбулася пустими загальниками. В підсумку обоє дійшли висновку, що вона читачка не надто уважна, і більше не пробували з нею радитися.

Або:

Все те саме, з замінами, як вище.

Я десь читав, що об’єктивність думки можна виразити, вживаючи дієслово «думати» як безособове: кажучи не «я думаю», а «думається», як ото кажуть «дощить» або «передощило». Цим самим ми констатуємо: у всесвіті зродилась певна думка. Саме з такого ствердження треба починати будь-який умовивід.

Та чи не можна сказати: «сьогодні пишеться», так само як «сьогодні дощить» або «сьогодні вітряно»? Тільки тоді, коли я зможу без тіні неприродности вживати дієслово «писати» як безособове, можна буде сподіватися, що через мене виражається щось більше, щось не таке обмежене, як індивідуальність одної окремо взятої людини.

А як щодо слова «читати»? Чи можна сказати «сьогодні читається» в тому самому сенсі, в якому кажуть, що «сьогодні дощить»? Якщо добре подумати, то читання є акт суто індивідуальний, набагато індивідуальніший від писання. Я припускаю, що написане здатне пересягнути обмеженість свого автора, а проте, воно набуває сенсу тільки тоді, коли хтось його прочитає, пропустить його крізь свою свідомість. Можливість прочитання якраз і править за доказ того, що в написаному об’являється таємнича сила письма, – сила, що зроджується по той бік усього індивідуального. Всесвіт буде самовиражатись безустанно, аж поки кожний не зможе сказати: «Я читаю, отже, пишеться».

На стіні перед моїм столом висить плакат, чийсь подарунок. Це мультяшне собача Снупі, що сидить перед друкарською машинкою, а над головою в нього коміксова «хмарка» із словами: «Ніч була темна й буряна...» Щоразу, коли я сідаю за стіл, я читаю: «Ніч була темна й буряна...», і безликість цього вступу мовби прочиняє двері з одного світу в інший, з того простору й часу, що тут і тепер, у простір і час письма. Цей зачин, що може розродитись безліччю продовжень, викликає в мене душевне піднесення. Я переконую себе, що нема нічого кращого за такий-от банальний, шаблоновий зачин, від якого читач може з однаковою слушністю очікувати всього і нічого. Я також розумію, що цей песик-письменник ніколи не зможе додати до перших п’яти слів наступні п’ять або десять, не розвіявши всього чару першої фрази. Прорватися в інший світ не так легко, як здається: ти кидаєшся писати, передчуваючи, з якою насолодою читатиметься написане, – а на білому папері розверзається порожнеча.

Відколи я почепив перед очима цей плакат, мені не вдається написати ні сторінки. Треба чимскоріш здерти з стіни цього чортового Снупі, та мені бракує духу. Це блазенське цуценя стало для мене символом мого становища, осторогою, викликом.

Романтичні чари, що сягають апогею в цих перших словах першого розділу сотень і сотень романів, неминуче розсіюються з плином розповіді. Ці слова розкривають перед нами широкий горизонт читання, який охоплює всі можливі сюжетні лінії. Мені самому кортить написати книжку-початок, книжку-вступ, щоб кожнісінька її сторінка зберігала всю красу й силу початку. Та як мала б виглядати така книжка? Може, обривалася б на першому ж уступі? Чи була б одною безконечною передмовою? Нанизувала б один початок на другий, як у «Тисяча й одній ночі»?

Сьогодні я взявся переписувати початок одного славнозвісного роману в надії, що заряд сили, сконцентрований в цих рядках, передасться моїй руці, і вона, діставши напрямний поштовх, почне писати вже сама собою.

«На початку червня, у надзвичайно спекотну пору, вже проти вечора, один юнак вийшов із своєї комірчини, яку винаймав у С-му провулку, надвір і поволі, наче вагаючись, попрямував до К-го мосту».

Щоб глибше зануритися в потік розповіді й уловити її течію, я переписую так само й другий уступ:

«Він щасливо уник зустрічі з своєю хазяйкою на сходах. Комірчина його була на самому піддашші високого п’ятиповерхового будинку і більше скидалася на шафу, ніж на квартиру». І далі аж до: «Він заборгував хазяйці купу грошей і боявся на неї наткнутися».

Проте наступна фраза притягує мене, мов магніт, і я не можу втриматися, щоб не переписати і її: «Не те щоб він був такий боязкий і затурканий, ба навіть навпаки; але з якогось часу він перебував у дратівливому й напруженому стані, схожому на іпохондрію». А коли вже я дійшов аж досі, то не варто зупинятися на півдорозі. Треба переписати весь уступ до кінця, а може й весь розділ, аж до того місця, де головний герой відрекомендувався старій лихварці: «Розкольников, студент, я був у вас місяць тому, — поспіхом пробелькотів юнак і схилився у півпоклоні, згадавши, що треба бути ввічливішому».

Тут я стримую себе, щоб не піддатися спокусі й не переписати весь «Злочин і кару» до кінця. На мить мені здається, що я збагнув сенс і принаду немислимого в наш час ремесла переписувача. Переписувач жив одночасно у двох часових вимірах: читання і письма. Він міг писати, не боячись тої порожнечі, що раптово розверзається перед пером письменника. Він міг читати й не картати себе за те, що його діяльність не знаходить ніякого матеріяльного вияву.

До мене навідався хтось, хто назвався перекладачем моїх творів. Сказав, що хоче повідомити мене про певні зловживання, які завдають шкоди і мені, і йому: про видання піратських перекладів моїх книжок. І дав мені якийсь томик. Я погортав його, але ніяких висновків зробити не зміг: книжка була японською мовою, і тільки моє ім’я й прізвище на титульному аркуші було написане латинським алфавітом.

– Я навіть не знаю, котрий це з моїх романів, – кажу я, повертаючи йому книжку. – На жаль, я не розумію по-японськи.

Той сказав, що знає мову, але все одно не знає, що це за роман. – Це книжка, якої ви ніколи не писали.

Він пояснив мені, що японці вміють напрочуд майстерно копіювати західну продукцію, і літературна продукція тут не виняток. Одна фірма з Осаки розкрила і привласнила формулу романів Сайласа Фленнері – і тепер видає романи абсолютно ідентичні, і то першокласної якости, так що вони цілком конкурентоспроможні на світовому ринку. У зворотньому перекладі англійською (точніше, просто в перекладі англійською, з якої вони начебто і були перекладені японською) вони як дві каплі води схожі на справжнього Фленнері. Жодний критик не побачить фальшу.

Звістка про таке диявольське ошуканство неабияк мене схвилювала. Та я відчував не тільки добре зрозумілий гнів на тих, хто завдає мені моральних і матеріяльних збитків. Я відчував якийсь трепетний потяг до цих фальшивих романів, до цих паростей моєї власної творчости, що проросли на ґрунті іншої культури. Я уявляв собі старезного японця в кімоно, що стоїть на вигнутому дугою мостику. То японський я сам, який ототожнився зі мною в результаті довгої духовної мандрівки, про яку я не маю ні найменшого поняття, – і тепер у нього в голові зроджується зав’язок одного з моїх романів. Тому фальшиві романи Сайласа Фленнері, що їх продукує шахрайська контора в Осаці, – це щось більше, ніж банальні підробки. Вони містять у собі глибоку сокровенну мудрість, якої геть позбавлені романи справжні.

Звісно ж, перед незнайомою людиною я старався не показувати, які двоїсті почуття вирують у мене в душі, і вдавав, що мене цікавлять тільки факти, конечні, щоб подати позов до суду.

– Я буду з ними позиватися! З ними й усіма, хто розповюджує підроблені книжки! – заявив я, багатозначно дивлячись ув очі перекладачеві, – я-бо мав підозру, що цей молодик теж якось причетний до японської афери. Він назвався Гермесом Мараною, – такого імени я ніколи раніше не чув. Обличчя в нього було трохи видовжене, але не в довжину, а в ширину, неначе дирижабль, а опуклий лоб, здавалося, ховав під собою численні секрети.

Я спитав його, де він живе. – На даний момент, в Японії, – відповів він.

Він висловив обурення з приводу безчельного використання мого імени і запевнив, що допоможе мені покласти край ошуканству. А проте він зауважив, що взагалі-то не слід влаштовувати скандалу, бо, на його думку, література цінна своєю силою містифікації, в містифікації – її істина. А отже, сфальшований роман як містифікація містифікації є істина в квадраті.

Далі він узявся викладати мені свою теорію: мовляв, автор усякої книжки є персонаж фіктивний, його вигадує справжній автор, щоб зробити його відповідальним за свої небилиці. Багато з його тверджень видавались мені досить слушними, та я старався цього не показувати. З його слів випливало, що він цікавиться мною з двох причин: по-перше, через те, що мої твори винятково добре надаються до фальшування, а по-друге, через те, що я маю всі дані, щоб стати великим фальсифікатором і створювати досконалі апокрифи. Я міг би стати втіленням ідеального автора, – такого, який без останку розчиняється в хмарі вигадок, що густою поволокою вкриває цілий світ. А що хитромудрий вимисел є правдива основа всього сущого, то автор, який створить досконалу систему вимислів, зможе ототожнити себе з цілим всесвітом.

Я не перестаю думати про мою вчорашню розмову з отим Мараною. Мені-бо теж хочеться самоусунутись, підшукати для кожної своєї книжки якесь інше я, інший голос, інше ім’я, – переродитися. Та моя мета інакша – схопити в книжці нечитальний світ, світ без центру, без ніякого я.

Якщо подумати, то цей вселенський письменник міг би бути особою вельми скромною: на зразок тих, кого в Америці називають ghost writer, письменник-привид. Це ремесло визнане й суспільно-корисне, хоча й не надто престижне: це анонімний редактор, що опрацьовує в вигляді книжки розповіді тих, у кого нема хисту або часу для писання, пишуча рука, яка дає слово сущому, надто заклопотаному, щоб існувати. Може, саме в цьому було моє справжнє покликання, тільки я зрозумів це надто пізно. Я міг би примножувати мої власні «я», захоплювати і привласнювати «я» інших, вигадувати «я», цілком протилежні до мого і несумісні між собою.

Якщо у книжці можна віддати тільки індивідуальну, авторську правду, то значить, у моїх книгах правда має бути моя власна. Але як би мали виглядати такі книги? Книга моєї пам’яті? Ба ні, пам’ять правдива тільки доти, доки її не пробують ухопити, убрати в шори якоїсь форми. Книга моїх бажань? Вони теж істинні тільки тоді, коли їх порив існує незалежно від моєї свідомої волі. Єдина істина, що я можу описати, це істина того моменту, яким я живу. Може, моя правдива книжка – оцей щоденник, що в нім я стараюся відтворити образ дівчини в шезлонгу в різну пору дня, – рано, ополудні, ввечері, – щоразу в іншому насвітленні.

Чому б не визнати, що моє незадоволення моїм становищем – це свідчення непомірних амбіцій, а може й манії величі? Для письменника, що прагне анулювати себе самого, щоб допустити до голосу те, що поза ним, є тільки два шляхи: або написати одну-єдину книгу, яка вичерпувала б на своїх сторінках усю повноту буття, або написати всі можливі книжки, щоб відтворити цілість буття з його часткових образів.  Одна-єдина книга, що заміщує в собі геть усе, – то могло б бути хіба що священне писання, об’явлене згори слово про все суще. Та я не думаю, що людська мова здатна висловити усю повноту буття, – щось завжди та й залишиться за кадром, неописане і неописуване. Тож мені не лишається нічого іншого, як спробувати написати всі книжки на світі, написати книжки всіх можливих авторів.

Коли я думаю про те, що повинен написати одну-єдину книгу, я починаю загадуватись безконечними питаннями: яка ця книжка не повинна бути і яка повинна, – і в результаті не спроможний написати ні рядка. І навпаки, коли я думаю про те, що покликаний написати цілу бібліотеку, то відчуваю дивне радісне піднесення. Я-бо знаю: хай там що я напишу, воно змішається із сотнями томів, які я напишу згодом, і ці томи доповнять, зрівноважать, заперечать,  похоронять написане тепер.

Ми мало знаємо про те, як поставали священні книги людства. Більш-менш відомо тільки, як писався Коран. Між повнотою буття і книгою було принаймні два посередники: Магомет, що вислуховував Аллахові слова, і писар, якому він диктував почуте. Одного разу, – передають життєписці Пророка, – надиктовуючи об’явлені правди писареві Абдуллі, Магомет зупинився на півслові, і писар машинально підказав йому, як закінчити фразу. З неуважности пророк прийняв слова Абдулли за слово Боже. Це справило писарю велике згіршення, – він покинув Пророка і втратив віру.

Та писар не мав рації. Кінець кінцем, побудова речень і фраз – то була власне його робота. Саме він мав дбати про внутрішню послідовність писаного слова, про його граматику й синтаксу. То він мав схоплювати в писаних рядках бистроплинність думки, яка, поки не стане словом, пересягає рамки будь-якої мови, він мав зв’язувати буквами невловимо текуче Пророкове слово. Скоро Аллах забажав об’явити себе в писаному слові, йому було не обійтися без послуг писаря. Магомет розумів це і залишив писареві привілей завершувати фрази. Однак Абдалла не був свідомий тої сили й влади, якою він був наділений. Він зневірився в Аллахові, бо йому забракло віри в писання і в себе самого як писаря.

Якщо невірному дозволено вимислювати свої варіянти переказів із життя Пророка, то я запропонував би такий: Абдалла втратив віру, бо коли він записував Магометові слова, то припустився мимовільної помилки, а Магомет, хоч і завважив її, та волів її не виправляти, бо йому більше подобався помилковий вислів. У цьому випадку писареве обурення теж було цілком безпідставне. Слово, зокрема й слово пророчих одкровень, стає остаточним, тобто писаним словом тільки на сторінках книги. До того воно плинне і мінливе. Тільки завдяки нашому писанню з усіма його орфографічними двозначностями, помилками, огріхами, некотрольованим сіпанням слова й пера, безконечність ненаписаного стає читальною. Коли немає ні письма, ні писаря, усе те, що поза нами, не може спілкуватися з нами засобами слова, усного чи писаного: воно шле свої послання іншими каналами.

А ось білий метелик, знявшися з читаччиної книжки, перелетів через усю долину й сів на аркуш паперу, що на ньому я пишу оці слова.

Дивний народ забрідає в цю долину: літературні агенти, що чекають на появу мого нового роману, за який я вже дістав аванс од кільканадцяти видавництв з усього світу, рекламні агенти, які хочуть, щоб мої герої носили біжутерію такої-то марки і пили такі-то й такі соки, шарлатани-програмісти, що стверджують, ніби розкрили потаємний код  моїх романів. Я стараюсь якомога рідше виходити надвір, а коли хочу прогулятися, йду в гори.

Сьогодні я зустрів гурт хлопчаків, схожих на бойскаутів, що педантично розкладали по землі куски полотна, вибудовуючи з них геометричні фігури. Очі в них горіли захватом.

– Що, подаєте знаки літакам? – запитав я.

– Ні, летючим тарілкам, – відказали вони. – Ми спостерігаємо за НЛО. Останнім часом вони часто пролітають над цим місцем. Тут у них щось на зразок повітряного коридору. Може, це тому, що тут на долині живе один письменник, а інопланетяни хочуть скористатись ним для налагодження контакту.

– З чого ви це взяли? – питаю я.

– Як відомо, цей письменник уже довший час перебуває в кризі й не може написати ні сторінки. В чому річ, ніхто не знає. Журналісти губляться в здогадках. А ми підозрюємо, що він у заручниках у інопланетян. Вони тримають його в космосі, щоб він позбувся земного наладу, земного духу, і став податливіший для контакту.

– А чому вони вибрали саме його?

– Прибульці не мають права на прямий контакт. Вони мусять висловлюватись образно, завуальовано, наприклад, через романи, що викликають незвичайні, неземні емоції. А цей письменник, кажуть, відзначається гарною технікою і певною гнучкістю поглядів.

– А ви взагалі читали його книжки?

– Нас не цікавить те, що він писав до цього часу. Ми чекаємо на книгу, яку він напише, подолавши кризу. Може, вона донесе до нас сигнали з космосу.

– Які такі сигнали?

– Думки, навіяні думки. Сам письменник їх навіть не зауважить. Він гадатиме, що пише сам від себе, як то кажуть, самовиражається. А на ділі він писатиме під дією космічних сигналів, що передаються на хвилях його мозку, і напише те, що йому навіють.

– А ви зумієте розшифрувати ці сигнали?

Вони промовчали.

Прикро думати, що ці хлопчаки на горі так і не дочекаються контакту з прибульцями. Взагалі-то, я запросто міг би вставити в свою нову книжку щось таке, що здалося б їм об’явленням космічної істини. Поки що навіть не знаю, що б це могло бути, та коли вже я візьмуся писати – щось та й придумаю.

А що, коли все так, як вони кажуть? Може, то я думаю, ніби пишу сам, що мені в голову набреде, а на ділі те, що я пишу, диктують мені з космосу?

Марно чекаю я просвітлення із зоряних просторів: робота над романом як стояла, так і стоїть. Якби одної чудової миті я почав строчити сторінку за сторінкою, це був би знак, що далекі галактики шлють мені свої послання.

Єдине, що мені вдається ще сяк-так писати, – це мого щоденника, мої нотатки про дівчину, яка сидить і читає книжку (що воно за книжка – бог вість). Може, інопланетне послання криється в моїм щоденнику? А може, в її книжці?

До мене завітала одна дівчина, що готує доповідь про мої твори на якийсь дуже важливий університетський семінар. Виявилося, що мої твори непогано служать для потвердження її теорій, і це, безперечно, великий плюс. Не знаю тільки, для романів чи для теорій. Вона розбирала мої романи напрочуд ґрунтовно, і було видно, що до справи вона ставиться серйозно. Тільки-от коли я пробував дивитись на свої книжки її очима, то мої власні витвори здавались мені геть чужими. Не сумніваюся, що ця Лотарія (так вона назвалася) читала мої романи уважно і вдумливо. Та як на мене, вона читала їх тільки для того, щоб відшукати в них потвердження того, у чому була впевнена ще до читання.

Я спробував їй про це сказати. Вона обурено відмахнулась: – То й що? Вам, певно, хочеться, щоб я шукала у ваших книжках тільки те, в чому впевнені ви?

– Не зовсім так, – відказав я. – Я сподіваюся, що читач прочитає в моїх книжках щось, чого я сам на знав і не знаю. Але я можу сподіватися цього тільки від тих читачів, які сподіваються прочитати там щось, чого не знають самі.

(На щастя, я можу подивитися в підзорну трубу на ту дівчину з книжкою і наочно пересвідчитися: не всі читачі такі, як ця Лотарія).

– Те, що ви пропонуєте, – це пасивне, уникливе, назадницьке читання, – заявила Лотарія. – Так, наприклад, читає моя сестра. Вона ковтає романи Фленнері один за одним, нічого не аналізуючи, не ставлячи перед собою ніякої проблеми. Я просто не могла на це дивитися. Тому мені й спало на думку зробити ці романи темою моєї доповіді. Коли хочете знати, пане Фленнері, то я прочитала ваші твори тільки задля того, щоб показати сестриці Людмилі: будь-яку книжку можна читати з розумом, навіть романи Сайласа Фленнері.

– «Навіть мої», кажете? Спасибі на добрім слові. Та чому ж ви не пришли разом із сестрою?

– Людмила вважає, що авторів ліпше не знати особисто, бо в житті ці люди зовсім не такі, як уявляєш собі, читаючи їх книжки.

Я сказав, що ця Людмила, певно, могла б бути моєю ідеальною читачкою.

