Микітчак Тарас Ігорович

Чорне й біле в сірих тонах

Тарас Микітчак

Чорне й біле в сірих тонах

-1-

«Пасма чорного туману тягнулися за ним услід, заплутували ноги, лизали обличчя, намагалися заповзти у мозок, але натикалися там, всередині, на стіну. Кидалися на неї, прилипали, пнулися по гладкій поверхні догори і вкотре безсило зривалися й поверталися в темні провалля, в темні закапелки темної душі, руками якої вони й були. Володар Чорного Туману дивився на чоловіка з найвищої вежі свого палацу. Бездонні, як світ, очі злого чаклуна ретельно слідкували за кожним кроком непроханого й водночас такого жаданого гостя, що порушив спокій його мертвих боліт. Слідкували за кожним кроком, за кожним помахом вій, за кожним ударом серця, щоб крізь них зазирнути в глибини його свідомості, щоб побачити, чим і як він живе, про що мріє, щоб відшукати той стрижень, який не дає всесильному володареві зламати й знищити цю просту людину. Яка ж сила перетворює бажання, впертість і витривалість цієї людини у непробивний для зла моноліт? Чаклун знав: цю силу називають коханням. Кохання? Колись його спізнав і Володар Туману. Але як ці брудні, хтиві й просякнуті безсилими стражданнями почуття можуть підтримувати, берегти й вести вперед? Чи, може, те, що цей чоловік заховав за своєю стіною всередині, не є коханням? Чи його кохання інакше, ніж кохання чаклуна? Може, воно піднімає, очищує й зміцнює, а не загиджує душу гнилими червами, не розпікає серце отруйним вогнем нікчемності? Ще жодного разу трясовину не пройшов ні воїн, ні чаклун, ні мудрець. Можливо, болото Чорного Туману подолав би якийсь святий, але тут святих людей нічого не цікавило. Зрештою, цей чоловік не був святим, так само як не був хорошим воїном, не володів магією й не творив чудеса. Щоправда, одне чудо за ним уже є: він прийшов у болота й досі був живий!

Коли Дібровник увійшов у володіння Чорнотуманника, той зрадів. Ще один! Ще одна жертва, яку можна поступово позбавляти розуму, ламати волю, забирати надію, стирати мрії й аж тоді, на дні найглибшого розпачу, вбити! Але цього не сталося. Жінка, прикута до скелі за болотом, жінка, через яку Чорнотуманника спопеляло те, що він називав коханням, — ця жінка, наче промінь серед мороку, вела Дібровника крізь усі перешкоди. Чаклун опустив руки від безсилля. Його тілом, висушеним чорними пристрастями, пробіг мороз, і наступної миті Дібровник ступив на тверду землю. І чорний туман безсило відпустив його».

Красиво?

Мабуть, що так. Непогана основа, яку ще належить вичитати, відточити кострубаті місця, сплести зі слів вигадливий мистецький візерунок, щоб ці плетива зажили своїм окремим життям, і відчути їх по-новому, після того, як вони кілька днів відлежаться на журнальному столику списаними аркушами.

Кохання.

Письменник пробіг поглядом написане й усміхнувся. Фантазія про щастя, заради якого не шкодуєш нічого. Високі взаємні почуття, незламна воля, віра в недосяжне й мужність не зраджувати самому собі. Все те, чого в житті ти ніколи не зазнав.

Добрик Лісовий відірвався від білого паперу з чорними намистинками слів і глянув за вікно.

Навпроти його будинку матово поблискували ряди маленьких вікон на сірій стіні. Здавалося, це квадратні калюжі посеред сірої бетонної дороги, які не вміють ловити у своє лоно сонце. Жовта барва їхніх підвіконь зникла під шаром дощового бруду. Мокрі плями на стінах вказують, де в бетонних нутрощах зачаїлися жили водопровідних труб. Звідси не видно неба. Сюди навіть не проникає сонячне проміння. Вертикальний тунель із чотирьох стін, в який жителі клаустрофобних комірок-квартирок плюють слиною й жовчю, куди викидають обгортки від продуктів, використані презервативи й недопалки. З дна тунелю не долинають співи птахів чи шелест гілок — лише гомін, вереск дітей удень та лайка і дурнуваті крики підлітків уночі. Якщо звіситись зі свого підвіконника й глянути вниз, то побачиш закупорений з усіх сторін сірий квадрат, завалений сміттям. Сміття домовласники вивозять раз на місяць, коли сморід стає вже нестерпним. Якщо глянути вгору, то в тонкій рамці ринв видно клапоть неба — переважно молочно-сірого неба чи вогнисто-фіолетового, якщо бувають вогнисті й фіолетові кольори брудними. Інколи, весною чи восени, зарамлене небо вражає глибиною своєї блакиті. Новенька блакитна кришка для старого смітника. Але взагалі-то Добрик ніколи не звішувався з вікна й не дивився ні вгору, ні, тим більше, вниз. Із вікна звішуються лише самогубці. Єдина не сіра пляма за вікном — шапка моху на карнизі біля водостічної труби.

Погляд утік із-за вікна й почав блукати власним помешканням.

Брудно-блакитні шпалери з мармуровими розводами у багатьох місцях повідставали від стін. Книжкові шафи й письмовий стіл виглядають так, наче господар приволік їх зі смітника й забув відремонтувати. Ліжко, охайно застелене клаптиковою шерстяною ковдрою (хоч щось барвисте й затишне!). Одна боковина відвалена (ноги не влізалися) і зрадницьки стирчить з-під ліжка. Червоний з отруйно-зеленими вставками килим, крикливість якого стоптали з роками. Літографії на стінах висять криво і надто вже врізнобій. Вони дуже різні, щоб їх об’єднувала якась єдина тема, надто дешеві, щоб бути витворами мистецтва, й зовсім не підходять до інтер’єру цієї кімнати, щоб її прикрашати. І навряд чи нутрощі такої квартири можна назвати інтер’єром. Колись біла тюль і бордові штори тепер виглядають ганчір’ям, яким затулили вікно у ганчір’яний світ. Розхитані крісла, надбита люстра з одним бра замість трьох, старенький комп із мерехтливим екраном і клавіатурою, в якій бракує клавіш.

Надто вже ти, Добрику, не потрібен сам собі!

Але це з одного боку — з сірого, з реального й тому байдужого для тебе.

А з іншого…

Симфонії слів, дивовижні лабіринти сюжету, теми, що тісно переплітаються, затягуючись у міцний вузол, який потрібно розплутувати до кінця книжки; щось невловиме й надреальне, у що зливаються речення, абзаци, сторінки; щось, що другою глибиною висить над папером, над моніторами з текстом, бігає за твоєю ручкою й сидить на клавіатурі. У це «щось» вплітаєш своє світобачення, свої думки, свої мрії, вплутуєш те, чим живеш, що є насправді, й чого немає, але може бути, й те, чого немає і бути не може. Будуєш, твориш нову історію, новий світ, який, своєю чергою, будує й створює тебе. Незвичайні описи звичайних речей у фентезійних світах твоєї уяви. Химерний візерунок з дивовижних пейзажів, людських, надлюдських і нелюдських переживань, почуттів; напруга несподіванки і щось вічне й однаково незалежне від часу й місця, бо воно вище від того часу і від усіх тих місць, де той час протікає.

Ти не просто пишеш рядок за рядком, а малюєш картини, які кожен бачитиме по-іншому. Які ти сам кожен день бачитимеш у дещо новому світлі. Малюєш світи, в які хочеться вірити. Добре начало, яке повинне завжди перемагати.

Створюючи фентезі, відчуваєш майже на дотик, як твої речення виплітають — немов светр — теплий сонячний настрій; змушують читача повірити, що і з ним можуть статися такі ж дивовижні пригоди, які ти вигадуєш для нього в книжках. Звісно, навряд чи завтра до тебе прийде твій ангел-охоронець во плоті або врятуєш чарівну принцесу-воїна, але, цілком можливо, завтра нарешті познайомишся із чарівною сусідкою чи врятуєш від грабіжників кіносценариста, чи виграєш у лотерею, чи потрапиш на шоу «Острів».

Він точно знав, що його твори пробуджують у людей бажання зробити щось добре іншим, а ті інші повинні перейнятися цим бажанням далі, і світ таки вдосконалиться ще на якусь дрібку.

Клуб шанувальників його творчості налічував тисячі вдячних читачів. Це була одна із найбільших і найорганізованіших тусовок чотиримільйонного Леополіса. Але ніхто з його прихильників жодного разу не бачив автора своїх улюблених білих фентезі, ніхто не знав, як виглядає цей письменник, де живе, чим живе…

Добрик не хотів (навіть соромився), щоб люди, з якими він постійно стикається у повсякденному житті (крім тих, з ким безпосередньо працює), знали, що то власне він — той знаменитий фентезист, автор старомодних казок про красунь і чаклунів. Навіщо розчаровувати людей? Нехай і далі не відають, що він живе у маленькій квартирі цього недородженого будинку, що йому часто бракує грошей на нормальну їжу, що в нього немає дівчини (прекрасної, вірної, доброї)… і що взагалі її ніколи у нього не було.

Тож хай так і буде. Нехай живе легенда. Адже суспільство здебільшого й тримається на легендах про своїх визначних людей.

Головне, що ти живеш і пишеш, пишеш і живеш. Ці два процеси настільки тісно переплелися, що інколи важко збагнути, де закінчується твоє реальне існування й починається вигадане твоїх героїв. Межа між чужим для тебе світом, в якому живеш, і світом вигаданим, який описуєш, часто здається ілюзорною, непомітною. Ти більше там, у казках, ніж тут, у Леополісі. Але ця межа існує — непохитна й залізна, непробивна й нездоланна, бо іншого світу, вигаданого, просто немає!

Проте останнім часом дедалі менше зауважуєш, що в реальному житті невдачі стали твоїми постійними супутниками. Можливо, це тому, що через вигаданий світ (такий потрібний багатьом) перестаєш опиратися світові наявному? Дозволяєш утоптувати себе в багнюку, вдаючи, що не помічаєш цього, бо це надто гидко й примітивно для твого сприйняття, адже ти твориш прекрасне, й багнюка на твоєму одязі — дрібничка, не варта уваги.

Одне слово, треба нарешті щось змінювати. Інакше ланцюжок «ти пишеш про добро — хтось, прочитавши про добро, зробить добро ближньому — рано чи пізно на місці цього ближнього опинишся ти» може ніколи й не спрацювати. Колись, на початках свого літературного шляху Добрик зі здоровим егоїзмом уявляв, як слава підніметься й понесе його на своєму гребені. І справді — слава понеслася, покотилася, тільки-от його піднести не встигла. Отак він і залишився жити в цій сірій квартирі нудотного дому в сіро-нудотному кварталі Леополісу.

Часто його терзають сумніви: чи такий уже й добрий той світ, як він про нього пише?.. Чи не надто відірвані його сюжети від реальності? У світі море жорстокості (у нього вісім разів відбирали гроші на вулиці й ще чотири рази били просто так), але й море добра. Згадати лише тих, про кого він пише!..

З Дібровником Лісовий познайомився у Стрийському парку навпроти вісімнадцятого пивбару, якщо рахувати від головного входу. Це був спокійний, красивий і розсудливий чоловік, який першим заговорив до фентезиста. Спочатку розмова точилася навколо мера Леополіса, про те, що в парку все менше й менше дерев і все більше й більше сміття, а потім чоловік, якого насправді звали не Дібровником, а Джорджем, наче вибухнув і почав розповідати історію свого життя, яка водночас була історією його кохання.

З Іреною (так звали те неземне створіння, яке народилося на Землі) Джордж познайомився саме на цій лавці, де вони з Добриком сиділи. Може, якраз лавка і підштовхнула Джорджа до такої щирої розмови із незнайомцем. Колись увечері цей чоловік прогулювався парком і побачив красиву жінку, яка сиділа тут. Вона нервово курила безнікотинові сигаретки й плакала — тихо, беззвучно. Потім встала, кинула недопалок у смітник і пішла… Джордж провів її зачарованим поглядом, а коли підійшов до лавки, то побачив, що красуня забула своє портмоне. На жаль, його власниця вже зникла з овиду і відчайдушні пошуки в парку не дали жодного результату. В портмоне виявилося посвідчення особистості, банківські картки й маленький записничок. Почерк Ірени Василівни (так звали власницю портмоне) був дрібненький і округлий, наче розсипаний бісер. Останнім записом були два рядки: «Понеділок. 21.00. Рейс 038. Леополіс — Гельсінки. Не забути». В аеропорту він і знайшов Ірену. Вона запросила його на каву. За кавою розповіла, що навчається в аспірантурі Леополісаєнту і займається оленями. У Фінляндії збирається провести рік у тундрі, вивчаючи північних оленів. Житиме біля озера Веттерн, де ще розгулюють дикі стада цих тварин. А в парку плакала, бо важко так надовго розставатися з рідним містом. Під кінець розмови Ірен пристрасно поцілувала Джорджа просто посеред натовпу пасажирів і побігла на посадку. У цю мить майбутній Дібровник Добрика збагнув, що Ірен і є його другою, єдиною половинкою. І ця думка не давала йому спокою чотири місяці. Тоді він махнув рукою на Леополіс і також полетів у Фінляндію. Від найближчого селища до хатки Ірен виявилося 200 кілометрів бездоріжжя. Джордж узяв на прокат всюдихід, але той застряг у болоті на середині дороги. Чотири дні закоханий ішов пішки, орієнтуючись за компасом і картою. Дорогою ледь не замерз. В останню добу за ним кралася зграя вовків. Напівживим Джордж добрів до заповітної хатинки. Довго вагався перш ніж постукати. Найбільше він боявся, що Ірена не прийме його. А коли постукав, то не дочекався відповіді. Двері були відчинені.

Ірена лежала на ліжку, під шкурами. Непритомна. Усе навколо — в засохлій крові. Ганчірки з брунатними плямами розкидані по підлозі. У жінки було прострелене плече й стегно. На столі відразу впадали у вічі розбиті вщент супутниковий передавач і комп’ютер. Інші речі безладно розкидані по хатинці.

Він багато днів турботливо доглядав Ірену й незабаром, прийшовши до тями, вона розповіла, що під час польових досліджень її намагалися застрелити браконьєри. А коли вона напівжива приповзла до будиночка, то побачила, що ці покидьки вже й там побували, знищивши усі засоби зв’язку із зовнішнім світом. Через два тижні до будиночка на гідроплані прилетіла група підтримки з харчами.

Ця тундрова пригода мала щасливе закінчення — Джорж з Іреною повернулися до Леополіса й одружилися. Тепер ніщо й ніхто не зможе їх розлучити!

Ця історія кохання настільки зворушила Добрика, що він поклав її в основу нового роману: чоловік долає всі перешкоди на шляху до свого кохання.

З Джорджем Лісовий регулярно зустрічався в парку, де той часто сидів на улюбленій лавці й самозаглиблено курив.

Принцеса Зеленого Чаю, головний персонаж його серії ельфійських романів, живе в сусідньому під’їзді. Це красива дівчина зі східним розрізом очей і приголомшливою фігурою. Вона працює продавцем у супермаркеті. Добрик шалено закоханий у неї, але вже більше року ці стосунки ніяк не виходять за межі дружби. Завжди бракує якогось поштовху, ще одного кроку, ще однієї хвилини, ще однієї випадковості. Єва Грінтик (її справжнє ім’я) у вільний час навчала охочих бальних танців, займаючись переважно з бідними й не беручи за це грошей. Вона багато разів запрошувала на заняття Лісового, та він ніяк не наважувався прийти в танцювальний зал, соромлячись своєї незграбності (хоча саме там вчать розставатися з нею). У Єви був навіть свій шоу-балет із підлітків, яких вона зібрала просто на вулиці. Танці врятували кількох її підопічних хлопчаків від криміналу, а дівчат — від панелі. Грінтик, як і Джордж з Іреною, була для Добрика білосніжною квіткою серед буденної сірості, тим світлим, добрим, романтичним, заради чого варто писати далі й не звертати зі свого шляху. Звісно, у романах принцеса Зеленого Чаю все-таки закохується у принца Кленового Листя, який чомусь дуже схожий на самого Добрика.