Учора ввечері, заходячи до себе в кабінет, я побачив незнайомця, що в ту саму мить, неначе тінь, вислизнув вікном надвір. Я хотів був погнатися за ним, та його вже й слід запав. Взагалі, мені часто здається, що в кущах навколо дому хтось ховається, чатує, підглядає – надто вночі.

Я стараюсь виходити з дому якомога рідше, та все одно, мені здається, наче хтось риється в моїх паперах. Не раз я зауважував, що з моїх рукописів пропадають сторінки. Та минає кілька днів, і пропалі сторінки знов на місці. А ще часто буває, що я сам не впізнаю своїх рукописів, – так ніби я забув усе, що написав. А може, я так сильно змінююсь день одо одня, що вже не впізнаю себе в собі вчорашньому?

Я запитав Лотарію, чи вона вже прочитала ті мої книжки, що я їй був позичив. Вона сказала, що ще ні, бо, мовляв, не має під рукою електронно-обчислювальної машини. Вона пояснила мені, що правильно запрограмована ЕОМ може за пару хвилин прочитати будь-який роман і видати частотний список усіх наявних у тексті слів. – І я маю справу вже не з книжкою, а з готовим результатом її прочитання, – каже Лотарія. – Заощаджується море часу. Що ж бо є читання, як не реєстрація певних наскрізних тем, повторюваних форм і значень? Машина, прочитавши текст, видає частотний список усіх словоформ, і досить перебігти його очима, щоб скласти собі уявлення про те, які проблеми дана книжка ставить переді мною як критиком. Звісно, найчастіше в тексті зустрічаються різного роду сполучники, займенники, службові слова. Та їх можна не брати до уваги. Я зосереджуюся на словах, багатих значеннями, – саме вони дають нам найповніший образ книжки.

Лотарія принесла мені кілька романів, перепущених через машину й перетворених на частотні списки. – У романі, що складається з п’ятдесяти – ста тисяч слів, – сказала вона, – я б радила вам зразу звернути увагу на слова, що трапляються в тексті зо два десятки разів. От подивіться. Слова, що вжиті в тексті дев’ятнадцять разів:

варта, відповів, вмить, життя, зник, зуби, зараз, командир, кров, павук, перев’язь, побачити, повинен, разом, роби, ти...

– А це слова, що трапляються вісімнадцять разів:

вечір, гарний, досить, їхав, їли, картопля, кашкет, мертвий, минув, новий, поки, прийшли, точка, французи, хлопці...

– Ви, певно, вже самі бачите, про що тут ідеться? – каже Лотарія. – Нема сумніву, що це воєнний роман, з напруженою дією, з певною дозою насильства, написаний сухо і стисло. Розповідь дуже поверхова, усе лежить на долоні. Але для певности, щоб перевірити себе, треба глянути на слова з мінімальною частотністю (але максимальною значущістю). Наприклад, оці, що вжиті тільки один раз:

підвал, піджак, підземний, підірвали, підкопи, підлеглий, підлісок, підперезаний, підпілля, підпільник, підривний, підручний...

– Значить, не все тут таке поверхове, як здавалося. У книжці є щось потайне, щось приховане. Це і є той слід, яким повинен іти критичний дослідник.

Вона показує мені ще кілька аркушів із стовпчиками слів. – А це, зразу видно, вже зовсім інакший роман. Ось, прошу. Це слова, що зустрічаються в тексті від сорока до п’ятдесяти разів:

зробив, мало, наречений, Рікардо, свої (51), відповів, мати, перед, речі, стала, станція (48), весь, кілька, кімната, Маріо, один, одразу (47), день, здавалося, кому, пішов (46), повинен (45), відчувала, доки, рука, захотіла (43), вечір, Делія, дівчина, роки, долоня, ти, хто, Чечіна (42), вікно, майже, міг, один, повернулася, чоловік (41), бажає, себе (40) життя (39)

– Що скажете? Це явно про особисте життя: тонкі почуття, ледь зарисовані переживання героїв, скупий антураж, провінційна буденність... Для перевірки, глянемо на слова з частотністю одиниця:

загарбали, загорівся, зажерти, зажирілий, зала, замисел, затишний, здобути, здобувся, здурити, зіниця, злоба, змерзлий, змився, знизу...

– Ну от, картина ще більше прояснилася: бачимо і загальну атмосферу, і душевний стан героїв, і суспільне тло... Можемо переходити до третього роману:

Бог, волосся, гроші, згідно, перший, піти, плата, раз, тіло (39), борошно, вечір, вино, Вінченцо, готувати, дощ, лишатися, тому що, який-небудь (38), зелений (36), білий, встав, голова, груди, день, діти, зробив, машина, мертвий, навіть, нога, ну, плаття, поклав, отже, себе, солодкий, чорний, яйця (35)...

– Я б сказала, що це роман з плоті й крови, приземлений, трохи грубуватий. У нім нема психологічних тонкощів абощо, зате  є неприхована чуттєвість, отой простонародний еротизм. Тут теж варто глянути на слова, вжиті один-єдиний раз. Ось, наприклад:

гамір, ганебний, ганебно, ганили, ганитиме, ганьба, ганьбив, ганьбила, ганьбилась, ганьбитимуть, ганьбування, ганусовий, гаплик, гаразд...[1]

– Бачите? Яскраво виражене почуття провини! Це дуже цінна вказівка. Від цього вже можна відштовхуватись, висувати робочі гіпотези... Що я вам казала? Метод простий, швидкий і ефективний.

Тепер мені не дає спокою думка про те, що Лотарія читає всі мої книжки таким-от чином. Тепер, перше ніж написати котресь слово, я уявляю, як мою книжку препаруватиме електронний мозок, як це слово буде живосилом вирване з свого місця і втиснуте в частотний список, поряд з іншими словами, бозна й якими. Я питаю себе, скільки разів я вже ужив цього слова, і відчуваю гнітючу відповідальність письма, яка ваготить над кожною буквою. Я намагаюся уявити, які висновки можна зробити з того факту, що я вжив це слово один раз або п’ятдесят разів. Може, ліпше його просто викреслити... Я пробую замінити його іншими словами, але жодне не витримує випробування електронною машиною... А може, замість книжок варто писати просто списки слів, розкладених за алфавітом, – творити лавину порізнених слів, в яких об’являтиметься невідома мені поки що істина. А тоді ці списки можна буде загнати в ЕОМ, запустити відповідну програму, – і машина видасть на гора готову книжку, мою книжку.

Вчора об’явилася й сестра тої Лотарії, що готує про мене доповідь. Без попередження, ніби випадково. – Мене звати Людмила, – заявила вона. – Я читала всі ваші романи.

Я був дуже здивований її візитові, бо ж пам’ятав, що вона воліє не знайомитися з авторами особисто. Та вона сказала, що її сестра дивиться на певні речі надто вузько. І після того, як Лотарія розповіла про свої бесіди зі мною, вона захотіла особисто пересвідчитись у моєму існуванні. Тим паче, що я, здається, відповідаю її образові ідеального письменника.

Кажучи її словами, ідеальний письменник – цей той, у якого книжки доспівають, «мов гарбузи на огудині». Вона проводила й інші образні порівняння з природними процесами, що повільно і неухильно роблять своє: з вітром, що насипає піщані надми, з осадовими нашаруваннями на дні моря, з річними кільцями, що наростають на стовбурі дерева. Та все це були образи письменницької творчости взагалі, а метафора з гарбузами стосувалася до мене особисто.

– Ви що, посварилися з своєю сестрою? – запитав я, відчувши в її голосі полемічні нотки, так наче, говорячи зі мною, вона сперечалася з кимсь третім.

– Ні, з одним нашим спільним знайомим, – відказала вона.

Без особливих зусиль я зумів вивідати всю підоплічку її візиту. Людмила – подруга чи то пак колишня подруга отого перекладача, Марани, для якого література чогось варта тільки тоді, коли творить химерні хитросплетіння, виверти, містифікації, пастки.

– А я, по-вашому, пишу не так?

– Я завжди думала, що ви пишете книгу так само, як ото кріт риє нору, як мурахи будують мурашник або бджоли – вулик.

– Не можу сказати, щоб ваші слова мені лестили, – відказав я. – Але, так чи так, сподіваюся, що зустрівшися зі мною віч-на-віч, ви не лишилися розчаровані. То як, я відповідаю тому уявленню, яке ви мали про Сайласа Фленнері?

– О, я не розчарована. Навпаки. Та не тому, що ви відповідаєте моїм уявленням, а тому, що ви звичайна, звичайнісінька людина, – як я й передбачала.

– Що, коли читаєш мої книжки, то складається враження, що їх автор – звичайна людина?

– Ну, розумієте... Романи Сайласа Фленнері мають у собі щось дуже характеристичне... Здається, наче вони постали задовго до того, як ви їх написали, і були просто дані вам в усіх своїх деталях... Вони немовби проходять крізь вас, послугуються вами як письменником, щоб з’явитися на світ, – зрештою, мусить же бути хтось, хто б їх написав... Я б дуже хотіла подивитися на вас, коли ви пишете, щоб пересвідчитися, чи воно справді так...

Мені мов ножа в серце встромили. Для цієї дівчини я є не що інше, як безлика пишуча сила, завжди готова перенести з обшару невираженого на письмо безмежний уявний світ, що існує незалежно від мене. Якби ж то вона знала, що я давно розгубив усе те, що вона мені приписує: у мене вже не лишилося ні виражальної сили, ні предмету для вираження.

– Що ви сподіваєтесь побачити? Я не можу писати, коли на мене дивляться... – відмагаюся я.

На її переконання, пояснює вона, істина літератури зводиться до самого лиш фізичного акту писання.

«Фізичний акт...» – ці слова крутяться в мене в голові, а за ними сотається довга низка образів, що їх я марно намагаюсь відігнати. – Існування з природи своєї фізичне, – мурмочу я, – ось бачите, я існую, я тут, перед вами, присутній фізично, як і ви... – і мене охоплює пекуча ревність, не до кого іншого, як до себе: до чорнильного духа, сівача крапок і ком, що написав романи, яких мені більше не написати. До автора, якому дозволено проникати в саму душу цієї дівчини, тоді як я-тутешній, я-теперішній відчуваю наростання фізичного пориву, далеко досконалішого за пориви творчі, а проте відділений від неї нездоланною стіною чорних клавіш і білого аркуша, вставленого в друкарську машинку.

– Спілкування можливе на різних рівнях... – починаю пояснювати я, підступаючи до неї впритул, – може, надто квапливо, надто рвучко, але в голові у мене вихориться вихор зорових і дотикових образів, і вони спонукують мене чимдуж долати все, що розділяє нас у просторі й часі.

Людмила відсахується, вивертається: – Що ви коїте, містере Фленнері? Це тут ні до чого! Ви щось не так зрозуміли!

Я розумів, що моїм рухам бракує елегантности і делікатности, та було вже пізно щось направити: мені не лишалося нічого іншого, як іти ва-банк. Я переслідував її навколо столу, говорячи щось неподобне й нікчемне (тепер я це прекрасно усвідомлюю), як-от: – Ви може думаєте, що я надто старий? Та я ще ого-го...

– Це все якесь непорозуміння, містере Фленнері, – каже Людмила й зупиняється, відгородившись від мене грубим томом Вебстерівського універсального словника, – я запросто могла б стати вашою коханкою, ви-бо чоловік люб’язний і виглядаєте ще нівроку. Та все це не має ніякого стосунку до того, про що ми з вами говорили... Це все ніяк не стосується до Сайласа Фленнері як автора, чиї романи я читаю... Як я вже казала, ви – це дві окремі особи, і в кожного з них свої стосунки з людьми. Я не сумніваюся, що ви – це саме ви і не хто інший. Та мене цікавите ви інші, той Сайлас Фленнері, що існує у творах Сайласа Фленнері незалежно від вас, який тут, переді мною...

Я витираю піт з чола. Сідаю. Щось у мене в середині наче обірвалося, пропало: може, моє «я», а може, вміст цього «я». Та хіба не цього я хотів? Хіба не такого знеособлення я прагнув?

Може, і Марана, і Людмила прийшли сказати мені одне й те саме: не знаю тільки, щастя це для мене чи прокляття. Чому вони прийшли саме до мене, та ще й у ту мить, коли моє «я» здавалося мені нестерпною тюрмою?

Тільки-но Людмила вийшла за двері, як я помчав по підзорну трубу, щоб знайти розраду в спогляданні дівчини на терасі. Та її там не було. У мене зародився сумнів: може це та сама дівчина, що кілька хвилин тому була в мене? Може, це вона й тільки вона корінь моїх проблем. А може, вони всі: Людмила, її сестра, отой перекладач – змовилися між собою, щоб завадити мені писати?

– Більше за все я люблю романи, – заявила мені Людмила, – що створюють ілюзію ясности і прозорости навколо клубка темних, жорстоких, викривлених людських стосунків.

Не знаю, до чого вона це сказала. Може, хотіла пояснити, що приваблює її в моїх романах, а може, давала зрозуміти, чого вона в них шукає і не знаходить.

Мені здається, головна характеристика Людмили – її ненаситніть: з дня на день її вподобання міняються, і зараз  ці вподобання зумовлені виключно її тривожним настроєм. (А втім, коли вона була в мене сьогодні, то здається, геть не пам’ятала всього того, що сталося вчора).

– У підзорну трубу я бачу дівчину, що сидить на терасі одного з котеджів у глибині долини, – розповів я. – І я питаю себе, чи ті книжки, що вона читає, заспокійливі чи навпаки, тривожні?

– А як по-вашому, дівчина спокійна чи стривожена?

– Спокійна.

– Значить, вона читає тривожну книжку.

Я розповів Людмилі про дивні думки, що рояться в мене в голові з приводу моїх рукописів: що сторінки зникають, тоді знов з’являються, але вже не такі, як були. Вона сказала, щоб я мався на бачності: існує змова апокрифістів, яка розкинула свої щупальця по всьому світі. Я запитав її, чи головний організатор цієї змови – то, бува, не її колишний приятель.

– Змови завжди вимикаються з рук своїх організаторів, – ухильно відповіла вона.

Апокриф (з грецького ἀπόκρῠφος, – прихований, таємний): 1) первісно, про «таємні книги» певних релігійних сект; згодом, про тексти, що не визнаються за канонічні (в релігіях, що виробили  канон богонадхненних писань); 2) про сумнівні твори, безпідставно приписувані певному автору чи певній епосі.

Це кажуть словники. Може, моє правдиве покликання – бути творцем апокрифів у всіх значеннях цього слова: бо писання – це завжди приховування чогось, що потім виходить на яв; бо істина, що може вийти з-під мого пера – наче осколок, відбитий потужним ударом від велетенської скелі й відкинутий кудись далеко-далеко; бо поза фальшивками в світі нема нічого певного.

Мені захотілося розшукати Гермеса Марану, щоб запропонувати йому спілку, – щоб на пару з ним заполонити апокрифами цілий світ. Та де він тепер? Повернувся в Японію? Я спробував поговорити про нього з Людмилою, сподіваючись вивідати в неї бодай щось конкретне. Згідно з її поясненнями, фальшивороманник тайкома орудує в тих краях, де багато плодовитих романістів, і маскує свої фальшивки між густою поростю автентичних романів.

– То він подався назад у Японію? – Та вона, здається, не вбачає ніякого зв’язку між цим типом і Японією. Вона стверджує, що таємна база, звідки підступний перекладач снує павутину своїх фальшивок, лежить на протилежному кінці світу. Сліди Гермеса Марани губляться десь у передгір’ях Анд, – звідти-бо прийшли його останні послання. У кожному разі, Людмилу цікавить тільки одне: щоб він тримався від неї якомога далі. Вона була приїхала сюди, в гори, щоб заховатися від нього. А тепер, коли він далеко, можна вертатися додому.

– Тобто ви скоро їдете? – питаю я її.

– Завтра вранці, – заявляє вона.

Ця звістка справила мені тяжкий смуток. Зненацька я відчув, що геть самотний.

Я ще раз порозмовляв із спостерігачами летючих тарілок. Цим разом вони самі прийшли до мене, щоб перевірити, чи я бува не написав отої книжки, надиктованої від інопланетян.

– Ні, але я знаю, де можна цю книжку знайти, – сказав я, беручи в руки підзорну трубу. Мені вже давно спало на думку, що інопланетна книжка – це та сама книжка, яку читає дівчина в шезлонгу.

Однак на терасі нікого не було. Розчарований, я обдивився в підзорну трубу цілу долину, аж раптом помітив чоловіка в міському вбранні, що сидів на вершечку скелі й зосереджено читав. Він трапився мені на очі так доречно, що мимоволі напрошувалась думка про втручання інопланетних сил.

– Ось та книжка, яку ви шукаєте, – сказав я спостерігачам НЛО, подавши їм підзорну трубу і показавши в бік незнайомця.

Один за одним вони прикладали око до об’єктива, а тоді перезирнулися, подякували й пішли геть.

До мене завітав Читач. Він був страшенно схвильований, бо виявив два примірники моєї книжки, «У мереживі...», що зовні були однаковісінькі, але містили два зовсім різні романи. В першому йшлося про якогось професора, що не зносив звуку телефонних дзвінків, а в другому про мільярдера, що збирав колекцію калейдоскопів. На жаль, Читач не міг нічого більше розповісти про ці книжки, ба навіть показати їх мені, бо перше ніж він встиг їх дочитати, їх у нього вкрали. Що цікаво, друга книжка була вкрадена менш як за кілометр звідси.

Він іще сам не оговтався після цього дивного випадку. Він розповів, що перед тим, як зайти до мене додому, він хотів пересвідчитися, чи я вдома, а заодно й прочитати ще пару сторінок отої книжки, щоб можна було ґрунтовніше її обговорювати. Отож він сів із книжкою в руках на вершечку скелі, звідки можна було стежити за моїм котеджем. Та тут його зненацька оточила група божевільних, що кинулися видирати в нього книжку. А видерши, влаштували навколо неї щось на зразок священнодійства: один із них тримав її високо над головою, а решта дивилися на неї з побожним трепетом. Тоді, незважаючи на Читачеві протести, вони бігцем попрямували в ліс, прихопивши з собою і книжку.

– Ця долина аж кишить різними сумнівними типами, –  сказав я йому, намагаючись його заспокоїти. – Не думайте більше за цю книжку. Вона не варта того, щоб за нею жалкувати. То була фальшивка, сфабрикована в Японії. Щоб нажитися на популярності моїх романів у цілому світі, одна японська фірма безсоромно фабрикує книжки з моїм ім’ям на палітурці. На ділі ці їхні книжки – банальний плагіят. Вони беруть твори маловідомих японських романістів, що колись уже друкувалися, але не мали попиту й були пущені на макулатуру, – і видають їх за романи Сайласа Фленнері. Провівши власне розслідування, я вивів цих шарлатанів на чисту воду. Адже тут постраждав не тільки я, а й безіменні японські автори.

– Скажу чесно, той роман, що я почав був читати, справляв непогане враження, – зізнається Читач. – І мені прикро, що не вдалось дочитати його до кінця.

– Коли вже вам на цьому так розходиться, можу назвати вам його, так би мовити, першоджерело. По суті, це японський роман, що в ньому плагіятори замінили японські назви та імена персонажів західними. Первісно він називався «На килимі з листя, залитому світлом місяця» і належав перу Такакумі Ікоки, автора, що й не кажіть, вельми поважного. Щоб якось компенсувати вам вашу втрату, я можу подарувати вам англійський переклад цього твору.

Я взяв книжку, що лежала в мене на столі, і вручив йому, попередньо вклавши її в паперовий пакет, щоб у нього не було спокуси розгорнути її прямо зараз. Бо ж розгорнувши її, він би зразу побачив, що книжка ця не має нічогісінько спільного ні з «Мереживом перехрещених ліній», ні з жодним іншим моїм романом, чи то справжнім, чи апокрифічним.

– Що хтось підробляє романи Сайласа Фленнері, я й сам уже здогадався, – каже Читач. – Я дуже скоро зрозумів, що один з двох романів фальшивий. Але як щодо другого?

Мабуть, із мого боку було б нерозсудливо звіряти цьому чоловікові свої тривоги та клопоти, тому я спробував оджартуватися: – Єдині книжки, що я визнаю за свої, – це ті, що я тільки лаштуюся написати.

Читач поблажливо всміхнувся, а тоді знову споважнів і мовив: – Пане Фленнері, я знаю, хто за всім цим стоїть: то не японці, а такий собі Гермес Марана. Він затіяв усе це з ревнощів до одної дівчини. Ви її знаєте – її звати Людмила Віпітено.

– То чого ж ви прийшли сюди, до мене? – відказую я. – Ідіть до цього добродія і в нього з’ясовуйте, що і як. – У мене зародилася підозра, що між Читачем і Людмилою є якийсь зв’язок, і цього вистачило, щоб я враз заговорив із ним сухим, непривітним тоном.

– Нічого іншого мені й не лишається, – погодився Читач. – Я оце маю їхати в відрядження якраз у ті краї, де він тепер промишляє, в Південну Америку. Буде нагода розшукати його й роставити всі крапки над «і»...

Я не став казати йому, що, за моїми відомостями, Гермес Марана працює на японців, і центер фабрикування апокрифів теж у Японії. Мене цікавило одне: щоб цей настира був якомога далі од Людмили. Тож я порадив йому чимскоріш рушати за океан і не шкодувати часу й сил на пошуки перекладача-привида.

Читача переслідує якийсь дивний фатум. Він розповів мені, що уже довший час не може дочитати жодного роману. Кожного разу щось та й змушує його перервати читання, тільки-но розпочавши.

– Може, романи трапляються нудні, – припускаю я, як завжди сповнений песимізму.

– Навпаки, я мушу переривати читання саме тоді, коли воно стає по-справжньому захопливим. Я нетерпляче чекаю нагоди дочитати недочитане. І от, коли я врешті знаходжу той роман, який почав був читати, виявляється, що це геть інша книжка.

– ...ще нудніша, за попередню... – додаю я.

– Ні, ще захопливіша. Але й цю книжку мені не вдається дочитати. І так знов і знов.

– Ваш випадок вселив у мене надію, – кажу я. – Зі мною все навпаки. Дуже часто, беручи в руки свіжовиданий роман, я бачу, що цю саму книжку я читав уже сотні разів.

Я довго розмірковував над своєю зустріччю з Читачем. Може, він читає книжки так напружено, що з перших сторінок висотує всю суть роману, і на всі наступні сторінки уже нічого не лишається. Зі мною буває щось подібне, коли я пишу: останнім часом усі романи, що я беруся писати, вичерпуються вже на самому початку, так наче я уже на перших сторінках сказав усе, що мав сказати.

У мене з’явилася думка написати роман, що складався б із самих тільки початків романів. Героєм роману міг би бути Читач, якому ніяк не вдається дочитати розпочату книжку. Читач купує новий роман А автора Х. Та виявляється, що примірник бракований, і Читачеві вдається прочитати тільки сам початок... Він іде назад у книгарню, щоб поміняти книжку...

Я міг би писати цей роман від другої особи: ти, Читачу... В романі могла б фігурувати ще й Читачка, перекладач-фальшувальник, старий письменник, що веде щоденника на зразок мого...

Правда, мені б не хотілося, щоб Читачка, рятуючись од Фальшувальника, опинилася в Читачевих обіймах. Я зробив би так, щоб Читач вирушив слідами Фальшувальника кудись на самісінький край світу, і Письменник залишився б сам-на-сам із Читачкою.

Звісно, без жіночого персонажа в Читачевих блуканнях не було б іскорки, інтриги: треба, щоб на шляху йому трапилась іще якась жінка. У Читачки могла б бути сестра...

І справді, здається, що Читач готується їхати геть. З собою він бере «На килимі з листя, залитому світлом місяця» Такакумі Ікоки, щоб було що почитати в дорозі.

НА КИЛИМІ З ЛИСТЯ, ЗАЛИТОМУ СВІТЛОМ МІСЯЦЯ

Листя ґінко осипалося з гілок дрібним дощем і рясно всіювало моріжок жовтими цятками. Ми з паном Окедою простували стежкою, мощеною гладкими річковими каменями. Я зізнався йому, що мені хотілося б відокремити чуттєвий образ кожного окремого листочка ґінко від усіх інших образів, і я запитую себе, чи це можливо. Пан Океда відказав, що цілком можливо. Міркування, від яких я відштовхувався і які пан Океда визнав за слушні, були такі: Коли з дерева ґінко зривається один-однісінький жовтий листочок і падає на траву, то враження, яке дістає той, хто дивиться на нього, – це враження окремо взятого жовтого листочка. Коли з дерева падає два листочки, наше око стежить за тим, як вони кружляють на лету, то наближаючись, то віддаляючись один від одного, мовби два метелики, що граються навзаводи і плавом спускаються на траву, – один тут, другий там. Так само з трьома, з чотирма, навіть із п’ятьма листочками. Однак із зростанням числа листочків враження, що відповідають кожному з них, зливаються в одно й породжують складний чуттєвий образ: образ беззвучного дощу, або (коли подих вітру сповільнить їх лет) жовтих крил, розпростертих у польоті, або (коли опустити погляд додолу) насіяних невидимою рукою світляних плямок. Не втрачаючи ні крихти з цих приємних узагальнених вражень, я хотів би схопити осібний, не змішаний з іншими образ кожного листочка, стежити за його повітряним танцем з тої самої миті, коли він потрапляє в поле зору, і аж до самого його приземлення на трав’яний килим. Ухвальні слова пана Океди заохотили мене глибше застановитися над проблемою. Мабуть, – додав я, розглядаючи форму листочків ґінко, маленьких жовтих віялець із зазубреними краями, – можна домогтися й того, щоб у враженні від кожного листочка виокремити чуттєвий образ кожної його часточки. На це вже пан Океда не сказав нічого. Уже не раз його мовчання служило мені пересторогою проти поквапливих суджень, на шляху до яких я перескакував цілий ряд іще не випробованих логічних ступенів. Зробивши належні висновки з цієї науки, я зосередився на тому, щоб ловити найтонші нюанси вражень у ту саму мить, коли вони проявляються, – коли їх чистота іще не розчинилася в круговерті перемішаних відчуттів.

Макіко, найменша донька пана Океди, прийшла подати нам чай. У її стриманих, скутих рухах була ще якась дитяча незграбність. Коли вона схилилася, я побачив на її заголеній потилиці, – під волоссям, зачесаним догори, – ніжний чорний пушок, що збігав донизу впродовж лінії хребта. Я зосереджено дивився на неї, аж раптом відчув, що пан Океда свердлить мене пильним і незворушним поглядом. Певно, він зрозумів, що я випробовую своє уміння виокремлювати й розчленовувати враження не де, як на потилиці його дочки. Я не відвів очей – може тому, що враження од цього ніжного пуху на світлявій шкірі геть заполонило мою свідомість, а може тому, що пан Океда міг би легко спрямувати мою увагу в інше річище, – досить було кинути яку-будь фразу, – але чомусь не зробив цього. Так чи так, Макіко дуже скоро закінчила розливати чай і хутко підвелася. Зліва над губою я помітив у неї родимку, і це на мить воскресило в свідомості попередні відчуття та враження, які, втім, швидко згасли. Макіко раз-по-раз стривожено позирала на мене, а тоді потуплювала очі додолу.

Пополудні трапилося щось, що нелегко витерти з пам’яті, хоча я чудово розумію, що як розказати про цей випадок комусь іншому, все це може здатись звичайною дурничкою. Ми з пані Міяґе та Макіко гуляли берегом ставка. Пан Океда йшов попереду сам-один, спираючись на довгий ціпок, виточений з білого клена. Посеред озера розпустилися дві м’ясисті водяні лілії, що цвітуть саме восени, і пані Міяґе забажала, щоб я зірвав їх – одну для неї, а одну для доньки. Обличчя в пані Міяґе було, як усе, хмуре й трохи втомлене; на нім застиг той вираз камінної впертости, який давав підставу запідозрити, що в своєму непростому подружньому співжитті з паном Окедою – про яке ходило стільки поголосок – вона далеко не завжди грала роль жертви. Ба й справді, бачивши холодну відчуженість пана Океди і норовисту рішучість його жінки, важко було сказати, хто з них мав би узяти гору. Що ж до Макіко, то з її лиця не сходив вираз тої безтурботної веселости, яку декотрі діти, зростаючи серед гострих родинних суперечок, протиставляють своєму оточенню як захисток і оборону, і яку вона зберегла аж до юних літ, щоб тепер протиставити її цілому світові чужих, сховавшись від них за стіною терпких швидкоплинних радощів.

Опустившися навколішки на прибережному камені, я простяг руку й ухопив стебло ближньої лілії, а тоді легесенько, стараючись не обірвати, потяг його до себе, щоб уся рослина підпливла до берега. Пані Міяґе та її дочка так само опустилися навколішки й наготувалися зривати квіти, тільки но вони опиняться на віддалі руки. Берег ставу був низький і похилий. З обережности, щоб бува не зісковзнути в воду, вони трмалися позаду: одна простягла руку справа од мене, друга – зліва. Раптом я відчув дотик нижче лопаток, де починаються ребра, а точніше, два дотики, один з лівого, а один з правого боку. З боку панни Макіко дотик був пружний, аж пульсуючий, а з боку пані Міяґе – делікатно-закрадливий, наче погласкування. Я здав собі справу з тої дивної і водночас приємної обставини, що в одну й ту саму мить мене торкнувся лівий сосок дочки і правий сосок її матері, і що я повинен зібрати в кулак усі сили, щоб не перервати цього випадкового дотику й проаналізувати ці два одночасні відчуття, виокремивши й зіставивши присутні в них сугестивні моменти.

– Розсуньте листя, – мовив пан Океда, – і лілії самі припливуть вам до рук. – Він стояв у повен зріст за нашими спинами, в той час як ми троє намагались дотягнутися до квітів. У нього в руках був довгий ціпок, яким він без труду міг би підштовхнути лілію ближче до берега; натомість він обмежився тим, що дав обом жінкам оцю пораду, яка тільки подовжила контакт їхнього тіла з моїм.

Дві лілії були майже в руках пані Міяґе та панни Макіко. Я одразу зміркував, що в той момент, коли вони потягнуться вперед, обриваючи стебло, я зможу, відвівши правий лікоть, а тоді швидко притиснувши його до боку, затиснути під пахвою маленьку, тугу грудь панни Макіко. Але радощі від успішного заволодіння ліліями внесли замішання в порядок наших рухів, і моя права рука захопила тільки порожнечу. Натомість ліва рука, відпустивши стебло й подавшись назад, опинилася на лоні пані Міяґе, яка, здавалося, тільки цього й чекала і мало що не тулилася до моєї руки. По її тілу пробіг податливий дрож, який умить передався й мені. В цю мить сталося щось, що потім обернеться геть непередбаченими наслідками. Та про це згодом.

Коли ми знову попрямували під дерево ґінко, я зауважив панові Океда, що у спогляданні листопаду важить не стільки сприйняття кожного окремого листочка, скільки простір між листочками, та порожнеча, що їх розділяє. Мені здавалось, я збагнув одну важливу річ: брак відчуттів з більшої частини чуттєвого поля є конечна умова зосередження чуттів на конкретній точці простору й часу, так само як музику можна слухати тільки в тиші, бо тільки на фоні тиші можна розрізняти окремі ноти.

Пан Океда сказав, що у випадку такого відчуття, як дотик, це, безперечно, правда. Мене дуже здивувала його відповідь, бо звіряючи йому свої міркування щодо листя, я й справді мав на думці дотик тіла його жінки та його дочки. А пан Океда й далі вів мову за відчуття дотику, та ще й так природньо, наче було абсолютно ясно, що я мав на увазі саме це й нічого іншого.

Щоб повернути розмову в інше річище, я спробував провести порівняння з читанням роману, в якому плавний, повільний хід розповіді, що ведеться в нарочито приглушених тонах, служить для увиразнення витончених, рафінованих відчуттів, до яких автор хоче привернути читачеву увагу. Однак у випадку з романом треба мати на увазі, що послідовності фраз відповідає певна послідовність одиничних відчуттів, хай то простих чи зложених, тоді як зір або слух дає змогу одночасно сприймати незмірно багатші, множинні відчуття. Сприйнятливість читача до тих відчуттів, які повинен викликати в нього роман, дуже обмежена: По-перше, читання часто-густо буває побіжне й неуважне, і читач не фіксує або відкидає певну кількість сигналів і значень, захованих у тексті. А по-друге, завжди є щось істотне, що не вкладається в рамки писаного слова; ба більше, тих речей, які роман замовчує, незмінно більше, аніж тих, про які в ньому сказано, і тільки оманливі відблиски написаного створюють у нас ілюзію, начебто ми читаємо і те, чого не написано. На всі ці мої розважання пан Океда відповів мовчанкою, як це він робить завжди, коли я говорю надто багато і в підсумку заплутуюсь, не можу виборсатися із плетива своїх розумувань.

Після того я частенько опинявся наодинці з двома дамами, бо пан Океда постановив особисто завершити ті бібліотечні досліди, що досі становили головний із моїх обов’язків, а мені велів, натомість, попрацювати у нього в кабінеті, впорядковуючи його величезний архів. Я небезпідставно побоювався, що пан Океда прознав про мої бесіди з професором Кавасакі і здогадувався про мій намір покинути його школу, щоб зблизитися з академічними колами, які в майбутньому могли забезпечити мені кар’єру. Справді, мені не варто було надто довго залишатися під інтелектуальною опікою пана Океди. Я розумів це з тих саркастичних уваг, які чув од асистентів професора Кавасакі, – бо ж їм, на відміну від моїх однокурсників, ніхто не боронив цікавитись іншими галузями й течіями думки. Я не сумнівався: пан Океда хоче тримати мене в чотирьох стінах, щоб я бува не відбився від рук, щоб загальмувати в мені розвиток незалежного мислення. Так само він поводився і з іншими своїми учнями, – вони вже докотилися до того, що назирають одне за одним і ловлять одне одного на найменших єресях супроти беззаперечного авторитету вчителя. Мені треба було чимскоріш відважитися на рішучий крок і розпрощатися з паном Окедою. І якщо я не спішив реалізовувати цього свого наміру, то тільки тому, що вечори в його домі – за відсутности самого пана Океди – викликали в мене якесь приємне піднесення, яке, втім, не надто сприяло роботі.

Ба й справді, робота мені не клеїлась. Я шукав будь-якої приключки, щоб вийти до іншої кімнати, де я міг би стріти Макіко, застукавши її за якимись буденними справунками. Але частіш мені зустрічалася пані Міяґе, і я збував час у її товаристві, бо з матір’ю нагоди для бесід – здебільшого злосливо-жартівливих, густо приправлених гіркотою, – траплялися багато частіше, ніж із дочкою.

Вечорами, коли ми сиділи навколо казанка з киплячим сукіякі, пан Океда вдивлявся в наші обличчя так, наче на них були написані всі наші секрети, вся та мережа різноманітних, але взаємопов’язаних бажань, що в ній я заплутався, але не хотів визволятися, не задовольнивши усіх цих бажань одне по одному. Тож я тиждень за тижнем відтягував своє розставання з паном Окедою та не надто вдячною роботою без ніякої кар’єрної перспективи і поволі усвідомлював, що то він, Океда, і є тою сіттю, яка тримає мене і дедалі тугіше мене обплутує.

Осінь була ясна й погожа. Одного разу, коли близилась листопадова повня, я говорив із Макіко про те, що місяць варто споглядати не інакше, як крізь віття дерев. Я доводив, що на галявині під ґінко місячне світло, відблискуючи на килимі з опалого листя, зависає непорушною хмарою сяєва. Я казав це не без задньої думки: тої ночі я хотів призначити Макіко побачення під деревом ґінко.  Дівчина відказала, що багато краще місце – озеро, бо восени, в цю холодну, суху пору, місяць віддзеркалюється на поверхні води значно чіткіше, ніж літом, коли над плесом здіймаються густі випари.

– Гаразд, – поквапливо згодився я. – Я чекаю не дочекаюсь, коли ми з тобою будемо удвох, на березі, дивитися, як сходить місяць. Тим паче, – додав я, – що озеро будить у мене приємні спогади.

Може, коли я вимовляв ці слова, дотик її грудей надто виразно вималювався у мене в пам’яті, а може голос мій був надто схвильований, – і вона насторожилася. Так чи так, Макіко насупила брови й замовкла. Запанувала якась ніяковість, що грозила перевати мої любовні фантазії, і щоб розвіяти її, я мовчки розтулив і стулив рота, немовби кусаючи. Макіко інстинктивно відсахнулася, і я побачив на її обличчі вираз гострого болю, так наче її й справді вкушено у ніжне місце. Та вона хутко опанувала себе і вийшла з кімнати. Я подався за нею.

Пані Міяґе була в сусідньому покої. Вона сиділа долі на маті й лагодилася складати екібану з осінніх квітів та гілочок. Я брів, наче сновида, і зауважив її коло своїх ніг саме вчасно, щоб не налетіти на неї і не настоптати її гілля. Поведінка Макіко викликала в мене раптове душевне збуренн, і пані Міяґе не могла не побачити, в якому я стані, бо ж я йшов наосліп, мов шалений. Так чи так, а вона, не підводячи очей, помахала на мене квіткою камелії, яку саме збиралась розмістити в вазі, – так ніби хотіла мене вдарити або відштовхнути ту частину мене, що нависала над нею, а може просто загравала, провокувала, спокушала мене цими ударами-пестощами. Я схилився і простяг руки перед собою, щоб бува не збурити акуратно розставлене листя й квіти; вона в цей час, нахилившись уперед, також поралася із гілками. І тут моя рука помилково опинилася в неї за пазухою, між кімоно і голим тілом пані Міяґе, і я зрозумів, що стискаю її ніжну, теплу, трохи довгасту  грудь, а її рука, яку вона просунула між гілками кейякі (що зветься в Европі кавказьким в’язом, – прим. перекл.), одночасно дотягнулася до мого прутня, вхопила його делікатно, але впевнено, і почала добувати його з-під одежі, як ото оголяють гілку, обчімхуючи з неї листя.

Груди пані Міяґе викликали в мене певний інтерес. Не так, може, самі груди, як віночок зернястих пимпочок, більших і менших, що всіювали досить широкий темний ореол навколо соска: по краях вони були рясніші, але поодинокі траплялися й на самому вершечку. Мабуть, кожній з цих пимпочок відповідали певні більш або менш гострі відчуття, що формували чуттєвість пані Міяґе. Це можна було перевірити, піддаючи кожну з них легенькому, максимально локалізованому натискові тривалістю приблизно в одну секунду і спостерігаючи за реакцією: прямою, тобто тремтінням самого соска, і непрямою, тобто загальною поведінкою пані Міяґе. Варта уваги була й моя власна реакція, бо між моєю і її чуттєвістю явно встановився певний взаємозв’язок. Цей делікатний дослід я виконував не тільки пучками, а й прутнем, яким я пестив її груди, торкаючись їх плавними круговими рухами, – добре що позиція, в якій ми двоє опинилися, сприяла контактові цих наших зон, кожна по-своєму ерогенних, а пані Міяґе з задоволенням уступала, допомагала мені й владно керувала моїми рухами. Треба ще зважити, що на шкірі прутня, а надто його потовщеного, опуклого вершечка, є точки й ділянки  особливої чутливости, дотик до яких може викликати граничну насолоду, приємність, сверб чи навіть біль, але так само й точки та ділянки мало або й зовсім нечутливі. Випадковий або планомірний контакт чутливих і надчутливих нервових закінчень, моїх і її, породжував цілу гамму найрозмаїтіших вражень, що їх упорядковування й аналізування було для нас обох непростою, кропіткою справою.