Була ще Осінній Грибочок, свята у всіх розуміннях бабця, яка постійно годувала голубів і дроздів у парку. Вона збирала на вулицях міста гроші й купувала за них насіння для птахів. Наталія Іларіонівна (це було її справжнє ім’я, а зовсім не Осінній Грибочок) завжди підбирала поранених тваринок і виходжувала їх удома.

І ці люди справді жили на білому світі, справді були милими й добрими. Вони поєднували Добрикові творіння з реальним життям і давали половину наснаги до подальшої праці. Саме у таких людях Добрик бачив Боже милосердя.

На цій піднесеній ноті свого настрою Лісовий зручно вмостився в ліжку й заплющив очі. Різнобарвно-сірий світ відразу ж став чорним. Годинник тихо пропихкав дванадцяту ночі.

Сон не прийшов. Добрик годину крутився з боку на бік, накривався, розкривався, рахував рожевих слоненят. Приємні думки поступово вивітрилися, і Добрик нарешті встав з ліжка й утік у свій комп.

-2-

«Він ішов холодильником моргу й одне за одним зривав покривала з трупів, вдивляючись у застиглі, холодні обличчя. Зелений Дрин шукав красиве жіноче обличчя й красиве жіноче тіло. Сьогодні велика Ніч Мертвого Запліднення. Він повинен увійти в холодне лоно й оселити в животі мертвої жінки своїх личинок, які житимуть там і живитимуться своєю холодною матір’ю зсередини. Головне, що трупи з цього моргу не кремують, а ховають у землю. Маленькі Дрини з’їдять напіврозкладену маму й прориють собі шлях нагору. Ви ніколи не бачили, як уночі на цвинтарі з могильної землі виповзають зелені чоловічки з кривими мордами? Якщо побачите, то знайте, це — сини Дрина. У жодному випадку не всиновлюйте когось із них, бо якось уранці прийомний зелений син поснідає не мюслями, а вашою печінкою. Вони всі їдять людей. Личинки — мертвечину, дорослі — свіже м’ясо. Дуже свіже. Щоб було іще теплим, щоб іще дихало, коли вгризаєшся в нього, щоб кричало й благало помилувати, спливаючи кров’ю.

Дрин стягнув червоне покривало й зупинився, вдивляючись у тіло молоденької дівчини. М’яке молочне тіло. Гарні повні груди з маленькими сосками, стрункі ноги й таке наївне дитяче обличчя. Мабуть, цій дівчинці заледве виповнилось шістнадцять, але яка вона вже апетитна! Прутень Дрина, що досі безсильним шлангом прилип до лівої ноги, почав розпрямляти свої складки й, посмикуючись, поповз угору.

Зеленошкірий довго стояв, милуючись мертвою. Вона була дуже свіжою. Здавалось, що й не вмирала ніколи. Від неї ще струменіло тепло.

Схопивши за ступні, Дрин ривком потягнув труп до себе й повільно розвів ніжки. Вона справді була ще теплою! Від побаченого слина закапала з напіввідкритого рота Дрина, а всередині зеленого у матковій рідині заштовхались черви-личинки, відчуваючи збудження свого родителя.

Дівчина на столі розплющила очі й заверещала. Досі вона, й без того смертельно налякана, намагалася не ворушитися, але очікувала побачити зовсім не цю потвору, а вбивць, більш схожих на людей. Що ж, сховатися від кілерів у морзі виявилось не такою вже й хорошою ідеєю.

Дрин уже декілька разів трахався з живими — просто задля втіхи, не вводячи в них личинок. А тепер… Він уб’є її потім, коли запліднить!

Дівчина намагалася вирватись, але цим ще більше заводила зеленого. Він одним ударом заспокоїв жертву-інкубатор. Дівчина на мить затихла, трясучись, немов у лихоманці. Коли зелена потвора вдерлася прутнем у її лоно, моргом пронісся надривний нелюдський вереск. Дівчинка завагітніла своєю смертю».

Сата Санта прикусила нижню губу й перечитала останній абзац. Гм-м, це ще не те, чого вона прагнула. Треба допрацювати. Процес зґвалтування слід описати детально, у всіх тонкощах, розтягнути його на сторінку або й на дві. Тоді тисячі, десятки тисяч збоченців перечитуватимуть цей епізод десятки разів і купуватимуть усі наступні її книги, щоб знайти в них свої брудні й огидні мрії. Бо саме про це (секс, жорстокість, безкарність, приниження інших) мріють усі люди… а зовсім не про рожевих слоненят.

Вона залишила платиновий ноутбук на дивані посеред холу, перейшла місток над басейном і зупинилася перед величезним дзеркалом у чавунній рамі. Її погляд із насолодою ковзнув по відображенню власного тіла в легкому чорному пеньюарі. Сата виставила ногу в проріз. Плавні, округлі, але звабливо спортивні лінії. Жінка натягнула шкіру, перевіряючи її пружність й еластичність. Татуйований на стегні дракон від цього руху ледь помітно ворухнув крилом. Під час сексу він починає поводити крилами й мружити палаючі очі. Техніка татуювання Якісідо.

Красива, як пекельний вогонь. Зваблива, наче сукуб. Чорна богиня во плоті. Найбажаніша жінка Леополіса. У такому стилі завжди говорять про неї мас-медіа. Що ж, коли тобі двадцять п’ять років, коли ти одна з найпопулярніших у світі письменниць чорного фентезі, то шалена краса зовсім не заважає, а навіть дуже сприяє кар’єрі. Коли з титулу книги на тебе дивиться напівоголена красуня, книгу розкуповують удвічі швидше, ніж коли б її написала стара зморшкувата субстанція з обвислими грудьми. Можливо, це несправедливо щодо інших письменниць, але такі тепер правила літературного бізнесу. Після кожної серії публікацій про неї у жовтому чтиві («Дракон Сати Санти відкусив пальця Мерліну Джакобо», «Сата Санта або три самогубства покинутих нею коханців», «Сата Санта виходить заміж… тричі на день» і таке інше), рейтинги її романів різко зростали — як і відсотки з продажу (й без того чималенькі).

Розкішна квартира (власна, де ти сама собі господиня, а не утриманка якогось багатого виродка), найшвидший капсульний болід у місті (навіть головний кримінальний авторитет міста не має такого ексклюзиву), якого подарував Саті американський мільярдер, і найвишуканіші, найвульгарніші, а деколи й найвідвертіші розваги щоночі. Хіба все це не вартує того, щоб писати якомога огидніші й брутальніші речі? Вона — Чорна Королева фентезі, й ніщо не похитне її статусу!

Що жорсткіше ти пишеш, що огидніші вчинки коять герої твоїх творів, що глибше торкаєшся тваринних інстинктів читача, то хітовіші речі виходять. Головне — не боятись ґвалтувати своїм пером школярок, убивати заради задоволення, вставляти епізоди із сексом у зовсім недоречні місця, заражати інших нестерпними хворобами й робити все це якомога вигадливіше. І ніякого плаксивого happy end!

Нічні святі зачали й народили її на загублених вулицях забутого Богом міста. Чорні ангели ростили її на своїх металевих конях. У ранньому дитинстві Сата оволоділа майстерністю лайки, нахабності й спокуси. І з цих низів суспільства завдяки неабиякій наполегливості (й завдяки ще дечому) вона пробилася на вершину слави, назавжди забувши запахи дешевого алкоголю, засохлої сечі, засмальцьованих мотоциклів і паленої гуми. Там, на околицях Леополіса, вона росла в цілковито іншому світі, ніж його уявляють собі жителі центральних і яворівських районів. Там, на нічних оргіях, під час мотоциклетних набігів, у страшних бійнях із полісменами й іншими бандами, саме там вона побачила жорстокість, розпач, страх, сповна осягнула закони болю, відчула смак крові (своєї й чужої) і збагнула правила існування міських джунглів. Як виявилось, ці правила керують і цим вершинним, богемним Леополісом, лише у більш завуальованих, а тому й більш потворних формах.

До шести років дівчинка Сата навіть не уявляла собі, що люди сплять уночі, а не вдень.

Саме у тамтому, вже минулому, житті відбувалися по-справжньому жахливі речі, до яких її вигаданим романам ще дуже далеко. І більшість цих жахіть минулого трапилися саме з нею, вона відчула їх на власній шкурі, а не підслухала з чужих розповідей. Тому вона має право писати саме ТАКІ речі. Це право Сата виборола шрамами від батога на спині й трьома кульовими пораненнями (два поліцейських набої й самолита срібна куля).

А потім п’ятнадцятирічна дияволиця, яка майже зрослася з власноруч зібраним байком, написала кілька сторінок про власне життя й життя своєї колісної зграї і надіслала це в редакцію найпопулярнішої газети Леополіса. Це був вибух! Розпещена, зажиріла від лінощів, з маринованою в розкоші свідомістю леополісна богема зачитувалася цими неграмотними, але так живо написаними сторінками. Історія життя дівчинки — якогось майже потойбічного, хоча тривало воно зовсім поруч, у сусідньому районі, — вразила обивателів до глибини їхніх барахляних душ. Так у Сати Санти з’явився перший літературний агент. П’ять років він доїв гроші з її таланту й добивався її тіла. Та якось уночі хтось наїхав на нього мотоциклом, зламав пару ребер і вибив декілька зубів. Після цієї прикрої аварії агент-скнара і розпусник дав спокій Саті й вона перейшла в літературну агенцію «Зелений Кіт», де й «зробила» спочатку себе, а згодом і агентство.

«Зелений Дрин» — згадала Санта свого нового персонажа й голосно і заливисто розсміялася до зображення в дзеркалі. Треба поставити ящик текіли справжньому Зеленому Дрину, байкерові з Чорних Ангелів, який на своє шістнадцятиліття витатуював власного прутня зеленими смужками, за що й отримав таке прізвисько. Та й увесь епізод із моргу — перефразування реальної історії, яку Дрин розповідав разів зо сто. Якось, напившись зі сторожем моргу, він зустрів там симпатичну сестричку, з якою у нього був скажений секс. Лише після вдалого закінчення статевих зносин до нього дійшло, що це не медсестра, а мертвяк під покривалом, який аж ніяк не міг загравати до нього. І було море таких веселих історій у нічному світлі міських окраїн… І море невеселих.

Замиготів відеофон. Сата обернулася до екрана, зовсім не хвилюючись, що співрозмовник може побачити її у спідньому. У чорній рамі апарата з’явилося обличчя Георгія Айзеншпіка, директора «Зеленого Кота».

— Привіт, Сато! У мене… — очі Айзеншпіка заокруглились. Він побачив Сату в пеньюарі й декілька секунд мовчки пожирав очима її принадне тіло. Потім, натужно ковтнувши, продовжив говорити. — У мене погана новина. Церква заборонила своїм віруючим читати твої твори.

— І чим ця новина погана?!.. Тепер я продаватимусь удвічі більше. Віруючі обожнюють відкривати для себе нові гріхи!

— Можливо, це вже… ну, трохи… трохи занадто. Я не хотів такої «слави» своєму агентству. Це все ж таки церква.

— Ага, саме та церква, єпископ якої постійно скидає на мою електронну скриньку свої еротичні фото…

— Просто я не хотів би зайвих розмов… Можеш писати трішки… м’якше?

— Не збираюся змінювати свій стиль ні заради церкви, ні заради твого агентства! Я — це я! І крапка! Баста! Ти, до речі, також цього не хочеш, бо інакше втратиш гроші, які тобі цей стиль приносить!

— Саточко, зрозумій, важко одночасно видавати під однією маркою тебе і Добрика.

— Тоді створи для мене окреме агентство! — відрізала Сата і вимкнула відеофон.

Годинник пробив дванадцяту і Сата пішла перевдягатися. Сьогодні чергове побачення з Ним. Запізнюватись не бажано. Він цього не любить.

-3-

Добрик ділив кабінет із Петром Байкою, посереднім письменником-новелістом. Але посередність Байки була просто-таки ідеальною: з одного боку, його шкода було викинути з агентства, а з іншого — ні в кого не виникало бажання робити з нього бренд. Одне слово, своєю сіренькою невиразністю він чудово затикав дірки між «білим» Добриком і «чорною» Сатою. Лісовий Петра недолюблював і мріяв про окремий кабінет. Санта мала окремий кабінет і Петра просто зневажала.

Хоч директор «Зеленого Кота» і був доволі пересічною людиною, у нього була одна незвична примха: він змушував письменників кожного буднього дня приходити в агентство й половину своїх творів писати в робочих кабінетах. Георгія Айзеншпіка чомусь незбагненно чарувала магія створення літературних шедеврів — він обожнював краєм ока «спостерігати за процесом». А сам на папері й двох слів зліпити не міг.

Зайти в агентство можна трьома способами. Коли Айзеншпік лише починав винаймати офіс для новоствореного «Зеленого Кота», у нього не вистачило грошей на приміщення з нормальним входом. Коли ж гроші з’явилися, до офісу і його оригінальних входів усі звикли, навіть Свята Дияволиця. Це стало фішкою агентства й ніхто нічого вже не хотів змінювати. Сам директор і Сата потрапляли на робоче місце двостороннім ліфтом; Петро їхав ліфтом до восьмого поверху сусіднього супермаркету, а потім переходив скляною пішохідною трубою на сьомий поверх, до офісу. Добрик щодня піднімався і спускався пожежними драбинами й лабіринтами балконів, бо це була, як він сам уважав, єдина можливість фізичних навантажень без значної затрати часу.

Сьогодні Лісовий виглядав не надто привабливо: підпухле обличчя, набряклі червоні очі сильніше звичайного вирячуються з орбіт, блукаючий погляд — давалася взнаки безсонна ніч з її безплідними муками творчості. Залишилася важкість у голові й пекучий біль в очах. Ранкової радості життя не було. Тому Байку недолюблював, як завжди, і взагалі — сьогодні біло-добрий Добрик був злий і недобрий, по-доброму недобрий. Байка вже сидів за своїм безмежним, як тенісний корт, столом, закладаючи його стосиками паперу. Замість привітання він кинув:

— Роман Санти друкуватимуть першим.

Лісовий повільно осів у своє крісло, втупившись у байдужого до всього земного Байку. Деякий час він вивчав контрольовану відсутність міміки на обличчі Петра.

Уже два місяці агентство напружено працювало над виходом нового роману Добрика. Сата ж здала свій на редакцію кілька днів тому. Лісовий був упевнений, що його стару домовленість з Айзеншпіком уже ніщо не порушить. Ще вчора ввечері Георгій поплескав письменника по плечу і сказав, що його «Сльоза Зеленого Чаю» вже пішла у друкарню. І раптом виявляється, що невідредаговані «Ночі Антікуа» Сати побачать світ першими! Жид — завжди жид!

— Сата Санта вже прийшла? — Добрик скреготнув зубами, дивлячись на двері її кабінету. Звісно, першість друку — річ не принципова, але останнім часом ця чорна красуня просто дістала його своїм хамством, зарозумілістю, зневагою й неетичним ставленням до роботи.

— Вона у шефа, — Петро єхидно й зовсім не загадково всміхнувся.

За мить із кабінету Георгія вийшла Сата, на ходу защіпаючи блузку.

— Сато, привіт! Поздоровляю, — пробурмотів Лісовий і зовсім зів’яв у своєму кріслі. Тепер йому вже нічого показати шефові, на відміну від Санти.

Фентезійна красуня погордливо кинула на конкурента землезрівнюючий погляд і зверхньо посміхнулася.

— Привіт, невдахо!

— Просто у мене немає таких переконливих аргументів третього розміру, як у тебе, — огризнувся Добрик, повільно сповзаючи з крісла під стіл.

Сата защепила блузку аж під шию й обернулася до столу Лісового. Деякий час вона мовчки вдивлялася в його очі. З її обличчя повільно зникала крива посмішка, з вузьких щілин очі перетворилися на дві карі кульки. Замість погорди у них з’явилося щось схоже на жаль. Нарешті заговорила.

— Добрику, Добрику, ти просто мушка-альбінос у величезній вигрібній ямі, мушка, яка кричить, що живе у квітнику. Подивись на світ інакше. Подивись на нього правдиво, не прикриваючись своїми вигаданими ілюзіями! Тоді й писати будеш правдиво, і читач потягнеться до тебе. А зараз надто розірвані твої фантазії й реальність, у якій люди живуть.

— Нічого подібного! — Лісовий підвівся з крісла й сперся кулаками на стіл. — Все, про що пишу, я беру з нашого суспільства й просто переношу в інші декорації. Почуття ж людські залишаються тими самими, що й у нашому світі!

— Хоча б один твій герой є невигаданим?

— Вони всі схожі на когось зі справжнього життя й зовсім не ідеалізовані.

— Такими ти їх собі науявляв!

Секунд зо п’ять вони мовчали, дивлячись одне на одного впритул. Потім Сата інтригуюче примружила очі.

— Добрику, хочеш сказати, що у прототипів твоїх героїв добра сторона переважає над злою?

— Я в цьому впевнений! Це безкорисливі й благородні люди. І вони щасливі цим!

— Ілюзія! Давай посперечаємося! Парі! Покажи мені цих людей, покажи мені твоє добро у цьому світі, твоє натхнення, а я покажу свій світ. Хто визнає, що пише про неіснуючі речі, той програв. А переможець друкує роман першим!

— Згоден!

— Почнемо сьогодні!

— Ого! — вигукнув Байка, підводячись з-за столу. — А можна я вам своє життя покажу?

— Не показуй, мене вирве, — відповіла Сата, не зводячи погляду від Добрика. Для неї цей двобій почався вже!

Через дві хвилини вони сиділи в капсульному «Феррарі» Санти: вона — за кермом, він — зіщулився поряд на величезному шкіряному сидінні.

Ця машина… ця жінка… Розлягтися тут, комфортно влаштуватися на анатомічному кріслі, витягнути ноги означало визнати, що тобі подобається в цій машині, отже зробити перше зізнання, що світ її власниці (а машина Сати, безперечно, частинка її світу) також тобі до вподоби… Дурниці це все! Але ж наскільки це авто, цей андеґраундбан відрізняється від колісного транспорту вгорі, від забитих корками й вихлопними газами покручених вулиць його світу, від потоків замучених постійними турботами людей у метро!

Коли «Феррарі» вписалося у підземну трасу, Сата запитала свого пасажира:

— І куди для початку?

Добрик трохи зам’явся.

— У Стрийський парк, — вирішив він. Або Осінній Грибочок, або Дібровник повинні там бути. Або й обоє відразу.

Обабіч замиготіли лінії напрямних ламп, замінились швидким калейдоскопом плавні повороти, підйоми і спуски. Болід м’яко стелився по трасі. Здавалося, тебе несе над дорогою якась невидима сила, наче пливеш у човні. А там, на верхніх дорогах, там усе навпаки…

Жодного разу він не був у підземних трасах. Навіть не уявляв, наскільки вони зручні й швидкісні. А дехто жодного разу в житті не їздив у переповнених маршрутках і вагонах метро. Світ підземних доріг і дорогих авто — не його, тут господинею є Сата Санта і схожі на неї створіння. Тому Лісовий відчував себе незручно, збентежено. Було якось ніяково перед самим собою, що капсульне «Феррарі» й ця підземка сподобалися йому. А ще більше його непокоїло, що у Сати розщепилися одночасно два ґудзики на блузці. В утвореному просвіті відблиски ліхтарів плигали по двох пружних півсферах, створюючи магічне, магнетичне видовище. Сата бачила у дзеркальце, куди дивиться, чи, точніше, куди намагається не дивитися Лісовий. І всміхалася.

«Я в її машині, в її полоні, в її середовищі. Я розчиняюся тут як поганий цукор у добрій, але дуже чорній каві», — подумав Добрик, насилу переводячи погляд на вітрове скло. Наступної миті він запитав Сату таке, чого вона аж ніяк не сподівалася. Запитання Добрика змусило її здригнутися.

— Сато, а ти хочеш мати дітей?

Діти? Це… Діти. Діти? Діти! Діти?! Ні. Ні? Хоча… Ні! Звісно, що так. Але… Хоча… Давно про це не думала. Дуже давно. Після першого викидня.

— Не знаю, — чесно зізналася жінка. Її пальці на кермі дрібно тремтіли. Авто майнуло навколо підземного пневмокуба Оперного театру й за декілька секунд болід увіткнувся носом у подушку стоянки «Стрийський Парк».

-4-

Вони повільно йшли червоними доріжками з товченої цегли, переходили через мостики над каскадами струмків, гуляли поміж яскравими квітниками, повз покручені стовбури вікових сосен, піднебесні колони багрянолистих буків, візерунки гілок магнолій, ажурні крони сизих модрин, довго стояли на березі ставка, оточеного плачем вавилонських верб, спостерігаючи за чорними лебедями й барвистими качками-мандаринками.

Нарешті Добрик почув за спиною знайоме «гуля-гуля!» Наталії Іларіонівни й обернувся. Бабця стояла в голубиному колі й сипала птахам зерно. Голуби з усіх куточків парку й навколишніх вулиць зліталися до неї й сотенним гарнізоном брали в облогу свою благодійницю. Бабця також побачила Лісового, помахала рукою, вітаючись, і обережно рушила йому назустріч, майже розсуваючи голубів ногами.

— Це Осінній Грибочок, — прошепотів Добрик на вухо Саті. — Вона піклується про тварин, збирає на вулицях гроші, за які годує їх і лікує.

— Мило, дуже мило! Фея, яка оберігає живі створіння, — Сата згадала цей персонаж із романів Добрика й додала свій коментар про його прототип. — Стара незайманка, яка сублімує, переносячи на тварин своє лібідо. Або просто захланна старушенція, яка збирає на тварин гроші й сама живе за їхній рахунок.

— Шукаєш злу мотивацію її добрих вчинків?

— Не злу, а природну.

Бабця підійшла зовсім близько й письменники замовкли.

— Привіт, синку! Давно тебе не бачила. Запрацювався? — Іларіонівна усміхнулася рідкозубим ротом і глянула на Добрика знизу вгору. Вона настільки кумедно й простодушно виглядала, що навіть крива посмішка Санти подобрішала.

— Та трохи є, працюємо, — погодився Лісовий. — Так само, як і ви. А як там ваші болонки? Їм вже зняли шини?

— Зняли. Правда, я за це стільки заплатила ветеринару! — Бабусині очі зволожилися від цієї згадки й вона шморгнула носом.

— До речі! — Добрик витягнув з кишені купюру в п’ять одиниць і подав її старенькій. Та відразу ж розквітла. Сховавши гроші в кишеню, Іларіонівна склала руки на грудях і прошепотіла. — Мої песики не забудуть тебе, синку!

— Пусте, — Добрик глянув на небо, не витримавши вдячного погляду бабці.

— А це, певно, твоя подружка! — Іларіонівна спробувала вщипнути Сату за сідницю, але та спритно відвела руку старої, одночасно зазирнувши в її сумку. — Я знала, синку, що хтось тебе обов’язково полюбить за твою доброту.

— У нього, крім доброти, є ще багато чеснот! — Сата оперлася на плече Лісового й раптом запитала. — А як ви ловите голубів?

— Я?! — Старенька відстрибнула на крок назад, наче побачила гадюку, а потім витягнула шию й то одним, то другим оком підозріло глянула на жінку перед собою. — А з чого ти це взяла?

У старої затрусилися руки, а її губи, наче самі по собі, почали плямкати й шамкати.

— Та не переживайте, що ж тут такого?.. Я сама обожнюю їсти голубів. Особливо, коли їх засмажити до золотистої шкуринки, — чорна фентезистка по-змовницьки підморгнула Іларіонівні. — Тому й мені цікаво, як саме ви їх ловите.

Осінній Грибочок визирнула з-під шапочки сивого волосся, глянула направо-наліво й зашепотіла, точніше, зашепотіли її губи:

— Я роблю пакетики з паперу, кульочки. А в них кладу горошинку або хлібчика кусничок. Голуб підходить, засовує дзьобика в пакетик і одягає його собі на голову. Тоді він нічого не бачить. А я підходжу до нього, скручую голову і пхаю в сумку. За день, буває, й десяток наловлю. І мені, й моїм собакам вистачає.

Птахожерка заплямкала ще більше, а потім заплющила очі й широко відкрила рота, ставши схожою на пітона, який готовий заковтнути все що завгодно. Добрик здригнувся. Йому стало кепсько.

— Якщо їх добре просмажити, то можна їсти разом із кісточками! — Іларіонівна входила в транс. — Головне, добре їх розжувати. — Раптом стара різко розплющила очі й вперлася поглядом у Добрика. — А мої болонки, Мушка й Любка, вижили, бо також їли багато м’яса. Взимку колі Поліна захворіла і здохла б, якби я її не добила. Нею я й годувала інших собак.

Лісовий відчув, як до горла підступає нудота з присмаком жовчі.

— А дітей ви їсти не пробували? — серйозно запитала Сата.

— Ні, не пробувала. Я їх зловити не можу, — також серйозно відповіла бабця й відразу ж вибухнула надтріснутим реготом. Голуби за її спиною здійнялися хмаркою й полетіли на іншу галявину. — То я пожартувала. Я ж не чудовисько, щоб дітей їсти. — Голос Іларіонівни знову став статечним і добрим. — А голуби… Люди ж їдять курей, свиней, корів, рибу, собак, коней і навіть мавп. Чому б мені не їсти голубів?

Бабця почимчикувала услід за своїми милими пташками.

— Ти ніколи не бачив убитих голубів у неї в сумці? — запитала Сата Санта, знімаючи руку з Добрикового плеча.

— Я ніколи не зазирав у її сумку.

— Підозрюю, що Осінній Грибочок у твоїх творах більше ніколи не буде рятувати й виходжувати різних звіряток.

На це ствердження Лісовий лиш мовчки кивнув головою й побрів до лавочок під зеленими водоспадами вавилонських верб. Там зараз мав би сидіти Дібровник Джордж.

На серці було важко й огидно. За якихось пару хвилин Осінній Грибочок із казкового персонажа перетворилася на наївну помилку. І звідки Сата знала, що Наталя Іларіонівна не є доброю феєю? Вона ж бачила її вперше й відразу розкусила. А він знав стару декілька років!

Поганий початок парі. Хоча йому байдуже, хто його виграє. Суть же не в самому парі (Добрик ніколи не був азартним гравцем), а в можливості довести Саті (й собі також!) власну правоту, підтвердити доцільність своєї роботи, свою участь у формуванні й корекції цього суспільства. А ця птахожерка так підвела його! Дрібниця! Погана цеглинка у хорошому фундаменті.

Птахожерка? Непогана назва для нового негативного персонажа. І готовий ментальний каркас під назву. «Налетіло плем’я птахожерок…» Звучить!

Вони зустріли Дібровника на старому місці й у звичний для нього час. Уже кілька хвилин Сата сиділа між задуманим Добриком і збентеженим Джорджем, який розповідав їй історію свого кохання, затинаючись і збиваючись раз у раз із думки. Мабуть, на нього також подіяла блузка Сати із розщепнутими ґудзиками. Сата слухала його розповідь напрочуд уважно й увага ця стерла всі емоції з її красивого обличчя. Добрику навіть здалося, що історія Дібровника глибоко запала Саті в душу, хоча на це, відверто кажучи, надії не було. Дослухавши про експедицію в Лапландію, жінка встала й відійшла убік, дістаючи із сумочки мобі-токі. Поки вона хвилину з кимсь спілкувалася, чоловіки перекинулися кількома репліками.

— Це твоя подруга? — запитав Джордж, якось хворобливо дивлячись на стрункий стан Сати.

— Ну… — письменник чомусь зробив паузу, хоча відповідь наче й була очевидною. — Просто знайома.

— Розкішна жінка! — Джордж нервово засмоктав мало не весь сигаретний фільтр.

— Так. Доволі красива, — швидко погодився Добрик.

Сата сховала телефон у сумочку і, повернувшись до лавки, зупинилася над Джорджем, змірявши його оцінюючим поглядом.

— Сто перша психлікарня на Кульпарці. Ваш лікар — Андріан Свінцінський. Діагноз — шизофренія. Ви багато курите, щоб заспокоювати себе на людях. Ліки сьогодні приймали? — Кожним словом Сата розстрілювала Дібровника впритул. — А лікар знає, що ви щодня тікаєте з лікарняної їдальні сюди, в парк?

Джордж зблід. Сигаретна пачка випала з-поміж його пальців. Так він сидів декілька секунд, а потім устав і важкими кроками побрів без стежки по газону.

— Ти ніколи не звертаєш уваги на очевидні речі? Усе прикриваєш своєю пелериною? — Тепер Сата говорила роздратовано.

— А як ти дізналася про хворобу Джорджа?

— По-перше, озеро Веттерн не у Фінляндії, а в Швеції. Я там відпочивала. Ніяких північних оленів там немає! Твій Дібровник живе у вигаданому світі, в якому сам погано орієнтується. По-друге, симптоми розладу його психіки відразу впадають у вічі.

Добрик нічого не сказав у відповідь, втупивши погляд у сигаретну пачку на цегляній стежці. Нарешті він промовив:

— Це випадковість.

— Подвійна випадковість? — криво посміхнулася Сата.

— А хоч потрійна!

— Дитяча наївність!

— Егоїзм і гординя!

— А я саме така і є! І не приховую. Це природно — бути такою! Ну що, ти ще хочеш вразити мене матеріалізованим у чиємусь тілі добром? Чимось, що переверне мою збочену уяву?

— Є! Принцеса! Ходімо, у неї заняття через п’ятнадцять хвилин. Це недалеко.

У тінистому закутку парку під кронами кучерявих лип загубився невеличкий майданчик, вкритий декорованим під дерево ламінатом. Стелею служив натягнутий тент. Із трьох боків майданчик оточували стіни з напівпрозорого пластику, четвертою стіною були дзеркальні двері з роздягальнею й душовими кабінками за собою.

Ось! Після стількох запрошень Добрик нарешті прийшов на заняття до Єви. Тільки б принцеса Зеленого Чаю не подумала, що Сата його дівчина. Хоча навряд чи таке можна припустити на здорову голову.

На майданчику вже товчеться Олько, хлопчина, що живе в будинку Лісового. Той зазирнув у прочинену хвіртку на майданчик і запитав малого:

— Привіт! Єва вже є?

— Хто припер! Вау! Мій сусід з офігенною біксою! Єва в душі! Заходьте обоє, зараз почнеться тренування. Добрику, ти начистив мешти до танцю?