Ми цілком поринули в це діло, аж раптом за розчиненими дверима з’явилася постать Макіко. Очевидно, дівчина чекала, що я поженуся за нею, а тепер прийшла подевитися, чому я забарився. Вона одразу збагнула, що діється, і вмить зникла, та я все ж устиг зауважити, що вбрана вона була вже по-іншому: тепер замість обтислого светра на ній був шовковий халат, скроєний, задавалося, з таким обрахунком, щоб бути повсякчав розхристаним, щоб розперезуватись без найменшого опору, даючи вихід тому, що нуртує під ним, щоб зісковзувати вниз по її гладенькій шкірі, подаючись перед першим же натиском того бажання доторкнутися, якого не могла не збуджувати її гладесенька шкіра.

– Макіко! – закричав я. Я хотів пояснити їй (хоч, правду кажучи, і сам не знав, з чого почати), що те становище, в якому вона застала мене з своєю матір’ю, зумовлене випадковим збігом обставин, який звів на хибний шлях моє пожадання, спрямоване єдино тільки на неї, на Макіко, пожадання, яке цей халат – чи то вже розстібнутий, чи в очікуванні, коли його розстібнуть – роздмухав і розогнив, якому він одверто потурав, так що коли панна Макіко стояла в мене перед очима, а пані Міяґе торкалася моєї шкіри, мене геть опанувала млость і сласність.

Пані Міяґе, мабуть, усе зрозуміла, бо, схопивши мене за плечі, повалилася  разом зі мною на циновку і, звиваючись усім тілом, притулила свою вогку, хватку щілину до мого прутня, який одразу ж засмоктало досередини, наче медичною банкою, а її худі ноги обвили мені стегна. Вона була напрочуд гнучка й рухлива: її ноги в білих бавовняних підколінках схрестилися в мене на крижах, стиснувши мене, мов лещата.

Мій оклик до Макіке не лишився непочутий. За паперовою перегородкою дверей зарисувався силует дівчини: вона опустилася навкарачки, витягла голову, визирнула з-за одвірка і, тяжко дихаючи, розтуливши вуста, широко розплющивши очі, з повабом і огидою стежила за нашими здриганнями. Та вона була не сама. По той кінець коридору в дверях непорушно стояла чоловіча постать. Не знаю, як довго пан Океда там стояв. Він пильно спостерігав – не мене чи свою жінку, а дочку, що дивилась на нас. В його холодних очах, у вигині його стиснутих уст відбивалося любовне томління пані Міяґе, віддзеркалене в очах його дочки.

Він бачив, що я його бачу, але не поворухнувся. Тої миті я зрозумів, що він не спинятиме мене, не прожене мене із свого дому, ніколи не згадає мені за цей випадок ані за інші подібні випадки, що могли б повторитися ще не раз. Та ще я зрозумів, що це потурання не дає мені ніякої влади над ним і нітрохи полегшує тягар моєї від нього залежности. То була таємниця, яка зв’язувала мене з ним, але не його зі мною:

Що ж мені було робити? Я був приречений дедалі більше заплутуватися у плетиві непорозумінь, бо тепер Макіко вважатиме мене за одного з численних коханців своєї матері, а Міяґе знає, що на умі в мене була тільки її дочка, і вони обоє жорстоко на мені помстяться. А в академічних колах почнуть ширитися плітки. Мої злосливі однокашники, завжди готові – хоч би й найпідлішим чином – посприяти планам свого вчителя, почнуть розпускати наклепницькі чутки про те, ради чого я так засиджуюся в домі Океди, і геть знеславлять мене в очах університетських викладачів, що з їх допомогою я мав надію видобутися з свого теперішнього становища.

Та попри всі тривоги, викликані цими обставинами, мені вдавалось зосередитися й розділити загальне відчуття мого прутня, затиснутого в лоні пані Міяґе, на часткові відчуття окремих точок, моїх та її, що зазнавали більшого або меншого натиску внаслідок моїх ковзних рухів і її судомних здригань. Моя зосередженість, крім іншого, допомагала мені розтягнути той стан, що уможливлював такого роду спостереження, і сповільнити наближення завершального піку, виокремлюючи численні моменти нечутливости або часткової чутливости, що, знов, давали змогу належно оцінити раптові сласні пориви, непередбачуваним чином розкидані в просторі й часі.

– Макіко! Макіко! – у знемозі шептав я на вухо пані Міяґе, гарячково стараючись поєднати ці моменти надчутливости з образом її дочки і широкою гамою непорівнянних у своєму розмаїтті відчуттів, що, як мені здавалося, Макіко могла б у мене викликати. А щоб не втратити самовладання, я думав про те, як увечері буду описувати всі ці відчуття панові Океді: дощ із листя ґінко характеризується тим, що в кожний момент часу кожний листочок перебуває на іншій висоті, ніж інші, а отже порожній, невідчувальний простір, що служить за тло для зорових відчуттів, можна розділити на безліч рівнів, на кожному з яких кружлятиме один-однісінький листочок.

ІХ

Ти пристібаєш пасок. Літак іде на посадку. Політ літаком – пряма протилежність до подорожі: ти перетинаєш непротяжний простір, пропадаєш у порожнечі, кілька години не перебуваєш ні тут, ні там, – і ці години також є немов порожня прогалина в часі. Те місце й той момент, в якому ти появляєшся, ніяк не пов’язані з тими, в яких ти був зник. Що ж ти робиш? Як ти надолужуєш оцю відсутність тебе в світі й світу навколо тебе? Ти читаєш. Між посадкою в одному аеропорту і висадкою в другому ти не відводиш очей від книжки, бо поза її сторінками зяє порожнеча. Поза книжкою панує безликість проміжних зупинок, металевого кита, що в його череві ти сидиш, безпечний і ситий, натовпу пасажирів, завжи іншого і завжди того самого. Тому ти волієш іншу, хоч і не менш абстрактну подорож – мандри просторами безликих типографських знаків. Тут викликані владним заклинанням імена та назви переконують тебе: під тобою щось, а не ніщо. Ти-бо здаєш собі справу, як легковажно з твого боку покладатися на цей непевний летючий апарат, яким керують мало що не на око. А може, це дається взнаки наш непереборний потяг до бездіяльности, здитиніння, безтурботної залежности. (Про що це ти говориш, про політ у літаку чи про читання?)

Літак іде на посадку: Ти так і не дочитав роман Такакумі Ікока «На килимі з листя, залитому світлом місяця». Ти читаєш, сходячи вниз трапом, їдучи в автобусі по льотному полі, стоячи в черзі до віконця паспортного контролю. Крок за кроком ти просуваєшся вперед, тримаючи перед очима розгорнуту книжку, аж раптом хтось вириває її в тебе з рук. Перед тобою мов із-під землі виростає двоє поліцаїв, оперезаних ремінними шабельтасами, озброєних автоматами, розцяцькованих нараменниками, значками та нашивками.

– Моя книжка... – волаєш ти і мов дитина, простягаєш беззахисну руку до цього уособлення влади, яке виблискує наґлянцованими ґудзиками й ощетинилось цівками автоматів...

– Конфіскована, шановний. Цю книжку не вільно ввозити в Атаґвітанію. Вона тут заборонена.

– Але ж як так...? Це ж зовсім безневинна книжка про осінь, про листопад... Яким правом...?

– Вона є в списку книжок, що підлягають конфіскації. Такий закон. Ви що, будете розказувати нам, що нам робити? – З кожним словом, ба навіть з кожним складом їх тон змінюється: з різкого стає грубим, з грубого грізним, з грізного – погрозливим.

– Та ж я... Мені лишилося всього кілька сторінок...

– Облиш, – шепоче хтось за моєю спиною. – Не зв’язуйся з ними. А за книжку не хвилюйся, в мене є така сама... Потім поговоримо...

Це одна з пасажирок, довготелеса дівчина в штанях, на носі окуляри, в руках якісь пакунки. Поводиться вона дуже впевнено і переходить контроль з таким виглядом, наче перетинає кордон по кілька разів на день. Ви знайомі? У тебе враження, що ти її звідкісь знаєш, але ти не даєш взнаки: вона, напевно, не горить бажанням, щоб хтось бачив, як вона з тобою розмовляє. Вона знаком наказує тобі йти за нею: не спускай її з очей. На виході з аеропорту вона сідає в таксі й на мигах показує тобі, щоб ти теж сідав у таксі й їхав за нею. Тоді, десь посеред поля, її таксі зупиняється, вона виходить з усіма своїми пакунками і сідає в твоє. Якби не коротко стрижене волосся і величезні окуляри, ти міг би присягнутися, що це Лотарія.

Ти пробуєш з’ясувати: – А ти бува не...

– Коріна, називай мене Коріна.

Коріна порпається в своїх речах, добуває звідти книжку і дає тобі.

– Але це не та, – кажеш ти, побачивши на палітурці незнайому назву та ім’я невідомого автора: Калісто Бандера «Коло розверзлої ями». – Вони конфіскували в мене книжку Такакумі Ікоки!

– Це вона і є. В Атаґвітанії книжки поширюються тільки у фальшивих палітурках.

Поки таксі на повній швидкості їде якимись закуреними передмістями, ти не можеш втриматися від спокуси розгорнути книжку й перевірити, чи правду казала Коріна. Де там. Це книжка, яку ти бачиш уперше в житті, вона й близько не схожа на японський роман: дія починається з того, що якийсь вершник їде узгір’ям серед заростів агави, а кругом ширяють хижі птиці, що звуться сопілотес.

– Під фальшивою палітуркою, – завважуєш ти, – фальшивий і текст.

– А чого ти чекав? – одказує Коріна. – Процес фальсифікації, скоро він почався, неможливо зупинити. Ми в країні, де все, що піддається фальсифікації, давно сфальсифіковане: картини в музеях, монети, автобусні квитки. Контрреволюція і революція борються між собою зброєю фальсифікації. В результаті ніхто вже не знає, що справжнє, а що фальшиве; політична поліція влаштовує терористичні акти під маскою революціонерів, а революціонери перевдягаються поліцаями.

– А кому з цього яка вигода?

– Поки що рано судити. Побачимо, хто ліпше скористається своїми й чужими фальшивками: чи поліція, чи наша організація.

Шофер таксі наструнчив вуха й уважно слухає. Ти подаєш Коріні знак, щоб остерегти її від необачних розмов.

Та вона тільки відмахується: – Не бійся. Насправжки це ніяке не таксі. Що мене справді тривожить, то це таксі, яке їде за нами слідком.

– Справжнє чи ні?

– Ясно що ні. Не знаю тільки, чи це поліція, чи наші.

Ти крадькома озираєшся. – Та ж там, – вигукуєш ти, – є ще одне таксі, яке їде вслід за другим.

– То можуть бути наші, що стежать за діями поліції, а може бути й поліція, що сіла на хвіст нашим...

Друге таксі обганяє вас і зупиняється попереду. З нього вискакують озброєні чоловіки, що змушують вас вийти з машини. – Поліція! Ви заарештовані! – Вони надягають на вас кайданки і наказують усім трьом – тобі, Коріні й вашому шоферові – сідати в їх авто.

Коріна, спокійна й усміхнена, вітається з агентами: – Я Ґертруда. Це наш друг. Відвезіть нас до головного командування.

Ти стоїш із роззявленим ротом. Коріна-Ґертруда шепче тобі твоєю мовою: – Не бійся. Це фальшиві поліцаї: насправжки вони з наших.

Не встигли ви рушити, як дорогу вам перекриваж третє таксі. З нього теж вискакують люди із зброєю, їх обличчя заховані масками. Вони роззброюють поліцаїв, знімають кайданки з тебе й Ґертруди, одягають їх на поліцаїв і впихають вас всіх разом у своє таксі.

Коріна-Ґертруда виглядає незворушною: – Дякую, друзі, – каже вона. – Я Інґрід, а це один із наших. Ви не відвезете нас у штаб-квартиру?

– Заткни пельку, ти! – каже один з них, ніби головний. – Кінчай ці свої штучки! Зараз ми вас зв’яжемо. Ви наші заручники.

Ти вже не знаєш, що й думати, тим паче, що Коріну-Ґертруду-Інґрід посадили в інше авто. Коли тебе розв’язали і зняли пов’язку з очей, ти бачиш, що опинився в якомусь поліційному відділку, а може в казармі. Поліцаї в мундирах фотографують тебе в анфас і в профіль, знімають у тебе відбитки пальців. Тут один із офіцерів гукає: – Альфонсіно!

Заходить Ґертруда-Інґрід-Коріна, також у мундирі, і простягає офіцерові папку з документами на підпис.

Тим часом тобі оформляють затримання, відсилаючи тебе від одного стола до іншого: один агент приймає на зберігання твої документи, другий – гроші, третій – твій одяг, замість якого тобі видають тюремний комбінезон.

– Що діється? Чому я тут? Чому ти тут? – крадькома питаєш ти в Інґрід-Ґертруди-Альфонсіни, яка підійшла до тебе, поки вартові були повернуті до вас спиною.

– Серед революціонерів затесалися агенти контрреволюції. Це вони завели нас у пастку. Та на щастя, в поліції повно наших, і вони вдали, ніби впізнали в мені поліційного агента, засланого в підпілля до революціонерів. Що ж до тебе, то вони посадять тебе у фіктивну тюрму, тобто в справжню державну тюрму, але таку, що контролюєм її ми, а не вони.

Тобі не йде з голови думка про Марану. Хто як не він міг усе це підстроїти?

– Здається, я впізнаю руку того, хто вами орудує, – кажеш ти Альфонсіні.

– Хто нами керує – не має ніякого значення. То може бути фальшивий керманич, що вдає, ніби трудиться задля революції, а на ділі сприяє контрреволюції, або одверто служить контрреволюції з переконання, що цим самим він торує шлях для революції.

– Але ж ти йому підпорядковуєшся?

– Я – особливий випадок. Я агент, засланий в табір фальшивих революціонерів. Та щоб мене не викрили, я мушу вдавати з себе контрреволюціонерку, заслану до справжніх революціонерів. Фактично, так воно і є, бо ж я служу в поліції. Але то не справжня поліція, бо мої зверхники – агенти-революціонери, що втерлися між агентами контрреволюції.

– Коли я все правильно розумію, то тут у вас усі чиїсь агенти: і в поліції, і серед революціонерів. Як же ж ви відрізняєте одних від других?

– Перш за все, треба знати, від якої агентурної мережі заслано даного агента. А ще треба взяти до уваги, чиї агенти створили дану мережу агентури...

– І ви воюєте до останньої краплі крови, знаючи, що ні один з вас не є тим, за кого себе видає?

– Яке це має значення? Кожен повинен грати свою роль до самого кінця.

– А яку роль повинен грати я?

– Просто чекай і ні про що не тривожся. Далі читай свою книжку...

– Чорт забирай! Я ж загубив її, коли нас визволяли чи то пак арештовували...

– Не страшно. В’язниця, куди тебе посадять, вважається зразково-показовою. Там є бібліотека з усіма книжковими новинками.

– А заборонені книжки там є?

– Де ж бути забороненим книжкам, як не в тюрмі?

(Ти прибув сюди, в Атагвітанію, в погоні за фальшивороманником, а став в’язнем у краї, де все життя наскрізь фальшиве. Або: Ти вирушив у дикі високогірні прерії слідами вченого-першопрохідця Марани, що пропав безвісти, шукаючи верхів’я рік-романів, але тебе спинили всюдисущі ґрати тюремного суспільства, яке загнало вільний дух пригод у свої вбогі, безликі коридори... Це про тебе, Читачу? Мандри, в які ти вирушив ради Людмили, завели тебе так далеко, що її постать давно зникла за видноколом: тому тепер, коли вона більше не спрямовує тебе в твоїх блуканнях, тобі не лишається нічого іншого, як довіритись її дзеркальному відображенню, Лотарії...

Та чи це справді Лотарія? – Не знаю, з ким там у тебе що було. Мені це ім’я нічого не говорить, – заявляла вона щоразу, коли ти пробував пригадати їй ваші зустрічі й бесіди. Може, такі закони підпілля, і вона просто не хоче розконспіруватися? Правду кажучи, ти вже геть запутався... Хто вона: фальшива Коріна чи фальшива Лотарія? Хай там як, а в твоїх пригодах вона виконує роль, аналогічну до Лотарії, отож найвідповідніше ім’я для неї буде саме Лотарія. Ти просто не міг би називати її інакше.

– То ти хочеш сказати, що в тебе нема сестри?

– Є в мене сестра, але що з того?

– І твоя сестра любить читати романи про героїв із бентежною, скомплікованою психологією?

– Моя сестра завжди каже, що любить романи, в яких учувається первісна, стіхійна, телурична сила. Так і каже: телурична.

– Отже, ви подали скаргу на тюремну бібліотеку. Ви скаржитеся, що в одній з книг бракує сторінок, – каже тюремний начальник, позираючи на тебе з-за масивного письмового столу.

Ти полегшено зітхаєш. Весь час, відколи вартовий забрав тебе камери й повів безконечними коридорами, сходами, підземними переходами, передпокоями й кабінетами, тебе від страху кидало то в жар, то в холод. А виявляється, вони просто хотіли дати відповідь на твою скаргу щодо роману Калісто Бандери «Коло розверзлої ями»! Ти чуєш, як замість страху в душі у тебе наростає пекуча досада, яку ти відчував, тримаючи в руці розклеєну палітурку й кілька потріпаних, подертих зошитів.

– Атож, атож! – відказуєш ти. – Ви так нахваляєтесь зразковою бібліотекою зразкової в’язниці, а коли замовляєш першу-ліпшу книжку з каталогу, то дістаєш на руки жмут подертого паперу! Питається, про яке перевиховання може бути мова з такими-ото порядками!?

Чоловік за столом повільно знімає з очей окуляри і сумно схитує головою. – На жаль, не можу відповісти вам по суті вашої скарги. Це не моя компетенція. Щоправда, наш департамент тісно співпрацює і з в’язницями, і з бібліотеками, але ми займаємось проблемами ширшого характеру. Ми викликали вас сюди, бо знаємо вас як любителя романів і потребуємо вашої консультації. Сили порядку, – військо, поліція, суди, – часто мають клопоти з визначенням того, котрі романи слід заборонити, а котрі – дозволити: брак часу на уважне прочитання, нечіткість окремих філософсько-естетичних критеріїв, що ними ми повинні керуватися... Не подумайте, ми не пропонуємо вас брати участь у цензуруванні книг. Завдяки сучасним технологіям ми виконуємо цю роботу максимально швидко й ефективно. У нас є машини, здатні прочитати, проаналізувати й оцінити будь-який текст. Просто ми повинні час від часу калібрувати апаратуру. Згідно з даними нашої картотеки, ви уособлюєте пересічний тип читача. Крім того, виявилося, що ви читали роман Калісто Бандери «Коло розверзлої ями», хай і не дочитали його до кінця. Тому ми вирішили порівняти ваші враження від книжки з висновками читальної машини.

Тебе провели в апаратну. – Прошу познайомитися з нашим програмістом, Шейлою.

І ти бачиш перед собою ту ж таки Коріну-Ґертруду-Альфонсіну. Одягнута в білий, запнутий аж по шию халат, вона порається коло штабелів якихось блискучих металевих шафок, схожих на посудомийні машини. – Це блоки пам’яті, що в них записаний весь текст «Коло розверзлої ями». Вони під’єднані до друкарського пристрою, що, як ви бачите, може відтворити весь роман слово за словом, від початку до кінця, – каже начальник. Ти бачиш апарат на кшталт друкарської машинки, що снує безконечну паперову стрічку і з швидкістю кулемета вкриває її холодними заголовними літерами.