— Я сьогодні просто дивлюся. Сато, проходь, — Добрик умить перетворився на галантного кавалера, запропонувавши Саті руку. — Посидимо он на тих лавочках.

Коли Єва вийшла з переодягальні, її танцюристи вже стояли рядочком. Побачивши тренера, усі чемно привіталися легкими реверансами і помахами рук. Грінтик відповіла їм кивком голови. Після кількахвилинної розминки вона наказала:

— Ноги в шосту позицію й деміпліє. Поїхали! — А сама підморгнула Добрикові й кинула оцінюючий і збентежений погляд на Сату.

Через годину, подивившись кілька танцювальних заготовок, фентезисти тихенько попрощалися з Євою й вийшли з майданчика.

Прогулюючись до виходу повз віковічні дерева й ставки з таємничими зеленими водами, Сата Санта першою порушила мовчанку.

— У ній справді щось є. Єва не бере гроші за ці заняття?

— Зі своїх танцюристів бере лише невелику суму для оплати за оренду цього майданчика.

— Вона справді добре створіння… До певної межі. Потрібно лише знайти цю межу.

— Ти не визнаєш, що побачила сьогодні хоча б одну по-щирому добру людину?

— Єва доволі красива й терпимо ставиться до тебе, тому автоматично ти зараховуєш її до касти добрих. Ти ж навіть не знаєш, яка вона всередині, на що здатна. Тобі вистачає її оболонки. А взагалі, це безглузде парі. Я придумала його заради тебе, як дивно це не виглядає. Ти ще не визначився сам із собою, твій світ не визначив своє відношення до світу загального. Для мене у цьому світі все очевидне. Зло — очевидне, добро — завжди під сумнівом. Ось так. Не знаю, чому це потрібно тобі доводити, чому ти сам не можеш сприйняти цього. Зустрінемося завтра після роботи. О десятій вечора я заїду за тобою. Тепер моя черга.

Сата пришвидшила крок і незабаром зникла в підземному переході. Лісовий зрозумів, що назад в агентство йому доведеться добиратися громадськими маршрутками.

-5-

З роботи Добрик повертався розлючений настільки, наскільки міг собі це дозволити. З маршрутки виштовхався перед своїм будинком. Як завжди запльовану клямку дверей під’їзду взяти рукою не наважився — штурхнув їх плечем. Код до замка набирати не варто — замок поламаний. Хоч щодень його ремонтуй — кожну ніч ламатимуть знову. Це не фешенебельні будинки Ковирів, де живе богема (то такі люди, які мають багато грошей і самі себе так називають; серед них є й артисти, письменники, художники, інші митці, що досягли успіху… Втім, якими способами?), а спальні райони Висілок, де мешкають робочі люди і ще одна «богема» — митці, які грошей не мають, успіху не досягли жодним способом і які богемою себе називають хіба жартома. А Ковирленд — це перехід на інший соціальний рівень.

Йти додому не дуже хотілося, бо найкраще, що може очікувати тебе там, — старенький нотепейдж або списані дрібним почерком аркуші. Взагалі-то, це непоганий варіант, але лише тоді, коли є натхнення до праці. Письменництво без натхнення з божественного генія перетворюється на технарське ремесло. І на муку. Можна пройтися рідним кварталом і спробувати бачити його очима Сати Санти. Лісовий знову штовхнув двері плечем і вийшов з під’їзду. Зупинившись на сходах, примружив очі й глянув на свою вулицю.

Гадючник! Хоча, порівняно з кварталами гуртожитків у промислових районах, тут дуже навіть непогано. Люди в райончику живуть хороші, просто замордовані безвихіддю, постійними поборами й обманом тих, хто стоїть над ними. Багато хто зривається: алкоголізм, наркоманія, бандитизм, розпуста. Все це притаманне й елітним районам, проте там хвороби суспільства більш викривлені, вишукані (є ж різниця, спиватися спиртом чи дорогими коньяками), а від того більш огидні.

Рідний квартал.

Повз Лісового чалапає старенька. На ній вицвілі светри й спідниці, вдягнуті одні поверх інших. Старші люди часто мерзнуть і посеред літа. Судячи з одягу, цій бабці не вистачає грошей на прожиття. Швидше за все, вона бездомна. Як живуть такі люди? Цілими днями збирають пластик, макулатуру, склотару, алюмінієві бляшанки й носять їх лантухами через півміста до пунктів прийому. Неймовірно! Чому їхні діти викидають старих на вулицю? Куди зникають люблячі сини, дочки, онуки й беруться ті потвори, що змушують рідних батьків жебрати або просто виставляють їх із їхніх же домівок?

І чому ця старенька повинна жити на вулиці посеред сміття впроголодь, коли у величезному особняку якась богемна алкоголічка робить собі десяту пластичну операцію? І кожна з них по-своєму, але, мабуть, однаково нещасливі.

Добрик перегородив бабці дорогу й засунув між її сухі, сірі й порепані пальці купюру в сто одиниць.

— Сховайте гроші, щоб ніхто не побачив. Купите собі щось.

Він роззирається. Все спокійно. Навколо порожньо. Ніхто не бачив, як він дав старенькій гроші. А вона чомусь не ховає їх до кишені, а стоїть і шоковано розглядає банкноту.

— За що? Я ж не просила, — шепоче бабця беззубим ротом і піднімає очі на чоловіка. Той лише обіймає її, запихає гроші в кишеню верхнього светра і шепоче на вухо:

— Бо ви чиясь мати!

— Я безплідна! — Стара йде далі, не бачачи нічого. З її очей течуть величезні сльозини і розтікаються зморшками по обличчю.

Лісовий стоїть і дивиться їй услід. Він же хотів… А тепер… Тепер він набагато бідніший від цієї жіночки, бо в неї є сто одиниць, а в нього ледве набереться двадцятка дріб’язком. І те, що він віддав гроші цій бездомній старій, ні на йоту не зробило щасливішими ні її, ні його. Навіть навпаки.

Блукати вулицями відразу перехотілося і письменник повернув до свого будинку. Звично штовхнув плечем двері, піднявся ліфтом на сьомий поверх. Двері його квартири лише трішки прихилені. Добрик відразу згадав, як повертав ключі в замковій шпарині сьогодні вранці. Що це? Хто побував тут без нього? Двері надтріснуті, замок вирваний «з м’ясом».

Зайшовши у свою домівку, Лісовий похолов усередині. Меблі поламані, долівка встелена порваними аркушами, нотепейдж розбитий, штори й ковдра лежать мокрі на килимі, від них смердить сечею, на дзеркалі автомобільною фарбою криво виведений напис: «Ти лайно собаче!»

Добрик приперся спиною до стіни, розглядаючи погром. Потер долонями обличчя. В голові шуміло. Трохи заспокоївшись, фентезист підібрав з підлоги розбитий нотепейдж. Що ж, інформацію з нього можна відновити… Розкидані папери зібрати назад.

Раптом з’явилася думка-ім’я: Сата!!!

У цей момент Лісовий не просто не здогадувався — подумати не міг, якою серйозною грою виявиться сьогоднішнє парі. І вже зовсім не міг знати, що не він і навіть не Сата будуть у цій грі основними гравцями.

-6-

Іграшка. Нова іграшка, яка називається «Добрий Добрик». Ідіот!.. Як можна бути таким?! Так наївно вірити в свої ідеали і так невміло їх захищати? Як же легко довести йому, хто він насправді, де його місце й чого вартує його писанина. Писати про те, чого й близько не знаєш? Вигадувати речі, яких не пережив, якими не перехворів, і годувати цим читача? Ось і народжується така нудота, як романи Добрика. Бачити погнуту іржаву арматуру — й писати про важку працю древніх ковалів? Не мати хисту й упертості заробляти своїм талантом гроші — і розповідати про щедрість королів? Відвертатись від пластикових квітів на смітниках — й описувати квітучий рай? Дібровник… Осінній Грибочок…

Шкода Лісового. Дивне почуття, межує з огидою. Сьогодні Добрик втратив двох героїв, завтра зникне ще один із його казкових персонажів. Усі стануть антигероями. Тоді від Добрика залишиться лише половина від нього самого. Тоді він зміниться!

Сата Санта пройшла крізь двері з детектором і піднялася на платформу. Кована решітка відкритого ліфта плавно понеслася вгору повз струмені спірального водоспаду, який витікав із труби десь на рівні п’ятнадцятого поверху. Маленький, закручений між камінням і карликовими деревцями водоспад, що колом відмежовував ліфтову шахту від сходів. Коли Сата вперше побачила цю красу, зіткану з води, каменюк, рослин і металу, то відразу збагнула, що хоче жити саме тут і ніде більше. Це вартує її! А завтра доведеться навідатися до Добрика. Тоді знову, мабуть, виникне почуття жалю до нього, яке так схоже на огиду.

Зайшовши до власної квартири, Сата загубила плащ у коридорі й зупинилася перед величезним дзеркалом із чавунною рамою. Як вона сьогодні виглядає? Як Чорна Королева чи як утомлений письменник? Помилувавшись собою, Сата однозначно вирішила — як Чорна Королева.

Хтось у білій масці з вузькими прорізями для очей також милувався нею, стоячи за спиною. У руці пістолет. Переляканий погляд господині зіткнувся на блискучій дзеркальній поверхні з байдужим поглядом убивці. Сата Санта стрибнула на диван і перекотилася через нього. Пострілу не було чути, лише задзвеніло, осипаючись, дзеркало. Друга куля прошила спинку дивана й засіла в стіні. Вихопивши із сумочки струмовик, жінка враз побачила в уламку дзеркала на підлозі білу маску. Чоловік повільно виліз на диван і саме перегинався через продірявлену спинку, тримаючи пістолет у витягнутій руці. У трикутному дзеркальному осколкові на паркеті видно, як очі в прорізях бігають туди-сюди, шукаючи жертву. Чоловік у масці натиснув на гашетку і в ту ж мить блакитний промінь з-під дивана вдарив у нього. Нападник звалився на килим, вигинаючись у судомі. Сата різко підвелася, зірвала маску й знову розрядила струмовик у молодика, що широко розкрив рота біля її ніг, намагаючись чи то набрати повітря в легені, чи щось вимовити. Після другого максимального розряду чоловік застиг. У холі запахло паленою синтетичною тканиною й присмаленим м’ясом.

Хто? Як?

Хто хоче убити її? Як вдалося проникнути сюди крізь багаторівневий захист, оминути всі ці вигадливі засоби безпеки, які коштують купу грошей?!

Фани Лісового! Братство Білих Ангелів. Клуб його шанувальників! Його послідовники! Ось тобі й добре фентезі!

Але як Він, заради Кого вона стільки всього зробила, як Він допустив замах на її життя?

І невже сам Добрик знав про заплановане своїми фанами убивство? Навряд… Хоча можливо…

Можливо!

-7-

Сьогодні Добрик зібрався в редакцію лише з однієї причини — забрати в Айзеншпіка свої гроші, які той заборгував ще за попередній роман. Увечері мала прийти Сата й забрати його у свій світ. Для цього, мабуть, знадобляться гроші. Перед такою прогулянкою обов’язково потрібно поголитися, поправити зачіску, почистити й попрасувати одяг.

Лісовий не пішов одразу до зупинки, а вирішив трохи пройтися своїм районом.

На сходах супермаркету, де працювала Єва Грінтик, сидів Олько, хлопчина з її шоу-балету «Еленія».

— Ольку, а коли сьогодні тренування?

— Тренування не буде. Єва має десь виступати й придумує зараз новий танець. Ось так, малята! — Олько витягнув з кишені джинсів прим’яту цигарку й затиснув її губами. Дивно. Досі він не палив. Мабуть, у нього щось погане сталося. Хлопець виглядає кепсько.

Вилазка в агенцію виявилась невдалою. Айзеншпік грошей не дав, зваливши усе на термінову піар-акцію. Як завжди пообіцяв, що завтра-післязавтра гонорар обов’язково лежатиме в кишені Лісового.

Добрик повернувся додому, де все ще лежало, як і після погрому. Лише килим разом зі шторами Добрик зранку виніс на смітник. Що ж, якраз є час, щоб помити вікно в тунельний світ із чотирьох стін.

-8-

Вона не наважилася взятись за обпльовану клямку й копнула двері під’їзду ногою. На кодовий замок навіть не глянула — звісно, що він поламаний. За дверима відкрилися брудні й смердючі нутрощі будинку. Тут стільки сміття! Але її цим не здивуєш, адже вона сама виросла на справжніх смітниках.

Сата легко піднялася сходами на сьомий поверх і натиснула суглобом пальця кнопку дзвінка дверей під номером «232». Тут повинен жити Добрик Лісовий. Двері рипнули від протягу й прочинилися самі. Зсередини на їхній клямці похитувався дротяний зашморг. Мабуть, хтось уночі накидав цей зашморг на он той свіжозабитий в одвірок цвях і таким чином зачиняв двері.

Сата чітким кроком, щоб здаватися якомога рішучішою, зайшла до квартири й одразу опинилася в невеликій кімнаті, яка слугувала одночасно спальнею, вітальнею, кабінетом і складом для свого господаря. Звідси одні двері вели на вузеньку кухню, інші, мабуть, — у санвузол.

— Ти знав, що мене замови… — Сата осіклася на півслові, побачивши розгардіяш навколо. Ні, це був навіть розгардіяш, це був брутальний погром. У квартирі не залишилося жодної неушкодженої речі. Сату вразило те, що тут, як і в її домівці, також на друзки розбито дзеркало. Посеред потрощених речей на долівці сидів Лісовий і складав на купку зім’яті й порвані аркуші, дбайливо розрівнюючи їх і склеюючи скотчем.

— Не знав! — Добрик повільно звівся на ноги й навис над гостею. — Сподіваюся, що й ти не знала про погром у моїй квартирі? — Погляд Лісового упав на плече Сати і його гнів швидко згас. На плечі жінки чітко проступав стилізований під тату пластир серії ПКП (поверхневі кульові поранення).

— У тебе стріляли? — розгублено пробурмотів він і кинув пачку паперів на голі пружини ліжка.

— Пусте. Це не вперше, — усміхнулася Сата й продовжила з цією, наче застиглою, усмішкою розглядати Добрика і його помешкання. — А в тебе справжній свинарник. І погром майже нічого не змінив!

— Тут було акуратно, — буркнув Добрик і обернувся до вікна.

— Раунд другий — мій світ! — бадьорим голосом оголосила Сата й поклала якийсь пакунок на перехилену стільницю, що відучора тримається на трьох ніжках. — Тут одяг для тебе. Переодягайся й поїхали.

— Це дорого! — зітхнув білий фентезист.

Його поведінка, інтонації, рухи — це втома, послух, сум, але не приниження, не розпач. Він ще у щось вірить. Сьогоднішня ніч забере у нього половину цієї віри. Його чекає багато сюрпризів. Неприємних! Нищівних! Убивчих і принизливих!

— Переодягайся. Часу в нас небагато, — гостя з насмішкою зиркнула на господаря.

Він узяв пакунок і рушив до ванної.

— Переодягайся тут, я дивитимусь, — наказала.

Обернувшись до Сати, Добрик нарешті розгледів її як слід. До цього моменту він якось не звертав уваги на її виклично-відвертий одяг. Чорна безрукавка з прозорої тканини доладно охоплює стан красуні. Бюстгальтера на ній немає — це відразу помітно. Безрукавка помережана чорною вишивкою, крізь обплетені щілинки проступає засмагла шовковиста шкіра. На Саті білі шкіряні штани з горизонтальними прорізями на стегнах і чоботи із сірої замші. І на штани, й на чоботи переходить вишивка з безрукавки.

Від такого видовища Добрикові одразу залоскотало нижче живота, тож він схопив одяг, зайшов у ванну й причинив за собою двері.

За хвилину прийшла Сата.

— Ти ще довго?

Добрик якраз одягав сорочку. Усе було підібране бездоганно. Особливо штани, які вигідно підкреслювали його зад. «Дивно, — подумала Сата, — але тіло у нього не таке вже й безнадійне, як здавалося. Можна сказати, що він… він красивий чоловік».

Вже у підземці Сата, не відриваючи погляду від траси, перервала мовчанку.

— Що ти знаєш про братство Білих Ангелів?

— Організація прихильників білого фентезі, — Добрик знизав плечима, мовляв, ти сама це чудово знаєш. — У них багато благодійних фондів, опікуються лікарнями, притулками, тюрмами, борються зі злочинністю.

— Вони твої фанати?

— Здається…

«Феррарі» врізалось у пневмокріплення на стоянці біля Високого Замку й зупинилося. Приїхали.

-9-

Нічний клуб «Астер». Він такий великий, що краще назвати його «нічний світ «Астер». Місто в місті. Добрик багато чув про нього. Тут збираються лише найбагатші і найзнаменитіші. Дорожчого закладу в Леополісі немає.

Вони йдуть із Сатою вздовж довгої сірої стіни. Цокають об бруківку Сатині каблуки. На цей цокіт озиваються інші каблуки попереду й позаду. Дорога до клубу відгороджена височезним парканом зі сталевої сітки. До сітки припали дуже красиві й дуже молоді дівчата. Їхній одяг більше схожий на спідню білизну. Старших і некрасивих жінок місцева охорона відганяє електрошокерами. Природний добір. Дівчата за парканом дивляться на тебе то благально, то спокусливо; покусують губи, облизують їх; гладять, мало не пестять свої звабливі тіла. Це повії, здогадується Добрик, причому другосортні. Перший сорт працює тут, за сіткою. Повз них із Сатою проходить багато людей. Від їхніх облич, від їхніх постав, від їхньої ходи віє упевненістю й погордою. Крутизна! Добрик іде зіщулившись. Він чужий тут, хоча й одягнутий не гірше за інших.

Нарешті в стіні відкривається ніша, а в ній — двері в клуб. Над дверима стара іржава вивіска «Астер». Біля входу невеличкий натовп. Два здоровані повільно запускають людей усередину.

Добрик розправив плечі й підняв голову. Навіщо виглядати як побитий, коли тебе ще не побили? Хай кишки собі скручуються від страху! Байдуже! Зрештою, чому цей похід у нічний клуб має виглядати як найважливіша подія в твоєму житті? Інші ж ідуть сюди, як до холодильника по стакан соку на ніч. Чого ти боїшся?

Просто погане передчуття!..

Добрик м’яко взяв Сату під лікоть і наблизився до фейс-контролю. Нехай усі бачать, з ким він прийшов, і не зиркають на нього скоса! Нехай ті, хто пожирає Сату очима, коли вона дивиться в інший бік, удавляться від заздрості.

Сата киває викидайлам на Лісового:

— Це зі мною.

Їх пропускають до дверей. Ніяких грошей за вхід, ніяких перепусток чи білетів. Чорна Королева фентезі своя у своєму світі. А ти? А ти разом із нею!

Широчезні металеві сходи ведуть униз, до осяяного електричним світлом переходу. На цих сходах уже відчувається ритм, дихання того, що відбувається за електрично-світловою завісою. Пустий, нудотний ритм, як падіння уві сні. Опускаєшся в цей пульс нічного клубу, ідеш у деко входу, за яким весь простір належить цим дозвуковим хвилям, які схожі на супровід до зішестя в пекло.

Вони зійшли зі сходів і проминули завісу зі світла. Клубна музика оглушила, ошелешила, наче впала водоспадом. У перші хвилини від цієї музики млостить, але потім звикаєш і сприймаєш її як іще один атрибут закладу.

Лісовий зупинився на платформі за входом, вражено роззираючись навкруги. Світ, який належить Саті Санті? Чи світ, якому належить Сата Санта, як безвольна полонянка?

Клуб величезний. Декілька гектарів танцювальних майданчиків, барних стійок, підвішених кліток з оголеними дівчатами, платформ для шоу-балетів і піджеїв, пандусів, сходів, переходів, закритих скляних кубів зі столиками всередині, вогненних відблисків, кольорового миготливого світла, лазерних променів, туману й моря людей. Оце і є верхівка багатої богеми Леополіса, верхівка крижаного айсберга великого міста.

Сата впевнено прямує повз столики, рури з дівчатами-зміями, плаци дискотек, піднімається пандусом на платформу з окремим столиком на її краю й сідає в шкіряний диванчик. Добрик тоне у сидінні біля неї. Шаль спадає з плечей Сати й десятки чоловічих поглядів умить впиваються в її безрукавку. Лісовий відразу ж наїжачується. Сьогодні Сата прийшла з ним і йому дуже не подобаються ці чоловіки, які так безсоромно зирять на його супутницю, навіть підморгують їй. Сама ж Сата Санта виглядає байдужою до цих поглядів.

Офіціантка у фартушку приносить тацю з коктейлями. За тонким склом бокалів піниться вогонь, неон, сяйво небесних світил; шари напоїв переливаються, переходять один в одного, міняться, показують свої скляні міражі. На пишних грудях офіціантки якась ганчірка, що літає туди-сюди з кожним її рухом. Дівчина залишає коктейлі, легенько вклоняється і йде геть. Добрик загальмовано розглядає її спину й нижче спини. Ззаду на офіціантці лише шнурочок від фартушка. Її голі сідниці якусь мить тримають погляд Лісового своїм пружним похитуванням під час ходи. Лісовий змушує себе дивитися на бокали з переливчастими напоями.

Королева чорного фентезі мовчить. Її коктейль залишається неторканим. Краєм ока вона спостерігає за своїм гостем і водночас розслабляється в рідній стихії. Гість також мовчить.

На платформу, скраю якої вони сидять, виходить ведучий.

— А зараз для вас танцюватиме зваблива Ельза! Ельза, яку ви так любите пожирати поглядами й мрієте про неї самотніми ночами. Але сьогодні це не останній сюрприз нашого еротичного шоу. Усі хочуть чогось нового. Після виступу Ельзи на нашій сцені розкриття нової квітки. Вперше в «Астері» з’явиться Колір Ночі! А зараз — неперевершена Ельза!

Сата бере тонкими пальцями свій бокал, робить з нього маленький ковток і киває Лісовому.

— Пригощайся й почувай себе вільно. Сьогодні все за рахунок закладу. Як тобі тут?

— Незручно. Я вперше у нічному клубі. Не люблю таких місць.

— А я не люблю птахожерок, шизофреників і тих, хто з них божечок ліпить.

— А я не люблю жінок, які продають себе за гроші й за становище в суспільстві. Так само, як і чоловіків, які їх купляють.

— Ага. Я помітила з якою нелюбов’ю ти розглядав зад офіціантки.

Добрик косо глянув на Сату. Добре, що вона не згадує того, як часто він дивиться на її принади, неспроможний перебороти себе. А погляди ці вона дуже добре помічає, бо навмисне їх провокує.

— До речі, — продовжує звабниця, — не всі тут продаються. Більшість пар разом тому, що вони або сподобалися, або підходять одне одному. А ти бачиш навколо лише продажництво, бо дев’яносто дев’ять відсотків цих жінок ти справді можеш отримати, лише заплативши їм. А таких грошей у тебе ніколи в житті не було й не буде. Тому тобі залишається сидіти й патякати про аморальність продажних жінок.

— Приємно, що ти такої високої думки про мене.

У Добрика склалося враження, що він грає в шахи й губить фігури одна за одною. Він узяв свій бокал і зробив великий ковток. Спочатку йому здалося, що коктейль складається лише з екзотичних соків, але наступної миті випита рідина вибухнула в роті, обпекла язик і піднебіння й вогнем шугнула в нутрощі. Добрик ледве стримався, щоб не закашлятись.

Вийшла танцювати Ельза. Доволі красива. Але Добрику вона відразу не сподобалась. Надто вже вульгарними були її рухи й макіяж. Танцювала абияк, не надто плавно, не зовсім у такт музиці, але це легко компенсувалося пишними грудьми й намотуванням чоловічих емоцій на повільне звільнення її тіла від одягу.

Лісовий тихенько потягував коктейль, намагаючись не надто витріщатись на стриптизерку. Він не міг не визнати, що йому подобається оголене жіноче тіло. Особливо після всіх сьогоднішніх спокус. Раніше так близько й такого красивого тіла він не бачив (його погляд знову мимоволі ковзнув по безрукавці Сати). Проте визнати це отак відразу — не міг і не хотів.

Дивлячись на танцівницю, Добрик ураз згадав, як танцює Єва, фея Зеленого Чаю. Єдиний реальний прототип доброго персонажа, який залишила йому Сата. У рухах Грінтик відбивається багато дивовижних речей цього світу. Вона описує танцем почуття, емоції, мрії, пристрасть (це їй вдається особливо!), описує так само, як Добрик робить це словом. У Євиних танцях є природна краса, природна відвертість, запал, вогонь, лід, якась незбагненна стихія, в якій поєднується все й одразу. Відточеність кожного поруху, що з’являється не лише з досвідом, а й завдяки вродженому хистові, внутрішній енергії танцюриста. І які б танці не виконувала Грінтик (а в багатьох танцях є дуже звабливі рухи), вона ніколи не виглядала вульгарною; бажаною — так, еротичною — так, але не розпусною. А Ельза — просто оголене тіло без душі.

Стриптизерка, вигинаючись навсібіч, підібрала свій костюм і побігла за куліси.

Цікаво, а як станцювала б Сата?..

На сцені знову з’явився ведучий.

— А зараз вийде довгоочікувана Колір Ночі, щоб відкрити вам всі свої секрети. Нова, незаймана богиня танцю! Зустрічайте!

— Бачу, ти вже освоївся? — з усмішкою запитала Сата.

Вона інколи вміє так по-доброму й щиро усміхатися.

У відповідь Добрик лише знизав плечима і відпив коктейлю, який дуже добре допомагав освоюватися в цьому місці.

Ґрати куліс розсунулись і на сцену граційною ходою вийшла нова дівчина. Вона зупинилася перед рурою, пропускаючи дикі овації повз себе. Завмерла, наче скеля в морі. Трико-кольчуга оголює в розрізах стегна й чітко окреслює під собою груди. Браслети зміями обвивають її ноги й руки. Невагома синя накидка опускається з плечей, ховаючи спину, й простирається по долівці.

Залунав музичний вступ до танцю — на диво мелодійний, приємний і… глибокий. Спочатку музика видалася ніжною, м’якою, несміливою, наче перший весняний струмочок, але друга тема в її глибині вже набирала обертів і враз зазвучала, вихлюпнулася з дна спокою вихором, справжнім ураганом і понеслася з вершин ніжності в провалля пекельної, жагучої пристрасті. І з початком звучання цієї другої теми накидка Кольору Ночі полетіла півколом услід за легким порухом руки, відкриваючи оголену спину.

Це тіло Добрик жадав бачити! Кожен рух. Зафіксувати в пам’яті кожну її позу в цьому танці.

Дівчина красива! Надзвичайно красива! Навіть маска на обличчі не може приховати цього. Як божественно вона рухається! Й інколи посеред танцю Добрик вихоплював погляд зелених очей із прорізей маски. Вони дивилися не в зал, а кудись… в нікуди. Сумний і жалісний погляд, який зовсім не в’язався з темпераментом музики й танцювального сюжету.

На чоловіків, що зібралися навколо сцени, полетіла накидка.

Танцюристка стрибнула на руру й закрутилася на ній, звісивши голову донизу. Її каштанове волосся замиготіло в променях прожекторів.

Лісовий вчепився за неї поглядом, наче потопаючий за соломинку. Він забув, навіщо сюди прийшов, забув про всі свої невдачі й успіхи. Його тілом розливалася щемлива насолода. Він бачив заборонене! Він насолоджувався цим. І мимоволі закохувався в діву на рурі. Як можна любити незнайомку, яка прийшла сюди, щоб прилюдно роздягнутися? Та ні, вона прийшла не роздягатися, а передусім танцювати. Вона чиста, незаймана, її можна любити, її можна обожнювати, вона вартує цього, незважаючи ні на що. Мабуть, це коктейль розбудив у ньому все чоловіче єство, підготувавши його до виступу Кольору Ночі.

Кольчуга зісковзнула з плечей дівчини й пелюстками закрутилася навколо її талії. Танцівниця притулила долоні до грудей, не бажаючи отак відразу відкриватися публіці.

Зал захоплено ревів. До сцени, оточеної щільним колом глядачів, вже неможливо було пробитися.

Дівчина випростала руки вгору, вперлася спиною в руру й повільно присіла. Ревіння залу переросло у скандування: «Колір Ночі! Колір Ночі! Колір Ночі!».

Музика виринула з безодні й м’яко послалась засніженими, залитими місячним сяйвом долинами. Потім ураз рвонула в заспані долини сніговою лавиною. Танець Кольору Ночі перетворюється на пульсацію. Її тіло здригається в такт музиці, в такт биття її серця. Її долоні поповзли-потекли по плечах, грудях, животі й занурилися під кольчугу. Танцівниця повільно йде на край сцени, звільняючи стегна від металевого одягу.

Вона все ближче і ближче. Вона прямує просто до їхнього з Сатою столика. Добрик відчуває, як з кожним її кроком його кров переплавляється на магму й розкручується у грудях смерчем. Кипляча хвиля піднімається й піднімається, крутить на своєму гребені серце, яке ось-ось розірветься від напруги.

Кольчуга з тихим брязкотом падає на скляні плити сцени. Колір Ночі завмирає, мав паралізована, втупившись зеленим поглядом у Лісового. Її очі переповнює жах, який за мить затоплюють сльози.

Сата підводиться, робить крок до танцівниці й зриває маску з її обличчя. Умить простір навколо сцени завмирає. Хоча публіка кричить від захвату, музика продовжує свій стрімкий лавинний біг, та Добрик уже нічого не чує. Для нього настає мертва тиша.

Фея Зеленого Чаю стоїть перед ним оголена, безсила, нездатна поворухнутися. Сата Санта біля них, уважно вивчає вираз обличчя Лісового. Їй потрібно запам’ятати його. Обов’язково запам’ятати. Саме так виглядають повержені добрі витязі в білих фентезі.

Танцівниця закриває руками груди. З її очей линуть потоки мовчазних сліз. З новим поворотом музичної теми Єва обертається й біжить до виходу. Але ґрати зачинені.

Десь з-під даху, якого не видно крізь кольоровий дим, лунає голос ведучого:

— Ну-у-у, так не можна. Кольоре Ночі! Ти маєш показати нашим гостям свою квітку, розкрити її.

Єва повільно сповзає по металевих прутах униз.

— Давайте всі разом попросимо нашу солодку танцівницю повернутися на сцену! — улесливо заливається невидимий ведучий.

Зал вибухає стоголосим ревом, наче на волю вирвався диявол із сотнею пащек.

Ґрати клацнули й прочинилися. Грінтик вповзла за них і, наче п’яна, пішла коридором геть. Хтось за пультом управління, вочевидь, пожалів її й випустив зі сцени.

Зіниці Сати перетворюються на дві щілини чорної магми, що затягує у свою глибінь твою душу. Біснуватий натовп трясе кігтястими пальцями, щось верещить у свинячі й цапині рила, в екстазі стукається рогами.