– Тоді, з вашого дозволу, я хотів би дочитати ті розділи, що мені ще залишилися, – кажеш ти і з трепетною ніжністю торкаєш густий потік друкованого тексту, в якому впізнаєш ту книгу, що скрашувала твої дні за ґратами.

– Влаштувуйтесь зручніше, – каже начальник. – Я лишаю вас тут із Шейлою, а вона вже запустить потрібну програму.

Читачу, ти знайшов ту книжку, що шукав. Тепер ти можеш підхопити обірвану нитку читання. По твоєму обличчю розливається усмішка. Але стривай! Невже ти думаєш, що ця історія може й далі розвиватися в такому дусі? Я не про роман, а про тебе! Доки ти безвольно пливтимеш туди, куди понесе тебе сюжет? Ти кинувся був у вир подій, сповнений авантюрного запалу, а тепер? Дуже скоро тебе звели на роль спостерігача, втягнули в події, над якими ти не маєш влади. Чи ж варто тоді взагалі бути головним героєм? Коли ти й далі гратимеш за накинутими тобі правилами, то й сам станеш співучасником загальної містифікації.

Ти хапаєш дівчину за зап’ясток. – Досить уже цього маскараду, Лотаріє! Доки ти будеш на послугах у цих душманів?

Цим разом Шейла-Інґрід-Коріна не може приховати свого збентеження. Вона відсмикує руку. – Не розумію, кого ти тут звинувачуєш. І не знаю, про яку таку Лотарію ти мені товкмачиш. Моя стратегія чітка і ясна. Сили прогресу повинні вщепитися в ворожу владу, щоб розсадити її зсередини.

– І створити  натомість свою, анітрохи не ліпшу! Даремно ти маскуєшся, Лотаріє!  Як розіпнути твій мундир, під сподом буде ще один, і ще один, і ще один!

Шейла дивиться на тебе викличним поглядом. – Розіпнути? Спробуй...

Тепер, коли ти вирішив битися до кінця, тобі нікуди відступати. Тремтячою рукою ти розпинаєш білий халат програмістки Шейли й бачиш під ним мундир поліційного агента Альфонсіни, розстібаєш золоті ґудзики мундира й бачиш під сподом Корінину куртку з капішоном, тягнеш за блискавку куртки – і бачиш петлиці Інґрід...

Далі вже вона сама скидає з себе рештки одягу, і ти бачиш тугі, мов диньки, груди, живіт, трохи запалий, а в самому низу опуклий, ямочку пупка, скуйовджений лобок, дебелі, довгі стегна.

– А це? Це теж уніформа? – з притиском питає тебе Шейла.

Ти в замішанні. – Ні, це, певно, вже ні... – мимриш ти.

– А таки так! – вигукує Шейла. – Тіло – це уніформа! Тіло – це ополчення! Тіло – це збройна боротьба! Тіло – це відвоювання влади! Тіло – бореться! Тіло стверджується як суб’єкт! Тіло – мета, а не засіб! Тіло означає! Промовляє! Кричить! Протестує! Бере своє!

Говорячи все це, Шейла-Альфонсіна-Ґертруда кидається на тебе, здирає з тебе твою тюремну робу, ваші голі тіла звиваються в клубок між шафами з електронними спогадами.

Читачу, що ти коїш? Ти не опираєшся? Не рятуєшся втечею? А, то ти не проти... Ага, ти й сам кидаєшся на неї... Я згоден, що головний герой цієї книги – ти, та невже ти гадаєш, що це дає тобі право на сексуальні зносини з усіма персонажами жіночої статі? Отак, без ніякої прелюдії, без розвитку стосунків... Чи ж твоїх амурів із Людмилою було не досить, щоб надати книжці тепла і чару любовного роману? Нащо ж ти злигався з її сестрою (або тою, кого ти вважаєш за її сестру), тим паче, що, як добре подумати, вона тобі навіть не симпатична...? Природньо, що тобі хочеться відвести душу після тих десятків і десятків сторінок, протягом яких ти покірно плив за течією сюжету, – але ти що, не міг придумати нічого ліпшого? А може, в цю халепу ти теж вплутався проти своєї волі? Ти чудово знаєш, що ця дівчина все робить з розрахунку: з безжальною послідовністю вона реалізовує на практиці свої теоретичні міркування... З її боку це тільки ідеологічний маніфест, не більше... Чому цим разом ти так легко клюнув на її вудочку? Вважай, Читачу. Тут усяка видимість оманлива, тут кожний веде подвійну гру...

Зблискує спалах, і об’єктив фотоапарату, жадно клацаючи, пожирає білість ваших голих тіл, що сплелися в судомних обіймах.

– Вкотре вже, капітане Александро, я застаю вас голу в обнімку з арештантом! – вичитує невидимий фотограф. – Ці фотографії будуть занесені до вашої особової справи... – і голос віддаляється, єхидно підсміюючись.

Альфонсіна-Шейла-Александра з неприхованою досадою підводиться і прикривається. – Ні хвилини спокою, – пирхає вона, – Коли працюєш одразу на дві таємні служби, що змагаються між собою, мусиш миритися з такими-от незручностями: і ті, й ті весь час пробують тебе шантажувати.

Ти теж хочеш звестися на ноги й бачиш, що весь обплутаний паперовими стрічками, висотаними з друкарки: початок роману розкинувся перед тобою на підлозі, мов грайливе кошеня. Тепер уже не романи, а історії з твого життя обриваються в кульмінаціний момент. Ну а романи – їх, можливо, тобі таки вдасться дочитати до кінця...

Александра-Шейла-Коріна в самозаглибленні натискає клавіші. Вона знову набрала вигляду бравої програмістки, в якої все так і горить під руками. – Щось тут не грає, – бурмоче вона під ніс, – воно вже давно повинно було видрукуватись... У чому ж річ?

Та тобі вже все ясно: сьогодні у Ґертруди-Альфонсіни вдався нервовий деньок, і вона, мабуть, натисла не ту клавішу. Роман Калісто Бандери мирно спочивав у машинній пам’яті, повсякчас готовий до нового виходу в світ, та електричні кола на мить розімкнулися, і порядок слів у тексті безповоротно порушився. В надрах машини, в плетиві кольорових дротів, роман перемоловся на кришиво порізнених, незв’язаних між собою слів: і, і, і, і, що, що, що, що, та, та, та, та, або, або, або, або, – розставлених у стовпчики як до своєї частоти у тексті. Книжці кінець: вона розсипалася, згладилася, мов піщана дюна, розвіяна вітром.

КОЛО РОЗВЕРЗЛОЇ ЯМИ

Коли грифи знімаються в повітря, казав мені батько, – це знак, що скоро світатиме. І я чув, як важкі крила лопочуть у темному небі, і бачив, як їх тіні заслоняють зеленаві зорі. То був натужний політ – птаха не поспішала відриватися від землі, від тіней чагарника, так наче тільки з початком польоту її пір’я починало розуміти, що воно пір’я, а не колюче листя. Коли пернаті хижаки розлетілися, зорі з’явилися знову – сірі зорі на тлі зеленуватого неба. Розвиднювалося; я скакав верхи безлюдним шляхом, що вів до селища Окведаль.

– Начо, – мовив мені батько, – тільки-но я помру, візьми мого коня, мого карабіна, харчів на три дні і йди пересохлим річищем на гору Сан-Іренео, аж поки не побачиш, як знімається дим  над стріхами Окведаля.

– А чого мені в Окведаль? – запитав я його. – Хто там, в Окведалі? Кого мені там шукати?

Батьків голос робився все тихший, а обличчя його поволі набирало синюшної барви. – Мушу виявити тобі таємницю, що ховав її стільки літ... Це довга історія...

На ці слова батько тратив останній передсмертний подих, і знаючи його схильність до просторікування, до здобрювання кожної розповіді вступними увагами, відступами й повторами, я побоювався, що він так і не встигне перейти до суті. – Швидше, тату, скажіть мені ім’я. Кого мені питати, коли я буду в Окведалі?

– Там твоя мати. Ти її не знаєш... Твоя мати живе в Окведалі... Твоя мати, що не бачила тебе ще з того часу, як ти був немовлям...

Я знав, що перед смертю він розповість мені про мою матір. Він мусів, бо ж то через нього я прожив і дитячі, й підпарубочі літа, не знаючи ні лиця, ні імени тієї, котра привела мене на світ. Я не знав, нащо він відлучив мене від її грудей іще тоді, коли я ссав материнське молоко, нащо він тягав мене за собою по своєму житті бродяги й утікача. – Хто моя мати? Скажи мені, як її звуть? – Колись, коли я ще не втомився його розпитувати, він багато розповідав мені про мою матір, – але то все були вигадки, що геть не трималися купи: вона була то нещасною жебрачкою, то іноземкою, що подорожувала на червоному автомобілі, то монашкою з монастиря, то цирковою наїзницею, то вмирала при пологах, то гинула в землетрусі. Тож одного дня я постановив більше нічого не питати, а зачекати, поки він сам усе розповість. Коли на батька напала жовта пропасниця, мені допіру виповнилося шістнадцять.

– Дай-но я скажу тобі все по порядку, – прохрипів він. – Як доберешся до Окведалю, скажеш: «Я Начо, син дона Анастасіо Самори». Тобі доведеться багато чого вислухати про мене, багато неправди, лихослів’я, наклепів. Я хочу, щоб ти знав...

– Ім’я, тату, ну ж бо, скажіть мені мамине ім’я!

– Зараз. Час уже розповісти тобі...

Та час цей так і не настав. Після марного ходіння коло та навколо батько раптом зайшовся в глибокому хрипі й замовк назавжди. Тому юнак, що скаче верхи крутими шляхами до гори Сан-Іренео, досі не знає, до яких коренів він має повернутися.

Я виїхав на дорогу, що тягнулась уздовж висохлого потоку, понад глибоким урвищем.  Ранкова зоря, що займалася над порізаними обрисами лісу, здавалося, знаменувала для мене не просто новий день, а день, що передує усім іншими дням, початок нового часу, в якому будуть нові й нові дні, – наче той перший день, коли люди вперше зрозуміли, що таке день.

Коли вже досить розвиднілося, і можна було розгледіти той бік урвища, я помітив, що по тому боці теж пролягає дорога, і якийсь чоловік на коні їде нарівні зі мною в тому самому напрямі. На плечі в нього була військова ґвинтівка з довгою цівкою.

– Гей! – гукнув я. – Далеко ще до Окведаля?

Той навіть не обернувся, ба навіть гірше: мій голос змусив його на мить повернути голову (а то я міг би вважати його за глухого), але він одразу ж перевів погляд уперед і попрямував далі, не забажавши ані відповісти, ані привітатись зі мною.

– Гей! Я до тебе говорю! Ти що глухий? Німий? – кричав я, а він прямував далі, розмірено похитуючись у сідлі в такт із ступою свого вороного коня.

Хтозна скільки часу ми їхали так-от удвох у темряві ночі, обабіч крутосхилого річища. Те, що здавалося мені неясним відлунням цокоту копит моєї кобили, який відбивався від нерівних вапнякових скель другого берега, на ділі було звуком чужих кроків, що мене супроводжували.

То був широкоплечий, довгов’язий хлопець в обтріпаному солом’яному брилі. Ображений на його грубіянську поведінку, я стиснув коня острогами, щоб піддати ходи і щоб він більше не мозолив мені очі. Та тільки-но я опинився попереду, як якийсь внутрішний голос наказав мені обернутися й подивитися на мого попутника. А той саме зняв із-за спини ґвинтівку й приклав її до плеча, наче цілився в мене. Я одразу ж потягнувся до свого карабіна, що висів у кобурі коло сідла. Той знову закинув ґвинтівку за плече, мов би нічого й не сталося. Далі вже ми їхали врівні, кожен по своєму боці, весь час пантруючи один одного і стараючись не повертатись один до одного спиною. Як я невдовзі зрозумів, то моя кобила достосовувала свою ступу до ступи його вороного, а не навпаки.

Хід цієї розповіді підладжується під розмірений цокіт копит на крутих стежках, дорогою до місця, де криється таємниця минулого і майбутнього, де час закручується петлею, мов те ласо, що висить, прип’яте, коло мого сідла. Я вже знаю, що ця довга подорож до Окведаля виявиться багато коротшою від тої, в яку мені доведеться вирушити по прибутті в це останнє селище на краю людського світу, на грані мого життя.

– Я Начо, син дона Анастасіо Самори, – мовив я старому індіянинові, що тулився під мурами церкви. – Покажіть мені, куди йти.

«Може він знає», – подумав я.

Старий підняв повіки, червоні й укриті ґульками, мовби в індика. З-під пончо висунувся палець, – сухий, як ті тріски, що їх беруть на розпал вогнища, – і вказав мені на палац Альварадо, єдину кам’яницю посеред цих халуп, а певніше просто куп затвердлої грязюки, що звалися Окведалем: Бароковий фасад палацу, здавалось, опинився тут через якусь помилку і височів на тлі селища, мов кусок декорації, що залишився тут після якогось мандрованого театру. Багато віків тому хтось уявив собі, що тут лежить країна золота; і коли він усвідомив свою помилку, допіру збудований палац був приречений на повільне, але неухильне перетворення в руїни.

Слідом за слугою, що вів за вуздечку мого коня, я проминаю місця, що мали б бути для мене дедалі знайоміші, а були, натомість, дедалі чужіші; з одного двору я переходжу до іншого, так ніби в цьому палаці двері були тільки щоб виходити, а не щоб заходити. Оповідь мала б віддавати те відчуття розгублености, яке викликають місця ніколи раніше не бачені або місця, після яких у пам’яті лишився не спогад, а порожнеча. Образи з моєї оповіді мали б заповнити цю порожнечу, але в підсумку вони й самі забарвлюються барвою тих снів, що забуваються вже в мить своєї появи.

Один за одним ми минаємо подвір’я, де вивішені килими для тріпання (а я вишукую в пам’яті образ дитячої колиски в пишному панському домі), друге подвір’я, заставлене мішками з люцерною (я намагаюся пробудити спомин про дитинство на фермі), третє подвір’я, в яке виходять ворота конюшень (то тут, посеред коней, я народився?) Уже ясний день, але туман, що оповиває розповідь, ані не гадає розвіюватись, не пропускає ніяких посилів, з яких образна уява могла б відтворити більш-менш виразні постаті, не доносить до вух жодного чіткого слова, а тільки нерозбірливі голоси й приглушені співи.

Саме в третьому подвір’ї враження починають набирати кшталту. Спочатку чуються запахи, смаки, далі світло вогнища вихоплює обличчя індіян невизначеного віку, що зібралися в просторій кухні Анаклети Іґуерас, їх гладку шкіру, що може з однаковою ймовірністю належати і старезному дідові, і підліткові; може, вони були старцями ще тоді, коли тут бував мій батько, а може, вони діти батькових ровесників, і дивляться тепер на мене, його сина, так само, як їх батьки дивилися колись на нього, чужинця, що приїхав сюди верхи на коні з карабіном за плечима.

На тлі закопченої кухні і язиків полум’я проступала постать жінки, закутаної в смугасте, жовто-червоне укривало. Анаклета Іґуерас приготувала мені тарілку фрикадельок із прянощами. – Їж, синку. Шістнадцять років знадобилося тобі, щоб знайти дорогу додому, – каже вона, а я питаю себе, чи оте «синку» – це звичайне звертання жінки в її літах до всякого молодого хлопця, а чи це слово справді означає те, що означає. У мене аж горіли губи від тих гострих спецій, якими  Анаклета приправила свою страву, так наче її смак мав містити в собі усі смаки в їх найповнішому вияві, смаки, яких я не міг ні назвати, ні розрізнити і які тепер змішалися у мене в роті в їдучий вогонь. Я подумки перебираю всі смаки, що мені доводилося куштувати за своє життя, щоб упізнати цей многогранний смак, і знаходжу відчуття цілком протилежне, але по суті рівнозначне: смак молока на губах у немовляти, найперший смак, що криє в собі всі смаки.

Я дивлюсь на Анаклетине лице, на її пригожий індіянський вид, трохи утертий роками, але без жодної зморшки,  на її повне тіло, закутане в укривало, і питаю себе, чи не за оцей колись крутий, а тепер уже похилий уступ її грудей тримався я колись своїми дитячими ручками.

– То ти знала мого батька, Анаклето?

– Хотіла б я ніколи не знати його, Начо. Під лиху годину забрів твій батько до Окведалю...

– Чому, Анаклето?

– Індіянський народ не дізнав од нього нічого, крім горя й лиха... Та й білим повелося з ним не багато ліпше... А тоді він зник... Але й та година, коли він пішов, не була для Окведаля доброю...

Індіяни, всі як один, не зводили з мене своїх очей, що, мов очі малої дитини, безпощадно зріли вічну теперішність.

Амаранта – дочка Анаклети Іґуерас. У неї широко посаджені розкосі очі, вузький ніс із широкими крилами, тонкі губи хвилькою. У мене очі схожі на її, точно такий самий ніс, такі самісінькі губи. – А ми схожі одне на одного, я і Амаранта. Хіба ж ні?

– Всі народжені в Окведалі схожі одне на одного. Що індіянин, що білий – всі на одно лице. Наше село стоїть на горі, відособлено від світу, і родин у нас небагато. Вже багато століть усі тут одружуються між собою.

– Мій батько був не звідси...

– Авжеж. У нас досить причин, щоб не любити зайд.

Індіяни в повільному зітханні розтуляли свої роти, роти скелетів, оголяючи рідкі зуби, чорну гниль пеньків і з’їдені старістю ясна.

Переходячи через другий двір, я помітив портрет, жовтаву фотографію юнака, обмаяну квітами й освітлену масляною лямпадкою. – І цей покійник на фотографії, видно, з тої самої родини... – кажу я Анаклеті.

– Це Фаустіно Іґуерас, хай Господь упокоїть його серед ангелів і архангелів, – каже Анаклета, а індіяни починають тихо дудніти молитву.

– То був твій чоловік, Анаклето? – питаю я.

– То був мій брат, щит і меч нашого дому й нашого народу, аж поки вороги не заступили йому дорогу...

– У нас очі такі самісінькі, – кажу я Амаранті, піступаючи до неї посеред мішків у другому дворі.

– Ба ні, в мене більші, – відказує вона.

– Це можна запросто перевірити, – кажу я і наближаю своє лице до її лиця так, щоб луки наших брів зійшлись одна до одної, а тоді, притискаючи свої брови до її, повертаю лице вбік, притуляючи щоку до щоки, висок до виска, вилицю до вилиці.

– Бачиш, кутики очей у нас на однаковій ширині.

– Нічого я не бачу, – каже Амаранта, але не відштувхує мене.

– І носи теж, – кажу я, притуляючи свого носа до її, – трохи скоса, щоб наші профілі зійшлися, – і губи... – мурмочу я з закритим ротом, бо наші губи злилися, точніш, половинка мого рота стулилася з половинкою її.

– Мені болить! – скрикує Амаранта, коли я навалився на неї всім тілом, притиснувши її до мішків. Я відчуваю її тугі, мов кулачки, груди, відчуваю, як здригається її живіт.

– Ах ти негідник! Тварюка! То от для чого ти приїхав до Окведаля! Такий самий, як і батько! – лунає в моїх вухах голос Анаклети, а її руки хапають мене за чуприну й кидають убік, до стовпів. Амаранта, діставши ляпаса од матері, лежала навзнак на мішках і жалісно схлипувала. – Не смій торкатись моєї дочки! Ти в житті її більше не торкнешся!

– Чого це раптом? Що мені завадить? – протестую я. – Я чоловік, вона жінка... Якби доля захотіла, щоб ми сподобали одне одного, – не тепер, може колись потім, – то чому я не міг би просити її руки?