Серце Лісового з вершини розплавленої хвилі полетіло вниз, у крижану, холодну прірву, раз у раз пропускаючи удари. Він пройшов своє перше коло.

-10-

Пронизливий вітер перекочував повз згорблену постать картонні коробки, цератові пакети й інше сміття. Величезний пустир освічували лише холодні зірки й окрадений Місяць. У спину били далекі прожектори «Астера». На горизонті золотим пилом тліють вікна будинків далеких спальних районів. Над ними, десь у небі, розжареною ниткою висить телевежа. А навколо в мовчазному траурі піднімаються чорні коробки складів, колишніх цехів, каналізаційних відстійників і недобудов.

Чоловік зітхнув і побрів на телевежу. Так ближче. На жаль, від «Астера» до його спальних Висілок немає жодної маршрутки. Доведеться йти пішки. Сата поїхала, кинувши його самого. Мандрівка Добрика нічним Леополісом, мабуть, також входила у план його ознайомлення з її світом.

Але сьогодні йому байдуже. Йти чи їхати — це нюанси, які не відіграють жодної важливої ролі у твоєму падінні в прірву, де тебе наздоганяють шматочки розбитого космосу. Ось у чому була суть парі для Сати Санти — зруйнувати його самого і його світ своїм! Так і сталося! Майже сталося. Полетіло в Тартар разом із розгубленим поглядом Кольору Ночі, разом із розпачливим поглядом Єви — жінки, яка була святинею його життя. Нікчемного, як виявилось, життя. І сьогодні Сата це гарно й, головне, наочно довела. А Єва виявилась не надреальною танцівницею, а просто хорошою стриптизеркою. І немає значення, що було після останнього погляду зелених очей. Може, колись, у майбутньому, втеча Грінтик зі сцени щось для нього й означатиме, але не сьогодні. Сьогодні ніщо нічого не означає і не має сенсу. Лише стежка поміж сміттям, яка веде на телевежу.

Навіть немає сили бути нещасним. Нічого не хочеться: ні плакати, ні кричати, ні померти, ні жити. І це найстрашніше. Тепер уже нічому не віриш. І це навіть гірше за небажання всього. Сата за такий короткий час так багато показала йому в цьому світі! «Ти не маєш права писати про добро, не пізнавши зла!» Ось що означали всі її дотеперішні слова, її огида до його творів, її зневага до нього самого.

Простий біль. Він убиває слабких і робить сильних ще сильнішими. Ось ти йдеш і купаєшся в цьому болі. Захлинаєшся ним, але не тонеш. Такий механізм. Ти слабкий і твої слабкості керують тобою. Тому зараз ти байдужий до всього і байдужий сам собі. Що десять кроків помирають один за одним герої твоїх творів — колись прекрасні, а тепер гидкі. Або зраджені, закривавлені й розтоптані. Або божевільні. Або перетворюються на вовкулаків і біжать поруч оцією стежкою серед сміття. Від добрих героїв, які досі жили разом із тобою, залишаються лише купки мертвих літер. Так є і нікуди від цього не втечеш. Ти такий і світ такий. І Єва така. І Сата така. І немає фей, лицарів, добрих королів і білих чаклунів. І кохання — не та сила, яка веде крізь терни до золотого майбутнього. А якщо й сила, то веде вона не до Ельдорадо, а до прірви, і треба бути божевільним, щоб цьому радіти.

Боже, чому все так? Добрик спіткнувся й упав на коліна. Звів голову до неба. Боже, скажи, чи може боліти дужче, ніж зараз?

-11-

Залишивши болід на підземній стоянці, Сата вийшла на вулицю. Не все сталося так, як їй хотілося, але загалом вона була задоволена вечором.

По дорозі додому Сата заїхала до Нього. Розмова була напрочуд короткою. Він сказав: «Лісовий пройшов перше коло. Добре». І все! Після цих слів стало зрозуміло, що на сьогодні розмова закінчена, час іти геть.

Після «Астера» й зустрічі з Ним залишилося відчуття якоїсь незначної вади в її планах, якогось невеличкого упущення. Щось вона сьогодні проґавила, загубила, й не знала, що саме і де.

Простуючи до свого будинку, Сата краєм ока помітила невелику світлу постать у темряві біля сусіднього під’їзду. Помітила і пройшла повз. Але ця постать забрала частинку її уваги. Жінка обернулася.

На тротуарі стояла маленька дівчинка. Світле хвилясте волосся, одягнена простенько й акуратно, по-дитячому наївне обличчя. Вона була надто чистою, щоб бути бездомною, і мала надто бідний одяг, щоб жити тут. Хто її впустив у цей район?

Мала тримала в руках переламану навпіл шоколадку. Один шматок, надкушений, — у правій руці, цілий — у лівій. Вона дивилась просто у вічі Саті й усміхалась їй, ніби знала, що та не пройде мимо, а обернеться.

— Пригощайтеся! — Дівчинка простягнула жінці половинку шоколадки.

Письменниця здригнулася й пішла далі.

У під’їзді консьєрж показав їй покази біосканера. Тепер доводиться користуватися і цим дивом цивілізації. Якщо вірити приладові, впродовж дня в її квартирі не побував жоден багатоклітинний організм (пальма не рахується, цей фінік там живе).

Прийнявши душ, Сата потонула у своєму дивані. Хотілося добре виспатися після такої цікавої вечірки. А ще дуже хотілося, щоб Добрик залишився живим і щасливо добрався додому. Гра повинна продовжитись! А може їй просто бракуватиме Лісового, якщо з ним щось трапиться?..

Раптом пригадалася дівчинка з шоколадкою. Дуже дивна мала! Надто чиста, як на цей світ. Вона виглядала так, наче була… святою?..

«Сато, а ти хочеш мати дітей?»

-12-

Під черговою облупленою стіною кров бризнула на обличчя. Після удару прийшов біль — обпечений, розжарений. Червоні плями в очах. Блискавки замість думок.

Добрик спіткнувся, але встояв на ногах. Кров із розсіченого чола потекла в очі. Він устиг збагнути, що хтось намагався вдарити його по очах, але трохи промахнувся, й удар припав вище брів. Били або гумовим кийком, або ланцюгом, або якимсь металевим прутом. Зараз важко зрозуміти…

У голові блискавки, а між ними танцює Єва…

Наступний удар пройшовся вогнем по животі. Зігнувшись від різкого болю, Добрик краєм ока помітив дві постаті біля себе. Всередині нього все переплавлялось нудотним вогнем.

Хто це? Чому? За що його б’ють? Це закони ночі?

На межі притомності прийшла дика злість. Його ж просто намагаються вбити! Коліна торкнулися землі, погляд крізь кривавий туман вихоплював уривки того, що лежало перед ним: клапті паперу, церати, кришка від пива, зігнута й пропалена збоку пластмасова пляшка, чорна кульбабка, бляшанка від арахісу, арматура… Ротом пішла кров. Лісовий схопив арматуру (його пальці вже не відчули холодного дотику металу), різко підвівся і вдарив наосліп. Один із нападників заверещав. За мить вереск переріс у брудну лайку. В цьому голосі було набагато більше звірячого, ніж людського. Агресія й лють вихлюпнулися диким криком. На голову, спину, плечі, живіт, груди, руки, якими інстинктивно намагався прикритись, посипалися тупі удари. Вони вже відчувалися як легкі доторки, болю не було. Тіло оніміло. Фентезист не розумів, стоїть він чи лежить. Наостанок — вогненний вибух у плечі, від якого перехопило подих, і світ зник.

…Отямився він від холоду — впала роса. З кожною краплею, яка охолоджувала шкіру, поверталося відчуття власного тіла. Від спроби поворухнутися тіло пересмикнув різкий біль. Добрик ураз збагнув, що лежить у калюжі власної крові. Повернувши голову набік, він побачив брунатно-чорні згустки на своєму плечі, навколо діри в сорочці. Сюди вдарили ножем. Від цього він і знепритомнів. Мабуть, також цілилися в серце, а запхали лезо під ключицю. Подумали, що він мертвий, і кинули. Нездари, ні по очах не влучили, ні в серце… на щастя.

Крім нього на пустирі було ще декілька людей. У світанковому тумані вони спочатку здалися примарами. Чути жіночий плач і тихі крики, і благання… і чоловічий сміх. Четверо чолов’яг, між ними дівчина. Один тримає її ззаду за плечі, двоє задирають ноги вгору, четвертий стягує з неї штани й б’є по голові. Дівчина в крові. Важко побачити її обличчя, чоловіки заступають його та й сама вона, намагаючись опиратися, викручується в їхніх руках.

Вони ж її зараз… а ти… ти не можеш навіть поворухнутися! І не хочеш. Боїшся. А якщо спробувати встати і попросити їх не чіпати дівчину? Навряд чи твої слова допоможуть. Побачивши, що ти живий, вони спочатку доб’ють тебе (мало того, що ти вже напівмертвий, то ще й свідок), а потім зґвалтують цю нещасну. А якщо ти виживеш після того, як зґвалтування відбудеться у тебе перед очима? Жити з відчуттям, що ти все бачив і навіть не спробував чимось зарадити?

Добрик перевернувся на бік, ледве стримуючи стогін, і встав на коліна. У голові закрутилося, запекло. Нудота хворим звіром поповзла по кишках угору. Вдихнувши якомога глибше, Лісовий щосили крикнув:

— Перестаньте! Відпустіть її! — Вийшов якийсь шепіт.

Чоловіки разом озирнулися, не випускаючи свою жертву. Дівчина також почула слова Лісового й закричала знову, та їй швидко затулили рота.

— Ця купа гною ще жива! — Один із ґвалтівників підвівся. — Зараз виправлю чийсь недогляд! Хлопці, а може спочатку його, а потім цю малу шльондру?

Зареготавши, чоловік розмашистим кроком рушив до пораненого. Інші притиснули нещасну до землі, зриваючи з неї рештки одягу.

Тихий виляск розсік ранковий туман і той, що йшов до Лісового, змахнув руками й упав. Пролунало ще три глухих постріли. Двоє біля дівчини повалилися на землю, третій, перемежовуючи лайку, верески й благання, поповз до стіни, тягнучи прострелену ногу.

Четверо в білих плащах з’явилися з туману. Одна жінка і троє чоловіків. Один із них ховав пістолети під поли плаща. Жінка щось говорила в мікрофончик на комірці. Її супутники підійшли до виродка з простреленою ногою, підняли його й понесли до стіни, з якої стирчав металевий кутник. Підстрелений озирнувся й заверещав на повні груди:

— Ні-і-і-і! Краще вбийте відразу! Не треба-а-а!.. Пожалійте. Будьте людьми!

З його очей бризнули сльози. Але люди в білих плащах мовчали.

— За що ви мене? Я… — Почувся хрускіт і ґвалтівник обхопив руками кутник, що виткнувся з його живота. Його слова потонули в судомному хрипінні. Він захлинався власною кров’ю.

Врятована дівчина підповзла на колінах до людей у білому. Почала цілувати поли їхніх плащів, обнімати їх за ноги, белькотіти слова вдячності, які неможливо було розібрати крізь сльози.

Жінка в плащі підняла з землі порвану сорочку і накинула на бідолашну. Її напарники підвели врятовану й повели кудись у туман.

Світ знову перекрутився, небо полетіло під ноги, у чорні кульбаби, й Добрик упав на землю, знову провалюючись у безпам’ятство.

Він пройшов друге коло.

Жінка в плащі зупинилася над ним і сказала в мікрофончик:

— Він тут! Живий!

Її розкосі очі захоплено дивилися на Лісового. Вона була прекрасна. Ангел! Білий ангел!

І білий ангел зник разом із сірим світом у чорній безтямі.

-13-

Ніч була безсонною. Вона прокидалася декілька разів і довго дивилася в стелю. Потім сон приходив знову. І знову вона будилася. Не могла згадати, що снилося, лише якесь дивне відчуття залишалося від тих сновидінь. Там було щось таке… незвичне… здається, не дуже страшне, але й не надто приємне. Може тому, що незрозуміле.

Прокинувшись вранці, Сата найперше підійшла до нового дзеркала в старій чавунній оправі. Цього разу не для того, щоб милуватися своїм тілом, а щоб зазирнути собі в очі. Можливо, в них залишилися якісь уривки нічних сновидінь? Але нічого в цих карих, майже чорних, очах не було. Ніч додала їм лише трошки здорового блиску.

Що ж то за вперте відчуття незадоволення?

І чому на останньому побаченні Він так мало сказав?

Її життя якесь не таке вже й солодке, як донедавна.

Вона вже тиждень не була з чоловіком…

Приїхала на роботу й дізналася від Айзеншпіка, що Добрик лежить у лікарні з ножовим пораненням і численними травмами від побоїв.

Живий!

«У цьому вереску потонуло декілька пострілів.

Дівчина відчула, як звільняється від цього огидного й жахного вторгнення в її плоть. Лапи відпустили її. Почувся грюкіт столів.

У морг зайшло декілька високих чоловіків, тримаючи в руках пістолети. Кілери Вищого Королівства, одного з найвпливовіших угрупувань Вініаліса. Фактична міська влада. Вони все-таки знайшли свою маленьку втікачку.

Але та, за ким прийшло Королівство, мала інші плани на своє життя. Вона скотилася зі столу, перевернувши його за собою, й поповзла попід інші стільниці, з яких то тут, то там звисали крижані руки. Білі простирадла ховали її, наче десятки занавісок.

Убивці перейшли на швидкий крок, рухаючись двома проходами між рядами столів. Вони кидали беземоційні погляди на тіла, з яких були зірвані простирадла. Один із них краєм ока помітив, що потвора, яку вони щойно застрелили, зводиться на ноги. Наступної миті на вбивць полетів один зі столів, запущений зеленими руками. Старий мертвий чоловік, що лежав на ньому, розкинув у польоті руки й ноги і гепнувся на якусь зморщену бабу, збивши її з останнього ложа. Стільниця розрубала шиї двом кілерам, третього поховала під своєю бляшаною поверхнею. Двоє в іншому проході відкрили прицільний вогонь по Дрину, але той раптом на мить зник у простирадло-трупному морі, а потім виринув з-під стола просто біля чоловіків. Він відкусив одному з найманих убивць щоку, другому розпоров груди своєю кігтястою лапою. Далі Дрин почав вечеряти. Білі простирадла вкрилися червоною росою.

Маленькі двері в кінці холодильної зали легенько прочинилися, пропускаючи голу дівчину, яка й досі повзла на колінах.

Тієї ночі Вище Королівство втратило п’ятьох елітних убивць. Їх з’їли повільно, з насолодою. Останній із них помер на світанку. Та збожеволіти він устиг значно швидше — від болю й видовища своїх обгризених ніг».

Отакої!

Сата ще раз переглянула щойно написаний уривок. Отакої!.. Ця малолітня повія вижила й несподівано стала головним персонажем. Вона ж планувала писати по-іншому. Сюжет змінився сам собою.

-14-

Здається, місце свого перебування він збагнув ще непритомним, бо, коли перші думки зблиснули в свідомості, знав точно: він у лікарняній палаті. Попискування апаратури, голки в шкірі, бинти і пластирі, бандаж на грудях, тихий шум за дверима і ще тихіший, ледь чутний, за вікном, бежеві стіни (колір стін знав також до того, як уперше розплющив очі).

Радість, що залишився живим, проминула швидко. Події минулої ночі заборонили радість.

Роздивившись палату, Лісовий здивувався — лікарня була не з дешевих. Його медичне страхування не могло забезпечити такого рівня. Хто ж тоді постарався? Сата? Можливо. Дає своїй мишці час ожити до початку нової гри.

Щойно Добрик отямився, до палати зайшла медсестра. Вона розповіла, що його привезли сюди люди в білих плащах.

Ось і розгадка. За нього заплатили ті, що врятували його й нещасну дівчину на пустирі. Зі слів медсестри, його привезли самого. Отже з дівчиною все гаразд.

Добрик мав вельми приблизне уявлення про людей у білих плащах. Хоча й багато про них чув. Білі Ангели. Клуб багатих людей, які намагаються поліпшити суспільство, в якому живуть. Активні прихильники творчості Добрика Лісового. Вочевидь, ці четверо знали, кого підібрали на пустирі, тому й привезли його в лікарню для привілейованих.

Сценарій Сати, її злий умисел спрацював у несподіваному ракурсі. Випадковість довела, що його романи мають зв’язок із реальністю — його врятували люди, для яких людяність, добро не є вигадкою й абстракцією, і для яких те, про що пише він сам, переплітається з їхніми принципами.

Поранений усміхнувся й одразу скривився — його пересмикнуло від болю.

Втома теплою ковдрою огорнула тіло й затягла в сон, наче спрут під воду.

Перш ніж вдруге розплющити очі (вже після сну, а не після безтями), Добрик відчув, що поруч хтось є. Не лікар, не медсестра, а хтось близький, чия присутність дуже бажана. Підсвідомо…

Сата?

Від переляку, що він міг таке подумати, Добрик різко розплющив очі, втупившись у відвідувача.

Ні, не Сата. Єва.

Антагоністичні почуття радості, ненависті, зневаги, любові й байдужості накрили хворого одночасно, вчепились у серце своїми кігтями й потягли його в різні сторони. Але серце витримало.

Він мовчав. Вона розкрила рота, щоб щось сказати, але жоден звук не вилетів з її напіврозкритих губ. Так вони й дивились одне на одного довгу, неймовірно довгу для обох хвилину.

У його погляді читалися здивування і гнів. Гнів він вдало зображав, щоб приховати в очах біль утрати. В її погляді світилися вина, співчуття, очікування і… злість у відповідь на те, що читалося в його зіницях, на те, що він намагався показати. Його погляд був нечесним.

— Не треба на мене так дивитись, — промовила нарешті Єва, надуваючи щічки. Вона перевела погляд на табло медтестера. Тепер її обличчя спохмурніло від безвиході. — Я цього не заслужила.

— Не заслужила? Вчора ти зруйнувала мій світ, де була доброю музою! Я так любив тебе! А ти зробила мені дуже боляче! — прошепотів Добрик, дивлячись на ґудзики її блузки.

— Якби ти справді щось відчував до мене, то все не минуло б за одну мить… Я не прийшла сваритися, — Єва наче постаріла враз на декілька років. — Я сподівалася, що ти приймеш мене як друга. Я дуже переживала, дізнавшись, що ти у лікарні з ножовим пораненням. Моя вчорашня ганьба — а ганьбою мій виступ став, коли я побачила тебе, — відразу змінилася на страх.

— Ти…

— Так, я винна! Але винною мене зробило твоє ставлення до мого виступу! Дивився на мене з таким презирством! Фарисей! А я танцювала. Може, танцювала найкраще в житті, бо дуже боялася, бо мені було дико соромно! Ти дивився не на мій танець, ти дивився на моє тіло! Сприймав мене як повію!

— Ти постійно показуєш… стриптиз?

— Є велика різниця між «показувати» й «танцювати стриптиз». Це як на мене. А вчора я виступала біля рури перший раз. Якби ти знав, чому я туди пішла, скільки я пережила за вчорашню добу!..

— Ти ж нічого не розказувала.

— А хто ти такий, щоб я щось тобі розказувала? За той час, що я тебе знаю, ти навіть не спробував перетворити наше знайомство хоча б у дружбу. Інколи дивився на мене закоханими телячими очима й думав, що достатньо лише поглядів! А хто я для тебе? Навіть не людина. Вимріяний образ, відкоректований під твої погляди, вичищений від тих вад, які тобі не сподобалися б!

Лісовий мовчав.

— Що з тобою сталося? Чому тебе поранили?

— Колись розкажу, коли пробачимо зраду, яку… придумали одне для одного.

— Зраду? Це ти зрадив мене! Я була вимушена танцювати в клубі, а ти навіть не дав мені шансу пояснити чому!

Вона встала зі стільця, поклала на тумбочку пакунок з мандаринками й шоколадом.

— Ніколи не думала, що мені настільки важитиме твоя думка про мене, — Єва витягнула зі своєї сумки акуратно зібраний і склеєний нотепейдж і стосик аркушів. Усе поклала на підвіконня. — Це з твоєї квартири. Що ти — той самий Добрик Лісовий, я дізналася, коли ми з хлопцями вставляли двері до твоєї квартири. До речі, там хтось побував до нас, речей майже немає. Ось новий ключ.

Вона поклала блискучий ключик біля мандаринок і пішла до дверей. Узявшись за клямку, пересилила себе й обернулась.

— Пам’ятаєш Олька?

— Пам’ятаю, — Добрик згадав хлопця з цигаркою на сходах супермаркету.

— Вчора вранці він підібрав у кафе забутий гаманець. Його відразу ж накрили полісмени. До мене підійшла власниця гаманця, та сама чорна красуня, з якою ти був у клубі, й поставила ультиматум: або я танцюватиму стриптиз, або Олька запроторять у виправну колонію. Подумай якось, що за люди тебе оточують!

Грінтик вийшла з палати, гримнувши дверима.

-15-

Процедури, ліки, лікарі, постільний режим без думок і без емоцій, на які просто не вистачало сил. Лише уривки спогадів. Усе погане, що сталося з ним за останні дні, навипередки кружляло в голові, поступово перетворюючись на сіру маячню.

Під вечір медсестра увімкнула телепанель. Після півгодинного потоку реклами почалися міські новини.

«…Через місяць — вибори нового мера Леополіса…, у робітничих районах міста епідемія нової венеричної хвороби, яку назвали синдромом нервової дигресії…, за вчорашній день у місті сталося п’ять убивств, три зґвалтування, вісімнадцять дорожньо-транспортних пригод, у результаті яких загинуло семеро людей…, новий фонд християнського милосердя розпочав програму «Домівка для загублених»…, у бюджеті міста бракує коштів для вивезення сміття…, концерн «Світоч-Аякс» створив чотири тисячі нових робочих місць…, у Новому Сихові сталася перестрілка між бандитськими угрупуваннями «Чорні Демони» й «Зелені Дракони». Точна кількість жертв невідома…, співачка Неофеліс почала грандіозне турне на підтримку нового альбому «Відверті Речі»…, неокатолики й православні москвофіли вчинили бійку за храм святого Стефанія…, неформальні течії, клуби, мистецькі, спортивні та бандитські угрупування дедалі чіткіше розподіляються на «білих» і «чорних». (Добрик стрепенувся й почав слухати дуже уважно). Очевидно, такий розподіл ініційований фентезійною літературою. «Білі Ангели», «Діти Сонця», «Лицарі Троянд», «Княжий Львів», деякі рокерські клуби, хіпі, скейтбордисти, ролери, рафтингісти, перкурівці, денсери та деякі інші організації стають під білий стяг. Більшість рокерів і байкерів, тифозі, скінхедів, сірих панків, беґлендів, садомазохістів, клуби «Дно Світу», «Чорне Колесо», «Ложе Масона», «Залізні Ланцюги» сповідують протилежні принципи. Іноді протистояння між «чорними» і «білими» закінчується бійками і стріляниною. Ймовірно, таке протистояння спровоковане новими політичними течіями, емблемами яких також стали білі й чорні барви, а програмні засади оперують реформованими принципами добра і зла. Багато політологів говорять про безпрецедентний випадок у світовій історії: громадські організації, неформальні течії з подачі політиків створюють свої статути на основі засад, сформульованих у творах «білого» й «чорного» фентезі, яскравими представниками яких у нашому суспільстві є письменник Добрик Лісовий, якого ніхто ніколи не бачив, і письменниця Сата Санта, відома світська левиця, винуватиця безлічі скандалів у верхах суспільства».

Ось тобі й війна зі злом! Хоч і надто штучно виглядає такий розподіл, та суспільство завжди якось поділяється. Чому б не на «чорних» і «білих»? Можливо, це на краще. Щось повинно змінитися. Щось нове й позитивне може зародитися з цього протистояння. Й основою цього нового буде він, Добрик Лісовий!…І Сата Санта також.

Телепанель перестала існувати. Добрика поглинула хвиля раптових емоцій. Захотілося жити далі, одужати якомога швидше, щоб відразу ж писати ще і ще! На мить Лісовий повірив, що ось зараз він може сісти й розписати суспільство по-новому! Ілюзія, звісно, але якусь силу його творчість все-таки має! Це вже незаперечно! Люди чіпляються за його ідеї, його сюжети важливі для них, вони чекають нових романів, вони потребують його світів, щоб жити в них! Слід помірковано використовувати отриману владу й намагатися хоч на дещицю повернути суспільство до кращого.

Звісно, боротися з наркотиками, алкоголізмом, бандитизмом, корупцією, розпустою як з явищами сенсу немає. Ніхто ніколи їх не викорчує. Хіба що замінить на щось значно гидотніше. Такий уже баланс цього світу. Так само не варто намагатися подолати класову різницю. Класи — не касти, це відкриті прошарки. Кожен може перейти з одного класу в інший, якщо вдасться. Так цікавіше жити, на цьому побудовано безліч серіалів, це стимул піднятися вище, втриматися на плаву. У всіх суспільствах, де проповідували рівність, насправді існував робочий клас, а інший, «неробочий», був просто прихованим. Сексуальні послуги, хуліганство, фанатизм спортивних уболівальників чи релігійних сектантів, стриптиз — люди мають право вибору. Це право дав їм Бог, Творець усього сущого. Хоча стриптиз… Добрик уже засумнівався: це все-таки торгівля власним тілом чи еротика й мистецтво танцю? Кожен має право жити і розважатися так, як уважає за потрібне. Головне, щоб це не шкодило іншим.

Треба боротися за людські душі! Хоча б словом, хоча б за допомогою казок, де головні принципи — Божі заповіді!

Знову зайшла медсестра.

— До вас відвідувачі. Просити їх до палати?

— Так! — І знову Добрик подумав про Сату. Чому? Причина очевидна, як не викручуйся: він хоче її бачити! Його тягне до неї всупереч логіці, всупереч здоровому глузду. За те, що вона зробила з ним і з Євою, Сату потрібно ненавидіти або хоча б зневажати. Не виходить. Чомусь…

До палати зайшла красива жінка в білому плащі. Одна з його рятівників на пустирі. За нею — чоловік, одягнений так само. Його Добрик побачив уперше.

— Добридень, Добрику, — відвідувач, усміхаючись, присів на стілець біля ліжка. — Бачу, Оллі ви впізнали. Важко не запам’ятати таку східну вроду.

Жінка, яку назвали Оллі, сперлась руками на бильце ліжка і, зашарівшись, потупила погляд у лікарняну ковдру. Справді дуже екзотична красуня навіть для Леополіса: чорні розкосі очі зі скромним оксамитовим поглядом, вилицювате обличчя, гарна фігура.

— А мене звати Андрій Сегіт, — представився чоловік. — Голова клубу «Білих Ангелів». Усі наші одноклубники просто в захоплені, що під час звичайного рейду пощастило врятувати самого Добрика Лісового, ідейного натхненника й зачинателя клубу.

— Звідки ви знаєте, що я саме той Добрик? — Потерпілому не дуже хотілося відкривати свою персону.

— «Ангели» — люди багаті й впливові, тому з інформацією в нас проблем немає. Щоправда, знайти вас допоміг випадок. На жаль, нещасний випадок. Ми розшукували вас і раніше, але навіть із нашими можливостями це виявилося непростою задачею. Надто вже добре ви маскувалися, — Сегіт із непідробним захопленням розглядав посиніле обличчя Добрика, наче бачив перед собою еталон краси.

— Хочу вам сказати, — м’який голос Оллі в поєднанні з її чарівною зовнішністю створювали надзвичайно миле враження і, напевно, мали неабиякий лікувальний ефект, бо Добрик почав почувати себе значно краще, — що наш клуб виник завдяки вам. Тобто ми збиралися й раніше, але ідеологія, що згуртувала нас у єдиний загін, взята саме із «Джунглів Старого Міста», який був вашим першим опублікованим романом.

Добрик спробував усміхнутися й знизати плечима зі скромності, але його пересмикнуло від болю, й він скривився, стиснувши зуби.

— А тепер про мету нашого візиту, — знову заговорив Сегіт. — Коли одужаєте, ми хотіли б запросити вас до нашого палацу. Побачите самі, що зробила ваша творчість. Дозвольте познайомитися з вами ближче. Ми зможемо дати один одному надзвичайно багато. Я в цьому впевнений!

Голова «Білих Ангелів» говорив з такою вірою, з такою пристрастю, що його голос проймав наскрізь. Добрику здалося, що Сегіт розмовляє не з ним, а з його душею.

Треба боротися за добро в людських душах. І Добрик легенько кивнув на знак згоди.

-16-

Коли з’являються запитання, на які не можеш чесно собі відповісти (будь-яка відповідь буде оманливою), дуже важко писати. Треба знайти те, що шукаєш, відкрити ще одні потаємні двері у своїй свідомості, а вже тоді виливати це на папір. Лишень тоді з купця ти перетворюєшся на сенсея. І Сата закрила ноутбук.

Сьогодні вночі — момент істини. Він знову кличе до себе. Цей виклик приходить не листом, не повідомленням, не бандероллю й не кур’єром, цей виклик — відчуття внутрішнє. І воно ніколи не буває оманливим. Сата Санта знову потрібна Йому.

Одягнувши плащ, Сата вийшла зі своєї квартири й за півгодини опинилася в Личаківському районі, поміж старобудов.

Пройшовши двадцять хвилин від підземної стоянки, вона зупинилася перед невеликим будинком, що нагадував готичну капличку. Колись ця споруда була пристановищем якоїсь прохристиянської секти, а тепер у ній чекає Він. Дивно. Очевидно, в цій секті істинних християнських ідеалів було надто мало. Кажуть, в часи Великої Анархії тут збиралися сатаністи, потім демоноборці — для самовипробувань, потім ця капличка згоріла, коли її намагалися наново освятити греко-католики. А вже після пожежі ніхто з канонічних парафій чи сект не заявляв на неї права. Поліс відбудував її за гроші ЮНЕСКО і призначив пам’яткою архітектури вісімнадцятого століття. Тепер сюди забігають сховатися від дощу, покохатися, покурити травичку, подумати про вічне і просто перепочити за масивними стінами від суєти великого міста. Доглядачі Личаківського кладовища тримають у ній свій інвентар.

Натиснувши на завжди відчинені двері, жінка пройшла всередину. Голі сірі стіни, височезна стеля, високі вузькі вікна, тьмяне освітлення й ряди католицьких лавок створювали атмосферу аж ніяк не християнської споруди. Простір без певного призначення, трохи примарний, трохи пов’язаний із потойбіччям. Але Саті було байдуже. Вона давно поборола забобонний страх перед такими речами.

Вона сіла на першу лавку перед глухою стіною й почала роздивлятися ледь помітні тріщини в штукатурці.

— Я прийшла.

Тиша. Лише холодний протяг пролетів над лавками, погладив її волосся й спробував заповзти під поли плаща.

Тиша скручувалася в тугу пружину, яка будь-якої миті могла вистрелити.

— Я чекав.