– Чорти б тебе взяли! – кричить Анаклета. – Не буде цього! І думати про це не смій, ясно?

«То виходить, її дочка – моя сестра? – питаю я себе. – Чого ж вона тягне час, чого не скаже прямо, що вона моя мати?» і кажу: – Чого ти розкричалась, Анаклето? Ми з твоєю дочкою що, кревні?

– Кревні? – Анаклета трохи заспокоюється, затуляє очі крайчиком укривала. – Твій батько прийшов був іздалеку... Яка може бути між нами покревність.

– Але ж я родився в Окведалі... Моя мати була звідси...

– Своїх кревних шукай де-інде, а не тут, серед убогих індіянів... Хіба твій батько тобі не сказав?

– Присягаюсь, Анаклето, батько нічого мені не сказав. Я не знаю, хто моя мати...

Анаклета добула руку з-під ковдри й указала мені на перший двір. – Чому ж пані не захотіла з тебе прийняти? Чому поселила тебе тут, серед слуг? Батько послав тебе до неї, не до нас. Іди й відрекомендуйся доньї Жасміні, скажи: «Я Начо Самора-і-Альварадо, мій батько велів мені прийти сюди й упасти до твоїх ніг».

Тут оповідь мала б показати, як глибоко приголомшила мене звістка про те, що половинка мого прізвища, невідома мені самому, збігається з прізвищем господарів Окведаля, і що широкі, мов королівство, маєтності належать до моєї родини. Натомість моя подорож назусп’ять у часі вкинула мене в темну круговерть, де переді мною миготіли вкладені один у другий дворики палацу Альварадо, однаково знайомі й чужі для моєї спустошеної пам’яті. В ту мить перше, що спало мені на думку, – це заявити Анаклеті, ухопивши за косу її дочку: – Тепер я ваш хазяїн, хазяїн твоєї дочки, і візьму її, коли захочу!

– Ні! – кричить Анаклета. – Перше ніж ти торкнеш її хоч пальцем, я тебе вб’ю! – Амаранта іде геть, оголивши зуби в дивній гримасі, чи то усмішці, чи то стогоні.

Обідня зала палацу Альварадів ледь освітлена світлом канделябрів, укритих багатолітніми нашаруваннями воску, – може, тут зумисне не запалюють більше світла, щоб не видно було облуплених ліпних оздоб і пообшарпуваних кутиків портьер. Пані запросила мене на вечерю. Обличчя доньї Жасміни вкрите шаром пудри, яка, здається, ось-ось обсиплеться клаптями просто в тарілку. Вона також була індіянка, дарма що з фарбованим на бронзово, закрученим щипцями волоссям. Її важкі браслети іскорками відблискували в кожній ложці, яку вона підносила до уст. Її дочка, Жасінта, вихованка пансіону, була одягнена в білий тенісний светер, але поглядом своїх очей, своїми жестами вона нітрохи не різнилася від дівчат-індіянок.

– За старих часів тут, у залі, стояли гральні столи, – розповідає донья Жасміна. – Гра починалася саме о цій порі й тривала усю ніч. Бували й такі, хто програвав цілі маєтки. Дон Анастасіо Самора приїхав сюди заради ігор, тільки заради цього. Він завжди вигравав. Подейкували, що він спритний махляр.

– Але він так ніколи й не виграв ніякого маєтку, – мушу уточнити я.

– Твій батько був із тих, хто вигране вночі спускав іще до світанку. А з усіма його любовними походеньками він умить розтринькував і ту мізерію, що в нього лишалася...

– Він що, крутив тут якісь романи...? – осмілююсь запитати я.

– Отам, отам, в іншому дворі, – ночами він ходив туди шукати собі подружок... – каже донья Жасміна, вказуючи в бік індіянських осель.

Жасінта залилася сміхом, прикривши рота долонями. В цю мить я зрозумів, що вона – викапана Амаранта, хоча вбрання й зачіска в неї зовсім інакші.

– Ув Окведалі всі схожі одне на одного, – кажу я. – Там, у другому дворі, є портрет, який міг би бути портретом усіх і кожного...

Вони дивляться на мене трохи збентежено. Мати каже: – То Фаустіно Іґуерас. ...Він був мішаної крови – наполовину індіянин, наполовину білий. Але душа в нього була наскрізь індіянська. Жив серед них, стояв за них... за них і загинув.

– Він був білий по матері чи по батькові?

– Усе тобі треба знати...

– У вас в Окведалі все так? – питаю я. – Білі сходяться з індіянками... Індіяни – з білими жінками...

– В Окведалі білого не відрізниш від індіянина. Кров перемішується тут іще з часів Конкісти. Але пани не повинні плутатися із челяддю. Ми можемо робити все, що хочемо, з ким-хоч із нас, але такого – ніколи... А дон Анастасіо був із знатної родини, хоч і не мав за душею ні шеляга...

– А до чого тут мій батько?

– А запитай-бо в індіянів, про що це співається в пісні: Гей, поїхав дон Самора... Розквитавшись із боргами... У колисці немовлятко... Мертве тіло в ямі...

– Ти чула, що сказала твоя мати? – кажу я Жасінті, тільки-но випала нагода поговорити з нею віч-на-віч. – Ми з тобою можемо робити все, що хочемо.

– Якщо захочемо. Але ми не хочемо.

– А я-от хочу.

– Чого?

– Вкусити тебе.

– Ха! Гляди щоб тебе самого не обгризли, мов кістку, – каже вона, вищиривши зуби.

У покої стоїть ліжко, а на ньому білі простирадла, чи то розбурені, чи то завбачливо розстелені для сну. Над ліжком звисає густа сітка від москітів. Я напираю на Жасінту, втискаючи її у складки сітчастого запинала, а вона, не розбереш, чи опирається, чи то притягує мене до себе. Я хочу стягнути з неї одяг, а вона відбивається, розпинаючи мені пряжки й ґудзики.

– О, і в тебе тут родимка! На тому самому місці, що й у мене! Дивись!

У цю мить мені на голову й на плечі сиплеться град стусанів, – це донья Жасміна налітає на нас, мов та фурія: – Пусти її, ради бога! І ти його пусти. Припиніть, не смійте! Ви не тямите, що робите! Ти такий самий негідник, як і твій батько!

Я з трудом опанувую себе. – У чому річ, донья Жасміна? Що ви хочете сказати?

– Ах ти ж нахабо! Марш до челяді! Геть з очей! Тобі місце з челяддю, як і твоєму батькові! Забирайся до своєї матері!

– То хто ж моя мати?

– Анаклета Іґуерас, хоч вона й не хоче цього визнавати після того, як убито її брата Фаустіно.

Уночі індіянські халупи Окведаля туляться до землі, мовби придавлені ваготою навислого над ними місяця, оповитого гнильними випарами.

– Що це за пісню співають про мого батька, Анаклето? – питаюсь я в жінки, що стоїть у дверях, немовби статуя в ніші якоїсь церкви. – Про чиюсь смерть, про якусь яму...

Анаклета знімає зі стіни ліхтар. Ми вдвох ідемо по маїсовому полю.

– Тут, у полі, між твоїм батьком і Фаустіно Іґуерасом зчинилася звада, – пояснює Анаклета, – і поклали вони, що світ надто тісний для них для двох, і сполом викопали серед поля яму. І тої хвилі, як вони постановили, що повинні стятися в бою не на життя, а на смерть, уся ненависть поміж ними враз ущухла: в любові й злагоді трудилися вони, риючи яму. Тоді один з них став з одного боку ями, а другий – з другого, і в правиці кожен з них стискав ножа, а на ліву руку в кожного було намотане пончо. І кожен з них по черзі стрибав через яму і разив другого ножем, а той захищався намотаним на руку пончо і намагався зіпхнути ворога в яму. Так вони билися до самого до світання, і земля навколо ями вже не клубилася пилюкою, бо геть просякла пролитою кров’ю. Всі індіяни Окведаля стояли колом круг ями і двох задиханих, закривавлених юнаків. Стояли непорушно, не мовлячи ні слова, щоб не перешкоджати божому судилищу, що на нім вершилась доля кожного з них, а не тільки Фаустіно Іґуераса і Начо Самори.

– Стривай-но... Та ж Начо Самора – це я...

– У той час твого батька теж звали Начо.

– І хто ж переміг, Анаклето?

– Це ти мене питаєш, хлопче? Самора узяв верх: не нам судити Господа й путі його. Фаустіно поховали там-таки, в полі. Та перемога не принесла щастя твому батькові, бо тої самої ночі він поїхав із Окведаля, щоб ніколи більше не повернутися.

– Що ти кажеш, Анаклето? Ця яма ж порожня!

– Опісля індіяни з навколишніх сіл юрмами приходили на могилу Фаустіно Іґуераса. Вирувала революція, і вони прохали в мене якісь святощі, щоб покласти їх у золоту скриню і в бою нести їх попереду своїх полків: прядку волосся, клапоть пончо, згусток скипленої крови з рани. Тоді ми вирішили розкопати яму й дістати тіло. Проте Фаустіно там не було; могила була порожня. З того часу ходять між людьми перекази: одні кажуть, що бачили його вночі, як він їде під гору на своєму вороному коні й чуває над сном індіян; інші кажуть, що ми побачимо його знов аж того дня, коли індіяни спустяться з гір на долини, – він скакатиме верхи на чолі їхнього віська.

«То це був він! Я його бачив!» – хочу мовити я, але від хвилювання слова застрягають мені в горлі.

Сходяться індіяни з смолоскипами в руках і мовчки стають круг розверзлої ями. Між ними протискається довгов’язий юнак в обтріпаному солом’яному брилі. Своїми рисами: розрізом очей, лінією носа, вигином губ, таких достоту, як мої, – він разюче схожий на всіх окведальців.

– Яким правом ти, Начо Самора, зазіхнув на мою сестру? – каже він, а в руці у нього зблискує клинок. На передпліччя лівої руки в нього намотане пончо, край якого звисає аж до землі.

З уст індіян, що обступили нас з усіх боків, виривається дивний звук – не гомін, а якесь здавлене зітхання.

– Хто ти?

– Я Фаустіно Іґуерас. Обороняйся.

Я стаю по той бік ями, намотую на ліву руку своє пончо і затискаю в кулаці ножа.

Х

Ти п’єш чай із Аркадіяном Порфировичем, одним із найвидатніших умів Ірканії. Не дарма він обіймає посаду генерального директора архіву Державної поліції. Це перша особа, з якою тобі наказано встановити контакт, тільки-но ти прибудеш до Ірканії (це частина місії, яку доручило тобі атаґвітанське верховне командування). Він призначив тобі зустріч у затишних залах бібліотеки, що діє при його відомстві, «найповнішої і найсучаснішої бібліотеки в усій Ірканії, – як запевнив він тебе на самому початку розмови, – де всі заборонені книжки, навіть друковані на циклостилі, на машинці або рукописні, класифікують, каталогізують, мікрофільмують і лишають на довічне зберігання».

Коли власті Атаґвітанії, що тримали тебе під арештом, пообіцяли випустити тебе на волю з умовою, що ти виконаєш для них одну делікатну місію в далекому краї («офіційну місію з таємними дорученнями, а також таємну місію з офіційними дорученнями»), ти хотів був наодріз відмовитись. Тебе ніколи не тягнуло на державну службу, ти не чув у собі покликання бути таємним агентом, та й про те завдання, що ти мав би виконати, говорилося якось дуже туманно, усе навздогад та навтяки. Тож ти мав усі підстави надати перевагу камері зразково-показової в’язниці над непевною подорожжю до засніженої ірканської тундри. Але ти прикинув, що в тюрмі, так чи так, нічого доброго не висидиш. Крім того тебе заінтригувало це завдання, «що, на наш погляд, могло б зацікавити вас як читача». Нарешті, ти гадав, що зможеш надурити їх: удати, ніби згоден допомогти їм у їхньому плані, щоб самому звести його нанівець. Керуючись такими-ото міркуваннями, ти пристав на їхню пропозицію.

Генеральний директор Аркадіян Порфирович, здається, чудово розуміє твоє становище, а  зокрема твій душевний стан, і говорить із тобою підбадьорливо-повчальним тоном. – По-перше, ми не повинні спускати з очей ту обставину, що поліція – це та сила, що тримає світ укупі. Без поліції він приречений на розпад і розклад. Тому природньо, що правоохоронні органи різних, навіть ворожих режимів мають спільні інтереси й готові співпрацювати. У сфері книгообігу...

– Йдеться про вироблення єдиних методів цензури в країнах із різними режимами?

– Не йдеться про одностайність. Йдеться про створення системи, в якій різні методи взаємно зрівноважуються і підтримують одне одного...

Генеральний директор запрошує тебе поглянути на карту світу, почеплену на стіні. На карті різними кольорами позначено:

– країни, де книжки заборонені як такі і систематично конфісковуються,

– країни, де вільно читати тільки ті книжки, що видані й ухвалені від Держави,

– країни, де існує груба, свавільна й непередбачувана цензура,

– країни, де цензурою відають педантичні й підступні інтелектуали, що роблять свою справу хитро й тонко, цензуруючи не тільки самі тексти, а й укриті в них імплікації та алюзії,

– країни, в яких є дві мережі розповсюдження книжок: легальна і підпільна,

– країни, де нема цензури з огляду на брак книжок, та зате багато потенційних читачів,

– країни, де нема книжок, але ніхто не горює через їх відсутність,

– нарешті, країни, де продукуються сотні книжок на будь-який смак, різного стилю та різної ідейної спрямованости, але люди давно збайдужіли до читання.

– У наш час ніхто так не цінує писаного слова, як поліційні режими, – каже Аркадіян Порфирович. – Що може переконливіше свідчити про справжню вагу письменства, аніж ті суми, які видаються, щоб контролювати його і тримати в шорах. Там, де письменство є предметом пильної і невсипущої уваги з боку влади, воно набуває виняткового авторитету, який годі навіть уявити в тих країнах, де воно сіється й розростається безконтрольно, як невинна, не пов’язана ні з яким ризиком розвага. Звичайно, в репресіях теж треба знати міру: робити відлиги, щоб письменники могли трохи перевести подих, на те – на се дивитися крізь пальці, чергувати нагінки з періодами поблажливости (але все це з певною дозою непередбачуваности, щоб не сказати сваволі). Бо ж коли не стане кого утискати, весь механізм влади візьметься іржею і застопориться. Треба бути чесними: всякий режим, нехай і найавторитарніший, перебуває в стані хисткої рівноваги. Він мусить повсякчас усправедливлювати існування свого репресивного апарату, а отже, потребує й репресованих. Наявність людей, готових своїми творами дратувати законну владу, – це одна з умов збереження згаданої рівноваги. Тож ми уклали з країнами, де панує ворожий суспільний лад, таємну угоду. Ми створили спільну організацію, з якою ви дуже розважливо погодились співпрацювати; її завдання – вивозити за кордон книги, заборонені тут, і ввозити книги, заборонені там.

– Тобто книги, заборонені тут, дозволені там, і навпаки...

– Нічого такого. Книги, заборонені тут, заказані й там, і то якнайсуворіше, а книги, заборонені там, у нас не то читати, а й у руки брати не вільно. Але постачаючи ворогам наші заборонені книжки і завозячи їхні, ми, як і вони, маємо двояку вигоду: підтримуємо опозицію проти тамтешнього режиму і плідно обмінюємось досвідом із закордонними поліційними відомствами.

– Мені доручили конкретне завдання, – квапливо уточнюєш ти. – Я повинен нав’язати контакт із функціонерами ірканської поліції, бо тільки вашими каналами твори письменників-дисидентів можуть потрапити нам у руки. (Я звісно ж, мовчу про те, що мені доручено також вийти на прямий контакт з опозиційним підпіллям і, залежно від обставин, вести свою гру за одних проти інших або навпаки).

– Наш архів до вашого розпорядження, – каже головний архівар. – Ви можете ознайомитись із надзвичайно рідкісними рукописами, з первісною редакцією творів, що побачили світ уже після того, як були просіяні через сито п’яти цензорських комісій, кожна з яких перекроювала, перекручувала, вихолощувала текст, аж поки він не став геть понівечений, пересолоджений, невпізнаваний навіть для самого автора. Читати по-справжньому можна тільки у нас, любий пане.

– А ви читаєте?

– Ви хочете спитати, чи я читаю просто так, а не тільки з обов’язку служби? Авжеж. Можна сказати, що кожну книжку, кожний документ, кожний речовий доказ у цьому архіві я прочитав двічі, і обидва рази по-різному. Перший раз – поспіхом, п’яте через десяте, просто щоб знати, до котрої шухляди заховати мікрофільм і до котрої рубрики в каталозі додати нову картку. А тоді, вечорами (а ввечері, після роботи, я лишаюся тут: самі бачите, як тут тихо і приємно), я лягаю на цьому дивані, вставляю в мікропроектор плівку з якимось рідкісним твором з чийогось секретного досье і дозволяю собі розкіш почитати для власного задоволення.

Аркадіян Порфирович закидає ногу на ногу, демонструючи важкі військові чоботи, і розвільнює пальцем комірець свого кителя, обвішаного орденами й медалями. – Не знаю, чи вірите ви в Духа, – раптом додає він. – Я особисто вірю. Вірю в безнастанний діялог Духа із самим собою. І я відчуваю, що цей діялог іде через мої очі, які читають заборонені сторінки. Поліція також є прояв Духа, як і Держава, що їй я служу, Цензура, і всі ті тексти, над якими ми справуємо свою владу. Дух не потребує публіки: він об’являється в тіні, його подих учувається в тому потаємному зв’язку, що існує між секретами змовників і секретами поліції. Щоб оживити Духа, досить і мого читання, відстороненого й безпристрасного, але уважного до найтонших нюансів значення, законних і незаконних. При світлі оцього світильника, в палаці, повному порожніх кабінетів, я розпинаю ґудзики свого мундира й підпускаю до себе духів забороненого, яких невтомно відганяв протягом дня.

Ти мусиш визнати, що слова Генерального директора розрадили і заспокоїли тебе. Коли цей чоловік досі не втратив охоти й інтересу до читання, то значить, у писаному слові є ще щось справжнє, не підтасоване й не сфабриковане силами всевладної бюрократії. Значить, світ не замикається в стінах оцих кабінетів...

– А про змову апокрифістів вам щось відомо? – питаєш ти нарочито холодно й діловито.

– Аякже. Я перечитав купу рапортів з цього питання. Певний час ми обманювали себе, гадаючи, що можемо контролювати ситуацію. Таємні служби великих держав старалися впровадити своїх агентів у цю підпільну мережу, яка, здавалося, обплутала весь світ... Але натхненник і мозок цієї змови, отой Каліостро фальшу, раз-по-раз вимикався нам із рук... Не те щоб ми не знали, хто він. Усі його дані були в нас у картотеці: він числився у нас як перекладач, аферист і шарлатан. Однак справжні мотиви його вчинків лишалися для нас загадкою. Судячи з усього, він не підтримував контактів із тими численними угрупованнями, на які розпалася його таємна організація, хоча й мав певний опосередкований вплив на їх коверзи... А коли він, кінець-кінцем, попався нам до рук, то звербувати його й використати для наших цілей виявилось не так і просто...  Ним рухало не грошолюбство, не жага влади, не амбіції. Здається, він робив усе це ради одної жінки. Щоб завоювати її, а може просто щоб узяти над нею реванш, виграти з нею навзаклад. І щоб збагнути логіку вчинків нашого Каліостро, ми повинні були зрозуміти цю жінку. Хто вона, нам так і не вдалося з’ясувати. Правда, шляхом дедуктивних розумувань ми змогли дізнатися про неї багато цікавого, але всього цього, на жаль, не напишеш у рапорті й не покладеш на стіл начальникові: нашому начальству бракує кебети, щоб вдаватися в такі тонкощі...

– Коли ця жінка читає книжку, – веде далі Аркадіян Порфирович, побачивши, з якою увагою ти ловиш кожне його слово, – вона відкидає всі свої очікування й упередження, щоб бути готовою почути голос, який звучить, коли найменше цього чекаєш, – долинає звідкілясь по той бік книги, по той бік автора, по той бік літературних умовностей, з обшару несказаного, того, що світ не сказав іще про себе і не має слів сказати. Що ж до нього, то він хоче довести їй, що за друкованим рядком не криється нічогісінько, що світ – це всього лиш умовність, фікція, непорозуміння, обман. Якби йшлося тільки про це, то ми могли б легко допомогти йому і продемонструвати те, що він хотів довести. Ми – це я й мої колеги з різних країн, що служимо різним режимам. Багато хто з нас пропонував йому співпрацю. І він не відмовлявся, навпаки... Та ми ніяк не могли зрозуміти, чи то він грав за нашими правилами, а чи ми були пішаками в його руках... А може він був просто божевільний? Тільки я зумів його розколоти: я наказав нашим агентам викрасти його, ми тиждень протримали його в слідчому ізоляторі, а тоді я особисто його допитав. Як виявилося, ним рухало аж ніяк не божевілля, а глибокий відчай. Заклад із тою жінкою він давно уже програв. Вона перемогла. Силою своєї невгасимої цікавости, невгамовної потреби читати вона бачила правду, заховану за найдикішою брехнею, і відчувала разючий фальш у словах, що претендували на абсолютну істину. Що ж лишалося нашому ілюзіоністові? Щоб не порвати останню ниточку, яка зв’язувала його з нею, він і далі сіяв плутанину заголовків, авторських імен, псевдонімів, мов, перекладів, видань, обкладинок, титульних аркушів, розділів, початків, закінчень, – щоб вона, хоч не хоч, звертала увагу на ці знаки його присутности, на це його привітання без надії на відгук. «Я побачив межу своїх можливостей, – сказав він мені. – Коли людина читає, діється щось, над чим я не владний».  Я міг би сказати йому, що перед цією межею мусить зупинитися навіть усюдисуща поліція. Ми можемо перешкоджати читанню, але вже в самому указі про заборону читання можна буде прочитати часточку тої правди, яка ніколи не повинна бути прочитана...

– А що сталося з ним? – питаєш ти з якоюсь турботою, бо бачиш у ньому вже не суперника, а неначе споріднену душу.

– Він був уже пропащий чоловік. Ми могли зробити з ним будь-що: заслати його до виправно-трудових таборів, зробити його гвинтиком у машині нашої спецслужби. Натомість...

– Натомість що?

– Я дав йому втекти. Ми влаштували йому втечу з тюрми, помогли йому таємно виїхати з країни, а тоді він мов у воду впав. Іноді я впізнаю його руку в деяких матеріялах, що трапляються мені на очі... Мушу сказати, якість його писань помітно поліпшилася... Тепер його кредо – містифікація заради містифікації... Ми більше не маємо над ним контролю. На щастя...

– На щастя?

– Завжди мусить лишатися щось, що ми не можемо контролювати... Щоб у влади лишався об’єкт для прикладення зусиль, вільний простір, куди можна тягнути руки... Поки я знаю, що на світі є хтось, хто робить фокуси просто з любови до штукарства, що є жінка, яка читає просто з любови до читання, я переконую себе, що світ триває... І щовечора я сам із головою поринаю в книжку, як ота далека й незнана читачка...

Одразу ж викинувши з голови недоречне зіставлення Людмилиного образа з образом генерального директора, ти радієш апофеозові Читачки, її осяйному образові, що проступає з розчарованих слів Аркадіяна Порфировича, впиваєшся непохитною впевненістю, яку потвердив усезнавець-директор, – упевненістю, що між нею і тобою нема ні таємниць, ні перепон, а Каліостро, твій суперник, став не більше як жалісним привидом, що повільно тане вдалині.

Та задоволення твоє буде не повне, поки не розвіється та мана, що не дає тобі дочитати до кінця ні одної книжки. Тому ти пробуєш поговорити з Аркадіяном Порфировичем і на цю тему теж: – Ми хотіли були подарувати вам для вашої колекції одну з тих заборонених книжок, що мають в Атаґвітанії чи не найбільший попит: роман «Коло розверзлої ями» Калісто Бандери. Та через надмірну ревність нашої поліції увесь тираж цієї книжки пущено під ніж. Втім, є дані, що у вас у країні нелегально, з рук в руки, поширюється переклад цього роману ірканською мовою, виданий у підпіллі на циклостилі. Вам про це нічого не відомо?

Аркадіян Порфирович встає з крісла і довго копається в каталогах. – Калісто Бандера, кажете? Ага, ось воно. На даний момент ця книжка недоступна. Та якщо ви маєте можливість почекати тиждень, максимум два, то у мене є для вас сюрприз, який ви, гадаю, належно оціните. Як доповідають наші інформатори, один із найвидатніших заборонених авторів Ірканії, Анатолій Анатолін, узявся перещепити сюжет Каліста Бандери на ірканських ґрунт. З інших джерел нам відомо, що Анатолін дописує новий роман «Що за історія знайшла тут кінець?» Щоб не допустити його появи у самвидаві, ми підготували спеціяльну операцію: поліція проведе облаву й труси на квартирах дисидентів, і рукопис буде сконфіскований. Тільки-но роман буде в наших руках, ми одразу ж зробимо для вас копію, і ви самі зможете подивитися, чи це, бува, не та сама книжка, яку ви шукаєте.

У тебе в голові умить народжується план. Ти вийдеш на Анатолія Анатоліна сам, напрямки. Ти повинен випередити агентів Аркадіяна Порфировича, заволодіти рукописом раніше за них, щоб не допустити конфіскації роману, а тоді врятувати його й себе самого від ірканської і атагвітанської поліції...

Тої ночі тобі наснився сон. Ти в поїзді, довгому поїзді, що мчить безкраїми просторами Ірканії. Усі подорожні читають грубі книжки в твердій оправі, – у країнах, де газети й журнали не друкують нічого цікавого, така картина зовсім не дивина. Тобі здається, що кожний з твоїх супутників читає один з тих романів, яких тобі не вдалося дочитати до кінця, ба більше, що всі ці романи знайшлися тут, у твоєму купе, але в перекладах незнайомою тобі мовою. Ти силкуєшся прочитати написи на палітурках, хоч і знаєш, що це річ марна, бо написані вони якимсь чужим, незнаним алфавітом.

Один із твоїх попутників виходить у коридор і, щоб ніхто бува не сів на його місце, лишає там книжку з закладкою між сторінками. Тільки-но він зачинив за собою двері, як ти хапаєш його книжку й починаєш гортати сторінки, дедалі більше переконуючись у тому, що це одна з тих, які ти шукаєш. І в цю мить ти зауважуєш, що всі, хто є в купе, обернулись до тебе й дивляться на тебе загрозливим поглядом, явно не похваляючи твою безтактну поведінку.

Щоб приховати своє збентеження, ти підводишся й виглядаєш у вікно, не випускаючи з рук чужої книжки. Поїзд стоїть на розвилці перед якимось забутим у бога полустанком, чекаючи на сигнал семафора. Навколо сніг і туман, не видно нічогісінько. На сусідній колії стоїть іще один поїзд, що їде в протилежному напрямі; всі вікна в ньому запотіли зсередини. Раптом рука в рукавичці починає коловими рухами протирати одно з віком, прямо навпроти тебе, частково повертаючи йому первісну прозорість: за шибкою зарисовується жіноча постать у пишній, мов хмарка, шубі. – Людмило... – кличеш ти її, – Людмило, книжка.... – пробуєш сказати ти більше жестами, ніж голосом, – книжка, що ти шукаєш, я її вже знайшов, вона тут... – Ти силкуєшся опустити скло, щоб дати Людмилі книжку, просунувши її між бурульками, що густим частоколом звисають з даху поїзда.

– Книжка, що я шукаю, – каже розпливчаста постать, що також простягає тобі книжку, схожу на твою, – показує світ після кінця світу, дає відчуття того, що світ є межа й кінець усього сущого, що єдина річ, яка є в світі, – це кінець світу.

– Воно не зовсім так, – кричиш ти, і шукаєш серед незнайомих букв на нечитальних сторінках якусь фразу, що послужила б аргументом проти Людмилиних слів. Але поїзди рушають і роз’їжджаються в протилежних напрямах.

Зимний вітер мете парками й садами ірканської столиці. Ти сидиш на лавці, чекаючи на Анатолія Анатоліна, що повинен принести тобі рукопис свого нового роману, «Що за історія знайшла тут кінець?» Коло тебе сідає молодик з густою русявою бородою, в довгому чорному пальті й цератовому кашкеті. – Вдавайте, мовби нічого не сталося. В парках завжди повно шпигів.

Густі кущі ховають вас від сторонніх очей. Невеличкий жмуток паперу перекочовує з внутрішньої кишені довгого Анатолієвого пальта в кишеню твоєї короткої куртки. – Я мусів розкласти сторінки по різних кишенях, а то напхана папером кишеня одразу б мене виказала, – каже він, дістаючи з унутрішньої кишені жилета ще з десяток аркушів, згорнутих трубочкою. Вітер вириває в нього з рук одну із сторінок. Він кидається за нею. Збирається дістати ще кілька аркушів з передньої кишені штанів, але з кущів вискакують двоє агентів у цивільному і забирають його під арешт.

ЩО ЗА ІСТОРІЯ ЗНАЙШЛА ТУТ КІНЕЦЬ?

Я прямую широким Проспектом нашого міста й подумки скасовую ті елементи, що їх я вирішив не брати до уваги. Я проходжу повз палац, де міститься одне з міністерств. Фасад його переобтяжений каріятидами, колоннами, балюстрадами, цоколями, метопами, консолями, і я відчуваю потребу звести його до гладкої вертикальної поверхні, непрозорого скляного листа, найтоншої перетинки, що розділяє простір, не створюючи зачіпок для зору. Та навіть після такого спрощення палац нестерпно давить і гнітить мене, тож я вирішуюю зліквідувати його без останку. Лишається тільки молочно-біле небо, що нависає над голою землею. Таким самим чином я скасовую ще п’ять міністерств, три банки й кілька хмарочосів великих компаній. Світ надто складний, надто заплутаний, надто перевантажений різноманіттям, і щоб хоч якось у ньому жити, треба нещадно його проріджувати.

У тисняві Проспекту я раз-по-раз зустрічав людей, бачити яких мені, з різних на те причин, було не дуже приємно: моїх начальників – бо вони нагадували мені про моє підлегле становище, а також моїх підлеглих – бо мені ненависна думка про ту владу, якою я наділений; влада ця здається мені жалюгідною, не менш жалюгідною ніж та заздрість, низьковклінність, злоба, яку вона породжує в інших. Я без вагань скасовую і тих, і других. Краєм ока я бачу, як вони тоншають і розвіюються хмаркою туману.

Під час цієї процедури треба було вважати, щоб не зачепити звичайних перехожих, чужих, незнайомих людей, що ніколи не завдавали мені ніякої прикрости: треба визнати, що серед них трапляються особи з милими, інтелігентними обличчями. Та коли в світі навколо мене залишиться тільки натовп чужих і незнайомих, на мене вмить накотиться почуття самотности і розгублености. Тому краще буде скасувати й їх, і то не вроздріб, а гуртом, щоб більше вже про них не думати.

У спрощеному світі в мене більше шансів зустріти тих небагатьох людей, яких мені приємно зустрічати, наприклад Франтішку. Франтішка – моя подруга. Щоразу, коли я бачу її, я відчуваю невимовну радість. Ми жартуємо, сміємося, розповідаєм одне одному всякі дурнички, яких, мабуть, не розповідали б нікому іншому, – та коли ми обговорюємо їх між собою, вони виявляються цікавими для нас обох. І замість прощання ми завжди кажемо одне одному, що нам конче треба побачитися знову, і то якнайскоріше. Але минають місяці, аж поки мені знову пощастить випадково спіткати її на вулиці; радісні вигуки, сміх, обіцянки побачитися знову, – але ні я, ні вона не робимо нічогісінько, щоб цю зустріч зорганізувати, може тому, що ми обоє знаємо: це було б уже не те. Тепер, у простішому, просторішому світі, в якому події, не здавлені тіснявою обставин, зможуть розвиватися своїм ходом, в якому наші з Франтішкою зустрічі стануть частіші, а наші стосунки трохи проясняться – може, в напрямі спільного життя або подружнього зв’язку, який втягне в свою орбіту наші родини, наших предків і нащадків, рідних і двоюрідних братів та сестер, подарує нам спільних друзів і знайомих, поєднає наше майно й наші прибутки, поставить хрест на всіх тих умовностях, що безмовно ваготять над нашими розмовами, обмежуючи їх тривалість до кількох хвилин, – у цьому новому світі зустріч із Франтішкою буде ще радісніша, ще приємніша. Тому, цілком природньо, я стараюся створити всі умови для того, щоб наші шляхи знову перетнулися. Зокрема, я скасовую всіх дівчат у світлих шубках на кшталт тої, що була на Франтішці під час нашої останньої зустрічі, – щоб побачивши її здалеку, я міг бути впевнений, що це саме вона, і не боявся непорозуміння чи розчарування. Заодно я скасував і всіх молодих чоловіків, що, судячи з їх вигляду, могли б бути Франтіщиними приятелями і, не виключено, мали от-от зустрітися з нею, чей навіть умисно, затримавши її приємною розмовою в ту саму мить, коли вона повинна б була чисто випадково стрітися зі мною.

Я трохи заглибився в деталі особистого порядку, та це не повинно створювати враження, начебто в своїх діях я керуюся передовсім банальними індивідуальними інтересами. Я-бо стараюся діяти в інтересах загалу (а отже і в своїх власних інтересах, але опосередковано). Отож для початку я зліквідував усі державні установи, що траплялися мені на шляху, і то не тільки самі споруди з їх брамами, коридорами, передпокоями-почекальнями, з їх картотеками, циркулярами та досье, а й усіх начальників відділів, генеральних директорів, старших інспекторів, виконувачів обов’язків, штатних і позаштатних співробітників. Я вчинив так, бо вважав їх існування шкідливим та й просто зайвим з погляду загальної гармонії.

О цій порі юрми службовців висипають із перегрітих установ на вулицю, застібають пальта з комірцями із штучного хутра і напихаються в автобуси. Я кліпаю очима, і вони щезають: тільки поодинокі перехожі видніються вдалині на безлюдних вулицях, з яких я вже подбав усунути і автобуси, й вантажівки, й легкові авто. Мені приємно бачити проїзну частину порожньою і гладкою, мов доріжка в кегельбані.

Далі я скасовую казарми, вартівні, комісаріяти; всі люди в уніформі зникають, мов ніколи й не існували. Тут я, здається, поспішив: під гарячу руку попали також і пожежники, поштарі, двірники й інші категорії, що могли заслужено розраховувати на поблажливіше до себе ставлення. Та що зроблено, того не вернути: я не можу топтатися на місці, застановляючись над такими тонкощами. Щоб не створювати незручної ситуації, я поспішив скасувати також пожежі, листи і сміття. Зрештою, від усього цього були самі тільки клопоти.

Я допевняюся, щоб не лишилось ні одної лікарні, шпиталю, богадільні: скасування всіх медиків, санітарок і хворих здається мені єдиною запорукою загального здоров’я. Далі я беруся за суди й трибунали вкупі з адвокатами, обвинуваченими й потерпілими, а тоді за тюрми з ув’язненими і тюремниками разом. Тоді скасовую університет з усім професорсько-викладацьким складом, академію наук і мистецтв, музей, бібліотеку, пам’ятки історії та культури разом із відділом їх охорони, театр, кіно, телебачення, газети. Глибоко помиляється той, хто гадає зупинити мене гаслами про любов до культури.

Тоді доходить черга й до економіки, що надто довго досаждала нам своїми непомірними претензіями, диктуючи, як нам жити. Годі! Одна за одною я зліквідовую всі крамниці, починаючи з тих, де продають товари першої потреби, і закінчуючи тими, де торгують предметами розкоші й іншим безділлям: спочатку я очищаю вітрину від краму, далі усуваю прилавки, полиці, продавчинь, касирок, завідувачів відділів. Юрба клієнтів якусь мить стоїть оторопіло, хапаючи руками порожнечу й безпорадно спостерігаючи, як розчиняються в повітрі возики для покупок, – а тоді й сама поринає в небуття. Від споживчого сектора я переходжу до виробничого: скасовую промисловість, важку й легку, зліквідовую сировинні запаси та джерела енергії. А сільське господарство? І його туди само! А щоб ніхто не казав, наче я виступаю за регрес до первісногромадського ладу, я скасовую також мисливство і рибальство.

Природа... Ах-ах, не думайте, ніби я не розумію, що всі ці розмови про охорону природи – просто красиве дурисвітство. Згинь! Хай буде тільки товща земної кори під ногами і безкрая порожнеча навколо.

Я далі прямую Проспектом, який тепер нічим не вирізняється з обмерзлої пустельної рівнини, що стелиться далеко за небокрай. Скільки сягає око, не видно ні стін, ні навіть гір чи пагорбів; немає ні річок, ні озер, ні морів: тільки пласка просторінь і сірий лід, твердий, наче базальт. Зрікатися речей зовсім не так важко, як можна подумати: тут головне почати. Тільки-но тобі вдалось відкинути й уневажнити щось, що здавалося тобі істотним та важливим, як ти починаєш розуміти, що можеш перебутися й без чогось іще, а тоді й без багатьох-багатьох інших речей. І от я йду цією пустельною поверхнею, що зветься світом. Понад землею дме вітер, що разом із дрібним мокрим снігом кидає мені під ноги останні рештки минулого світу: гроно спілого винограду, яке, здається, тільки що зірване з лози, вовняний черевичок для немовляти, добре змащений карданний шарнір, сторінка, видерта з невідомого іспанського роману, що в ньому йдеться про якусь жінку на ім’я Амаранта. Коли ж воно все перестало існувати, кілька секунд чи багато віків тому? Я геть утратив відчуття часу.

Ген удалині, куди біжить ця смуга небуття, яку я й далі називаю Проспектом, я бачу тоненьку постать у шубці з світлого хутра: це Франтішка! Я впізнаю зграбну ходу її ніг у високих чобітках, її роки, закладені в муфту рукавів, довгий смугастий шалик, що розвівається на вітрі. Морозне повітря і пуста земля забезпечують чудову видимість, та даремно я розмахую руками, намагаючись привернути її увагу: вона не може мене впізнати, ми ще надто далеко одне від одного. Я рухаюся вперед розмашистими кроками, – принаймні, мені здається, що я рухаюся вперед. Аж раптом на шляху між мною і Франтішкою зарисовуються якісь тіні: це люди, чоловіки в плащах і капелюхах. Вони чекають мене. Хто ж це може бути?

Я підходжу трохи ближче й упізнаю їх: це колеги з відділу «Д». Як сталося, що вони лишились тут? Що вони тут роблять? Я думав, що скасував їх ще тоді, як розбирався з персоналом усіх державних установ? Чому вони стоять між мною і Франтішкою? «Зараз я їх зліквідую!» кажу я собі й зосереджуюсь. Та де там: їм хоч би що.

– О, то й ти тут, – вітаються вони зі мною. – Ти теж із нами? Браво! З твоєю допомогою ми все успішно зачистили.

– Як так? – скрикую я. – То ви теж усе скасовували?

Тепер я розумію, чому, коли я обертав у нівець навколишний світ, мене весь час муляла думка, що десь я та й перестарався.

– Але ж, скажіть, хіба не ви безустанно говорили про те, щоб розвивати, зміцнювати, примножувати...?

– І що з того? Тут нема ніякої суперечности... Все це чудово вписується в логіку наших розрахунків... Лінія розвитку починається з нуля... Ти й сам знаєш, що ситуація зайшла була в глухий кут і невпинно погіршувалася... Не було іншого виходу, як самим очолити процес... Як правило, те, що в короткій перспективі здається бездіяльністю, в перспективі довшій може обернутися дієвим стимулом...

– Та ж я не мав на думці нічого такого.... Моя мета була зовсім інша... Я проріджував світ геть інакше... – протестую я, а про себе думаю: «Вони глибоко помиляються, коли гадають, що я танцюватиму під їхню дудку!»

Мені не терпиться повернути все навспак, воскресити речі, що заповнювали світ, – одна за одною, по черзі, або всі разом, – щоб їх строката й дотикальна матерія стіною протиставилась цим планам, спрямованим на повне торжество небуття. Я заплющую очі, а тоді поволі розплющую в надії, що знов опинюся на Проспекті, де кишать машини, де ліхтарі о цій порі, напевно, вже горять жовтавим світлом, де в кіосках продаються свіжі випуски газет. Але нічого не змінилося: порожнеча навколо зяє дедалі страшнішою пусткою, жіночий силует на обрії поволі віддаляється, мовби хоче сховатися за кривизну земної кулі. Невже ми єдині, хто залишився на світі? З дедалі більшим жахом я починаю усвідомлювати те, що сталося: світ, що його я хотів скасувати власним вольовим рішенням, яке я кожної миті міг би переглянути, скінчився насправжки.

– Треба бути реалістом, – кажуть функціонери з відділу «Д». – Досить тільки озирнутися. Цілий усесвіт... скажімо так, перебуває на етапі трансформації... – і вони показують на небо. Сузір’їв не впізнати: зорі де розсіялися, де згромадилися купами. На карті небес усе перемішалося: скрізь одна за одною вибухають нові зорі, а старі, зблимнувши востаннє, погасають.

– Важливо, щоб тепер, коли прийдуть нові, відділ «Д» був максимально ефективний і належно укоплектований кадрами, щоб усі його функціональні підрозділи працювали в нормальному режимі...

– А хто вони такі, ці «нові»? Що їм треба? Що вони збираються робити? – питаю я і бачу, що на поверхні, яка відділяє мене від Франтішки, з’являється тонесенька тріщина. Тріщина повзе, звиваючись і розтинаючи землю, мов та змія, загадкова й підступна.

– Поки що рано про це говорити. Поки що нам із нашою системою понять нема змоги сказати про них що-небудь певне. Ми ще не можемо їх навіть бачити. Але нема сумніву, що вони є, і ми з самого початку мали дані про те, що вони появляться... Однак є ще й ми, і вони не можуть цього не знати. Ми уособлюємо єдино можливий зв’язок із тим, що було передше... Вони потребують нас, вони не можуть не звернутися до нас по допомогу і мусять довірити нам практичне управління тим, що залишилося... Тому світ, коли він почнеться знову, буде такий, як ми захочемо...

Ні, думаю я, той світ, який я хотів би бачити довкола себе і Франтішки, не може бути їхнім світом; я пробую зосередитися й уявити в усіх деталях те місце, де мені б хотілося бути з Франтішкою у цю саму мить, – наприклад, кафе, де повно дзеркал, а в них відбиваються кришталеві люстри, де оркестр грає вальс, і звуки музики линуть над мармуровими столиками, над філіжанками з гарячою кавою і над вершковими тістечками. А надворі, за матовим склом вітрини, світ повний людей і речей не дає засумніватися в своєму існуванні: в існуванні світу приязного й ворожого, в існуванні речей, яким можна радіти, і речей, проти яких треба боротися... Я з усіх сил намагаюсь уявити цю картину, але розумію: цього замало, щоб вона заіснувала. Небуття дужче за мене, воно опанувало всю вселенну.

– Нав’язати контакт із ними буде непросто, – ведуть далі ті, з відділу «Д». – Треба бути обережними, щоб не припуститись помилки і не лишитись поза грою. Ми подумати, що саме ти міг би забезпечити нам довіру нових. Під час фази ліквідації ти добре себе зарекомендував. Крім того, з усіх представників старої адміністрації ти найменше скомпрометований. Саме ти повинен представляти нас перед новими, ти повинен пояснити, що таке відділ «Д» і що ми могли б прислужитися їм у виконанні різних нагальних завдань... Зрештою, сам уже дивись, як ліпше усе влаштувати...

– То я пішов, пішов шукати нових... – поспішно заявляю я, бо розумію, що коли зараз же не спекаюся їх і не побіжу до Франтішки, щоб порятувати її, то вже за хвилину буде надто пізно, і пастка захряснеться. Я пускаюся бігти до неї, щоб ті, з відділу «Д» не затримали мене своїми розпитами чи вказівками. Я біжу по льодяній кірці просто до неї. Цілий світ звівся до аркуша паперу, на якому неможливо написати нічого, окрім абстрактних слів, так ніби запас конкретних назов вичерпався до решти. Якби вдалося написати хоча б слово «пляшка», то з’явилася б можливість написати також і «сковорідка», «підлива», «димар», але стилістика тексту цього не допускає.

Я бачу, як земля між мною і Франтішкою починає западатися, вкривається борознами, тріщинами, розколинами. Кожної миті моя нога грозить провалитися в нову пастку. Розломини стають дедалі глибші, і ось уже між мною і Франтішкою розверзається провалля, прірва! Я стрибаю через неї і бачу, що там, у глибині, нема ніякого дна, а тільки ніщо, яке простягається в безконечність. Я біжу по кусках світу, розкиданих у порожнечі. Світ розвалюється... Ті, з Відділу «Д», кричать до мене й розпачливо махають руками, щоб я спинився й вертав назад... Франтішко! Ось, останній стрибок, і я коло тебе!

Вона тут, переді мною, уміхається, в очах у неї зблискують золоті іскорки, її личко трохи розчервонілося від холоду. – О, то це ж ти! Щоразу, як проходжу проспектом, неодмінно зустрічаю тебе! Тільки не кажи мені, що ти гуляєш тут цілісінькими днями! Слухай-но, я знаю одне кафе тут за рогом, там повно дзеркал і оркестр грає вальс: запросиш мене?

ХІ

Пора, читачу, щоб твоє бурхливе плавання завершилось, нарешті, в тихій гавані. Яка пристань буде для тебе безпечніша й миліша од великої бібліотеки? Мабуть, вона є і в тому місті, звідки ти подався був у мандри і куди повернувся після навколосвітньої подорожі від одної книжки до іншої. Тепер у тебе жевріє надія, що всі десять романів, які вислизнули тобі з рук, знайдуться там, у бібліотеці.

І от тобі випала вільна днина без зайвих клопотів. Ти йдеш до бібліотеки, риєшся в шухлядках каталогу, -- і ледве стримуєш радісний крик, точніше, десять криків, бо всі ті автори й книжки, що ти шукав, справно зареєстровані в картотеці.

Ти заповнюєш бланк замовлення і здаєш його бібліотекарю. За якийсь час тобі кажуть, що в каталозі, мабуть, помилка з шифром, що замовленої книжки не знайшлося, але вони ще пошукають. Ти відразу замовляєш другу: тобі кажуть, що вона на руках, але не можуть з’ясувати, кому й коли її видали. Третю книжку саме віддали в оправу, і буде вона аж за місяць. Четверта зберігається у книгосховищі, яке цими днями закрили на ремонт. Як не одне, то друге, – але всі книжки, що ти замовляєш, виявляються недоступними.

Поки бібліотекарі далі провадять свої пошуки, ти терпеливо ждеш, сидячи за столом разом із іншими, щасливішими читачами, заглибленими в своє читання. Ти витягуєш шию наліво й направо, щоб підзирнути в чужу книжку: ануж один із них читає саме ту, що ти шукаєш.

Очі читача, що сидить перед тобою, замість упертися в розгорнуту книжку, яку він тримає в руках, блукають десь у просторі. Однак їх погляд зовсім не розсіяний: рухам блакитних зіниць товаришить напружена зосередженість. Раз-по-раз ваші погляди перетинаються. І от одної миті він заговорює з тобою, а точніше, починає говорити в порожнечу, хоча звертається, безперечно, до тебе.

– Не дивуйтеся, що я весь час блукаю поглядом не знати де. Це я так читаю. Фактично, тільки так я можу мати якусь користь із читання. Коли книжка мені справді цікава, то досить мені прочитати пару рядків, як мій розум, захоплений якоюсь думкою, що навіяв текст, якимось почуттям, питанням, образом, пускається берега й починає стрибати від думки до думки, від образу до образу, спрямовуючи мене дорогою фантазій і розмірковувань, яку я мушу пройти до кінця і яка заводить мене так далеко, що книжка зникає ген за обрієм. Читання як стимул мені конче потрібне, і то не абияке чтиво, а щось вартісне, дарма що з жодної книжки мені не вдається прочитати більше, як кілька сторінок. Утім, навіть ці кілька сторінок відкривають переді мною цілі всесвіти, яких мені не зглибити за все життя.

– Я вас чудово розумію, – пристає до розмови другий читач, повертаючи до тебе восково-бліде лице з розчервонілими від читання очима. – Читання з істоти своєї переривчасте і фрагментарне. Скажу більше: сам об’єкт читання являє собою сукупність точок, матерію розпилену і розсіяну. На безкраїх просторах написаного увага читача схоплює найменші елементи: словосполуки, метафори, синтаксичні структури, логічні пов’язання, лексичні особливості, – і виявляє в них силу-силенну напрочуд концентрованих значень. Це як елементарні частинки: вони становлять ядро твору, а навколо нього обертається все решта. Або як вікнина в осередді виру, що всмоктує і поглинає швидкий потік. У цих вузеньких просвітах зблискують ледь помітні спалахи тої істини, яку хоче донести до нас книга, в них проступає глибинна сутність твору. Міфи й таїнства складаються з крихітних недотикальних зернин, що назбирувались віками, як ото збирається пилок на лапках у метелика. Тільки той, хто сповна це зрозуміє, може сподіватися на одкровення й осяяння. Тому-то я, – на відміну від вас, добродію, – не можу ні на мить відвести погляд від друкованих рядків. Я не маю права відволікатися, щоб часом не проґавити якийсь дорогоцінний натяк або навід. Щоразу, коли я натикаюсь на один із таких згустків значення, я мушу копати ще глибше й глибше, щоб перевірити, чи цей самородок, бува, не приведе мене до золотої жили. Тому для мене читання не має кінця: я перечитую книжки знов і знов, шукаючи між складками фраз потвердження своїм новим відкриттям.

– Я теж відчуваю потребу перечитувати те, що вже колись читав, – каже третій читач. – Та щоразу, коли я щось перечитую, мені здається, що це нова книжка і що я читаю її вперше. Може, то я змінююсь і бачу в книжці речі, яких раніше не помічав? А може читання – як рівняння з багатьма змінними, а тому його результат ніколи не буває такий самий? Щоразу, коли я хочу оживити почуття, що викликала в мене книга, я дізнаю безлічі нових і несподіваних вражень, але не можу повернути тих, давніх. Іноді мені здається, що в проміжках між читанням і перечитуванням я роблю певний поступ: наприклад, глибше проникаю в дух тексту або, навпаки, збільшую критичну дистанцію. Та частіше я просто нагромаджую в пам’яті враження від різних прочитань тої самої книги: захоплені, прохолодні, неприязні, що розкидані в часі без ніякої перспективи, не пов’язані  між собою ніякою ниткою. Тому я дійшов висновку, що читання – це діяльність безпредметна. Точніш, її властивий предмет – це вона сама. А сама книжка – тільки допоміжний засіб або й просто зачіпка.

Тут до розмови долучається четвертий читач. – Я можу погодитися, що всяке читання глибоко суб’єктивне, але не в тому відосередковому сенсі, який ви вкладаєте в ці слова. Кожна нова книжка, яку я читаю, стає сторінкою тої єдиної, всеохопної книги, яка є сумою всіх книг, що я прочитав. Утім, це не так просто: щоб стати частиною цієї узагальненої книги, кожна конкретна книжка повинна зазнати перетворення, вступити у зв’язок із тими, які я прочитав раніше, ставши їх потвердженням, розвитком, спростуванням, тлумаченням або хоч би приміткою до них. Я роками приходжу в цю бібліотеку і досліджую її том за томом, шафа за шафою, а проте я міг би легко довести вам, що весь цей час я тільки й роблю, що читаю одну-однісіньку книгу.

– Так само й для мене всі прочитані книжки – це шлях до одної-єдиної книги, – каже п’ятий читач, визираючи з-за купи грубих томів. Але цей шлях іде назад у часі, цю єдину книгу я бачу тільки в своїх спогадах. То була історія, що передувала всім іншим історіям. У всіх історіях, що я тепер читаю, я чую її далеке відлуння, та воно згасає ще до того, як я встигну в нього вслухатись. Я читаю книжки тільки для того, щоб віднайти цю книгу, прочитану колись у дитинстві, але я пам’ятаю з неї надто мало, щоб мої пошуки увінчалися успіхом.

Шостий читач, який досі блукав навколо, задерши голову, й оглядав шафи з книгами, підходить до вашого столу. – Для мене найважливіший момент – це той, який передує читанню. Іноді самої тільки назви досить, щоб розбудити в мені нестримне бажання прочитати книгу, якої, може, й зовсім не існує. Іноді це початок книжки, її перші фрази... Словом, коли вам, щоб полинути думками в хмари, треба зовсім небагато, то мені досить іще меншого: очікування читання.

– А мені, навпаки, важливий кінець, – каже сьомий, – але кінець справжній, остаточний, укритий темрявою, пункт прибуття, до якого спрямовує мене книжка. Читаючи, я також шукаю просвітів, – каже він, киваючи на чоловіка з розчервонілими очима, – але мій погляд бігає між рядками, щоб розгледіти те, що мріє вдалині, на широких просторах по той бік слова «кінець».

Нарешті з’явилася можливість і тобі впасти в слово. – Панове, насамперед мушу сказати, що в книжках я люблю читати тільки те, що написане. Я люблю пов’язувати всі деталі в одну цілість, люблю прочитувати певні книги, щоб ніколи до них більше не вертатися. Мені подобається бачити відмінності між книжками, знаходити в нових книжках щось нове. А найбільше я люблю книжки, які можна прочитати від початку до кінця. Та останнім часом щось тут не ладиться: мені здається, що тепер у світі є тільки історії, що зупиняються на півдорозі й обриваються на півслові.

П’ятий читач відповідає: – Так само й зі мною. З тої історії, що про неї я казав, я чудово пам’ятаю початок, але не можу пригадати всього решта. Це мала б бути оповідка з «Тисячі й одної ночі». Я переглянув силу-силенну різних видань, різних перекладів десятками мов. Подібних історій є чимало, і кожна має  багато варіянтів, та тої, що я шукаю, нема. Може, я прочитав її вві сні? Хай там як, а я знаю, що не матиму спокою доти, доки не розшукаю її і не взнаю, як вона кінчається.

– Одної ночі халіф Гарун аль-Рашид, – так починається історія, яку, зваживши на твою цікавість, він погодився розповісти, – потерпаючи од безсоння, перевдягнувся торговцем і пішов бродити вулицями Багдада. Човновий переправив його на той берег Тігру, й він опинився перед воротами саду. В саду він побачив жінку, прекрасну, як місяць, що сиділа на краю водойми і співала, приграючи на лютню. Рабиня завела халіфа в палац і сказала йому вдягти плащ шафранового кольору. Тепер та жінка, що була співала у саду, сидить перед ним на срібному троні. «Бракувало тільки тебе, – мовить вона. – Ти спізнився». І каже йому сісти на подушку поруч неї. «Шляхетні панове, ви присягнули коритись мені сліпо й безмовно, і тепер настав час випроби», – мовить жінка, знімаючи з шиї перлове намисто. «В цьому намисті шість білих перлин і одна чорна. Зараз я розірву нитку і зсиплю перлини в оніксову чашу. Кому з вас судилося витягнути чорну перлину, той повинен буде вбити халіфа Гаруна аль-Рашида і принести мені його голову. Якщо він виконає завдання, то в нагороду зможе взяти мене за жінку. Та якщо він відмовиться вбити халіфа, то інші шестеро уб’ють його самого, а тоді знову тягнутимуть жереб». Гарун аль-Рашид з острахом розкриває долоню, бачить чорну перлину і, повертаючись до жінки, мовить: «Я корюсь долі й твоєму наказові, але з однією з умовою. Скажи мені, якої образи завдав тобі халіф, що ти так сильно його ненавидиш», – питає він і з нетерпінням чекає на відповідь.

Що ж, і цей уривок дитячої оповідки доводиться дописати до списку книжок, що обірвались на найцікавішому. Та як же називається ця книжка?

– Якщо вона й мала назву, то я її теж забув. Самі назвіть, як хочете.

Ти думаєш, що слова, якими обривається ця казка, добре віддають дух «Тисячі й одної ночі». Тому ти береш картку із списком книжок, що їх ти марно сподівався знайти в бібліотеці, і дописуєш: Питає він і з нетерпінням чекає на відповідь.

– Можна поглянути? – питає шостий читач, бере в тебе з рук список, скидає окуляри для короткозорих, ховає їх у футляр, відкриває інший футляр, дістає з нього окуляри для далекозорих, одягає і читає вголос:

«Якщо подорожній одної зимової ночі, неподалік од хутора Мальборк, схилившись над краєм урвища, не боячись ні висоти, ні запаморочення, дивиться вниз, де згущається темрява, в мереживі перехрещених ліній, в мереживі переплетених ліній, на килимі з листя, залитому світлом місяця, коло розверзлої ями, – Що за історія знайшла тут кінець? –  питає він і з нетерпінням чекає на відповідь».

Він посунув окуляри на чоло. – Авжеж, я читав роман, що отак починається, – каже він, – далебі читав... То у вас є тільки цей початок, і ви хочете знайти продовження, я так розумію? Біда в тому, що колись усі романи починалися однаково: хтось іде безлюдною вулицею і бачить щось, що привертає його увагу, щось, що криє в собі наче таємницю або засторогу. Він заходжується шукати розгадки – і пішло-поїхало...

– Послухайте, тут якесь непорозуміння, – пробуєш втрутитися ти, – це не текст... це тільки заголовки... Подорожній...

– А-а, подорожній фігурує тільки на перших сторінках, далі про нього вже не згадується – він свою роль зіграв... Роман не про нього...

– Так, але мене цікавить зовсім інше – я хочу знати, як кінчається історія про...

Сьомий читач перебиває тобі мову: – Ви гадаєте, кожна історія повинна мати початок і кінець? Колись, у старовину, всі книжки кінчалися однаково: після довгих поневірянь герой і героїня або одружувались, або гинули. Найглибший сенс, який лежить в основі всіх романів, – мов та монета, має два боки: неперервність життя і невідворотність смерти.

Ти якусь мить розмірковуєш над цими словами, а тоді блискавично вирішуєш, що повинен оженитися з Людмилою.

ХІІ

Тепер, Читачу й Читачко, ви чоловік і жінка. На широкому двоспальному ліжку ви читаєте кожен своє.

Людмила закриває свою книжку, вимикає коло себе лямпу, кладе голову на подушку й каже: – Ти теж гаси вже світло. Не втомився ще читати?

А ти: – Хвильку ще, хвилечку. Я саме дочитую роман Італо Кальвіно. Називається: «Якщо подорожній одної зимової ночі».

[1] Списки слів узято з видання «Електронні вибірки сучасної літературної італійської мови», за ред. Маріо Алінеї (Болонья, 1973), присвяченого трьом романам італійських письменників.

Content

Кальвино Итало Якщо подорожній одної зимової ночі