Хоча перед кожною зустріччю Сата внутрішньо готувалася почути Його голос, щоразу мороз пробігав по шкірі від Його перших слів. Сата ніколи не вгадувала час і напрямок, звідки пролунає цей голос. Сумний і розумний, як сама древність світу. Приємний. Сухий, але оксамитовий. Не зверхній, не дружній, не офіційний, не єхидний, трохи жорсткий і тому щирий. І, як завжди, лише голос. Він ніколи не з’являвся перед своєю гостею.

— Ти добре виконала Мої прохання, — Він завжди говорив «прохання», хоча Сата сприймала Його слова як накази. — Але це лише початок.

— Добрик зламаний, — чи то невпевнено ствердила, чи запитала письменниця.

— На деякий час. Людину, її зовнішню сутність, зламати легко. А нам потрібна його глибина. Колись Я врятував тебе, тепер хочу врятувати його.

— Я думала, Ти хочеш його знищити!

— Його тіло, але не його душу. Знищення душі Лісового буде Моєю поразкою. Я ж прагну його переродження. І він сам повинен пройти цією дорогою. З власної волі. А ми лише розставлятимемо дороговкази.

— На Добрика вийшли «Білі Ангели».

— Добре. Це ще один дороговказ, ще одне коло для нього. Правильний дороговказ. Він уже ступив на шлях до Мене.

— Часто я не розумію, чого Ти прагнеш насправді.

— Того, чого прагнуть усі, — справедливості. Моєї справедливості, бо вона своя для кожного. Прагну мати те, чого прагнуть усі, мати те, що Мені не належить. І все йде повільно, але завжди в потрібному напрямку. Та останнім часом з’явилася одна проблема.

— І яка ж?

— Ти! — На цьому короткому слові голос ураз набув такої насиченості, що Сата від несподіванки здригнулася. Такого повороту вона не очікувала. Але ця відповідь була дуже близькою до тієї, яку вона шукала останнім часом.

— Ти впливаєш на ідеї, на віру, на мрії Добрика, відкриваєш для нього звичайні істини нашого світу, змінюєш його свідомість і змінюєшся сама!

— Я не змінююсь! — гнівно запротестувала Сата. — Я є такою, якою є, й бути іншою мені не дано! Чому ти вважаєш, що зі мною не все гаразд?

— Я ніколи нічого не вважаю. Я завжди знаю.

— В чому я змінилася? — У голосі Сати зазвучав розпач.

— Тобі шкода Добрика! Ти відчуваєш до нього співчуття! Винуватиш себе за те, що йому вчинила! Попри жалість він викликає у тебе захоплення. Ти починаєш його любити! Просто боїшся визнати це.

— Ні! — Сата різко підвелася з лавки, роззираючись навколо. Їй зараз дуже хотілося побачити Його, подивитися Йому в очі. — Ні! До Лісового відчуваю зневагу і презирство. Як і до більшості людей, якщо не до всіх. Чоловіки ж для мене або самці, або ті, кого можна використати, або непотріб і дрантя. Добрик належить до останніх. Так, я визнаю його талант, але не захоплююся ним, бо Добрик не вміє користуватися таким даром. Він нікчемний як людина. Він слабкий. Тому поваги до нього, а тим паче любові, відчувати я не здатна!

— О-о-о! Скільки емоцій! — Він тихенько засміявся.

Протяг обволік холодом плечі Сати й наче посадив її назад на лавку.

— Як думаєш, а ти здатна любити? — Холод не відпускав, а дедалі міцніше закутував жінку. Вона помітила, що її плащ розщібнутий.

— Напевно. Я ж усе-таки жінка й деколи декого трохи люблю. Люблю, коли хтось задовольняє мене в ліжку. Любов — це пристрасть, це завоювання нового, але для мене це почуття має дуже мало спільного з такими поняттями, як вірність, співпереживання, самопожертва. Любов народжується з пристрасті й дуже швидко помирає в байдужості.

Холодний вітер ущільнювався. Саті здалося, що він хвилями пробігає по її грудях, по животі, впирається в стегна, наштовхуючись на теплий супротив її тіла. І з кожною хвилею цих примарних дотиків всередині в ній народжується синхронна хвиля, яка несе солодку муку, очікування, задоволення й біль одночасно. У цьому відчутті є щось дуже плотське. Сата відчувала, що зволожується. Вона тихенько застогнала, опираючись на спинку лавки, прогнулася й заплющила очі.

— А Мене ти могла б покохати?

Холод ставав то кригою, то жаром, добирався до її шкіри, огортав доторками її груди, пестив набубнявілі соски й намагався стекти неіснуючими краплями між ноги.

— Я не знаю, — видихнула письменниця. — Я не знаю, що відчуваю до Тебе!

Сотні тисяч ниточок стягували її тіло зсередини. Хвилі холоду ззовні й вогню всередині то боролися між собою, то зливалися воєдино. Сата відчувала їхній ритм. Дихання сперло. Вона розслабила міцно стулені ноги. Задоволення росло, розгоралося, розпікало. Доторки перетворилися на щось майже фізичне, матеріальне. Величезна хвиля втіхи, перемеленої з утомою, набігала, накочувалася, росла, обіцяючи ось-ось вибухнути й розтектись по тілу першим, але не останнім ударом неземного задоволення. І раптом це надреальне оргастичне страждання змінилося таким же надреальним болем.

Сата обхопила руками живіт і зігнулася, розплющивши очі. Її погляд уперся в тінь на стіні. Тінь схиленого над нею чоловіка. Вона різко обернулася назад, але нікого не побачила. Перевела погляд на стіну — лише сіра штукатурка, дрібні тріщинки й плями від часу і людей.

Здалося?

Застібнувши плащ, Сата підвелася. Від цього руху її занудило, але за мить слабість минула.

— Ти хотів мене налякати? — тихо запитала вона, простуючи до виходу.

— Ні. Ти ж не налякалася? — І голос зник, не чекаючи відповіді. Гостя цього дивного будинку точно знала, що сьогодні Він уже нічого не скаже. Закінчення розмови Сата відчувала так само чітко, як і Його поклик.

До підземної стоянки письменниця йшла у повній розгубленості. Що означали Його слова про шлях Добрика? Про її любов до цього бідолахи? І що саме відбувалося потім? Щось схоже на секс, але… з ким? Такі доторки були вперше. І вперше з’явилася Його тінь.

Дорогою додому Сата зайшла в бар поблизу свого будинку, вибрала собі міцного молодика й повела його на диванчики другого поверху. Їй конче треба вивільнити ту хвилю, яка не прорвалася назовні в капличці й тепер мучила зсередини. Але нічого не вийшло. Оргазм не приходив. Вона лягла на живіт і дозволила незнайомцеві зайнятися з нею анальним сексом, хоча зовсім цього не хотіла. Так вона намагалася хоч якось покарати себе за власні помилки. Але полегшення не настало. Пославши молодика подалі, жінка повернулася додому. Дика втома і спустошення накрили її з головою.

Щось відбувається не так, як вона цього хотіла. Щось починає відбуватися без її згоди.

-17-

Дива медицини (що вони дорожчі, то більш дивовижні) швидко перевели його у вертикальне положення. Під час ходьби забинтовані груди ще співали тихеньким болем; коли підводився або сідав, у голову ще била хвиля слабкості, але на цьому всі незручності закінчувалися. Добрикові здавалося, що тут підлікували не лише його тіло, а й душу. Нарешті йому чогось хотілося! Не тільки писати, а й чогось для себе особисто. Для свого тіла! Для свого задоволення! Тим більше, що в союзі з «Білими Ангелами» з’являлася реальна можливість щось робити: сіяти й бачити результат відразу, а не примарно вірити у плоди свого літературного генія десь-колись, у далекому майбутньому (а ще ймовірніше, аж після смерті, коли вже нічого підправити не вдасться!).

Оллі забрала його з лікарні власним болідом «Майбах», який не дуже поступався «Феррарі» Сати (і взагалі, Оллі багато в чому не поступалася Саті), й одразу відвезла до палацу Сегіта, який слугував заодно й резиденцією для білих ангелів.

Оллі, ця невисока, але граційна східна кішка, виявилась на диво не стервозною, а дуже навіть навпаки… Багато сміялася у відповідь на кволі жарти Добрика або ж просто усміхалася (а вона була справжнім майстром простої усмішки). Розмовляти з нею було напрочуд легко. Досі фентезист у товаристві красивих жінок завжди почувався напрочуд скутим, але не зараз, не з цією красунею в білому одязі.

Палац вразив Лісового ще брамою на в’їзді. У цій брамі (не в кованій решітці, а в сторожці біля неї) могла б комфортно розміститися невелика китайська сім’я. Від брами до особняка вела вигадливо заплетена гравійна дорога в обрамленні круглих валунів різних розмірів і підстрижених у формі приплюснутих куль кущів самшиту. Гравій затишно зашурхотів під колесами і незабаром болід затих перед сходами, що здавалися знизу першим рівнем ацтекських пірамід. Обабіч палацу зеленим килимом розлігся англійський газон з островами квітників, лабіринтами живоплотів і дерев з вигадливо сформованими стовбурами й кронами. Палац підводився з цього дивовижного саду кількома рівнями балконів, терас, веж та їхніх багатоповерхових шпилів. У такому казковому місці справді могли жити лише білі чарівники або комуни світлих ельфів, або зграйки добрих шугайстрів. І все це в центрі Леополіса! У межах старого міста!

Сегіт дуже приязно зустрів гостя. Голова Білих Ангелів аж світився від щастя, приймаючи легендарного для нього гостювальника. У великому холі біля каміна утрьох з Оллі вони випили з нагоди приїзду запаморочливо ароматного вина, значно старішого за людський вік. Потім господар показав гостеві свої колекції зброї, картин, оранжереї, книгарні, акваріум, басейн і, врешті, кімнату, відведену для Добрика. Тут було все! І ванна (в якій міг би купатися слон), і пальми з кількаметровими листками, і старовинні гобелени на стінах, і величезне ліжко, і чудовий закуток з диванами, і просторий, але дуже затишний, кабінет-балкон з книжковими стелажами аж до стелі. На чільному місці — книжки самого Добрика.

— Чесно кажучи, я хотів би, щоб ви постійно жили тут. Мрію хоч якось допомогти у такій жертовній праці, як ваша, — сказав Сегіт, вичекавши, поки спаде перша хвиля Добрикового захоплення.

— Не певен, що моя творчість настільки залежить від інтер’єру, — відповів той, знизуючи плечима.

— Тоді погостюйте у мене тиждень-другий! Вам потрібен належний догляд після поранення.

— Це більш ніж щедра пропозиція. І я погоджуся на неї без зайвої скромності.

Після вишуканого сніданку Сегіт показав Лісовому зали під особняком, де збиралися члени братства. Як виявилося, кожен білий ангел проходить неабиякий фізичний вишкіл: різноманітні види боротьби, володіння холодною й вогнепальною зброєю, заняття в тренажерних залах, плавання, перкур, легка атлетика. За межами резиденції ангели опановували кінний спорт і різноманітні транспортні засоби.

«Вежа Всіх Вітрів губила свою корону в чорному небі, наче зрощуючи скелі, на яких стояла, з небесною безоднею. Жодна дорога не вела до неї, жоден міст не спинався над прірвою навколо, навіть ледь протоптаний путівець не вів до її входу. Та й входу у вежу не було видно. Не людські руки створили цей шпиль за болотом, і жили в ньому не земні створіння, а, швидше, небесні. Хоча під таким чорним небом навряд чи були вони добрими й радісними.

Про цю вежу складали легенди, проте ніхто ніколи не бачив її. Синій Камінь, давній приятель Дібровника, напівжартома говорив: «Вежа-в’язниця Володаря Чорного Туману подібна на велике кохання — усі знають, що існує, але ніхто досі не бачив». Синій Камінь, як і багато хто у цих землях, не вірив у кохання. Дібровник і сам сумнівався в реальності цього почуття, поки не опинився в його солодкому полоні. Лише кохання здатне перетворювати хижку на палац, кашу з глиняної тарілки — на розкішний бенкет, краплі роси — на діаманти, а сонячні промені — на золото. Відтепер вірити у кохання Дібровникові не було потреби — він жив цим найвищим із земних почуттів.

Любов до звичайної жінки зірвала його з насидженого й затишного місця, змусила покинути родинні статки, ризикувати собою, йти світ за очі, порвавши зі всіма добрими й щирими донедавна, а тепер заздрісними й єхидними товаришами, стала причиною заздрості чаклуна, зробивши їх смертельними ворогами, й привела, нарешті, сюди. І ось він, маленький, знесилений, ще вчора — звичайний смертний, а сьогодні — відчайдушно живий, стоїть біля підніжжя скелі й дивиться на вежу-примару. Його погляд намагається знайти поміж мертвих стін, поміж чорноти бійниць і тіней піддашшя хоч якусь ознаку життя, якийсь рух, вогник, які б дали знак, де шукати кохану в цьому піднебесному шпилі.

— Він не прийде, — прошепотів Володар Чорного Туману і його голос, подолавши болото, зазвучав усередині вежі.

Вона почула цей голос, але не повірила його словам. Дібровник також відчув фразу ревнивця і, збагнувши її оманливий зміст, усміхнувся. Чаклун боїться, якщо бреше. Отже, похід через болото не був марним! Астера, кохана богиня із земних жінок, не може повірити цьому. Вона чекає на нього й завжди чекала. Чоловік схопився руками за холодне каміння й поповз по скелі вгору».

— Ти пишеш? Я невчасно? — Оллі зазирнула у двері, не наважуючись зайти до кімнати Лісового. Мабуть, для неї було святотатством заважати народженню на світ нових сторінок.

— Пишу, але ти зовсім не заважатимеш мені. Швидше, навпаки, — Добрик відірвався від екрана нотерайта й обернувся до дівчини.

— Можна я просто тихо посиджу, подивлюся на тебе? — Вона нарешті увійшла.

— Невже моє ремесло таке цікаве для поглядів збоку?

— Я б із задоволенням дивилася на нього зсередини, а не збоку, але, на жаль, не всім дано це вміння.

— Усім. Просто не всі пробували.

— Та ні, є різні люди з різними талантами, й чужі таланти завжди є чимось дивовижним. А твоє ремесло — для нас дуже важливий талант. Воно створило «Білих Ангелів» і постійно підтримує нашу віру.

— Досить лестощів, — Добрик відчув, що заливається рум’янцем.

Оллі пройшла до ліжка й присіла на його краєчок. Її легка біла сукня півколом розлетілася на синьому атласному покривалі.

— Ти живеш тут? — запитав Добрик, автоматично перечитуючи написане.

— Так. Ми з тобою сусіди, — з непідробною гордістю вимовила дівчина.

Лісовому враз захотілося якомога швидше перейти за сюжетом роману до портрета Астери. Чомусь з’явилося бажання надати очам своєї головної героїні східної розкосості й іще деяких рис, які впадали у вічі при погляді на Оллі. Хоча досі непохитним прообразом Астери була Єва Грінтик, але в якийсь момент монополія танцівниці на головний персонаж у романі захиталася. Не те, щоб Єва зникла з думок Добрика, просто він підсвідомо почав забороняти собі думки, в яких вона могла бути присутньою. І зміна обстановки допомагала в цьому. А коли Єва й проходила легкою ходою спогадів, то вона вже була не одна. Біля неї впевнено крокувала Оллі. А позаду них під проливним дощем у чорному платті стояла Сата Санта. Самотня.

Зі зміною портрета Астери почав змінюватись і її характер. Треба вплести інтригу. В Астери повинні з’явитися сумніви. Її кохання не може бути настільки чистим і безмежним, інакше воно віддалиться від реалій читача. Добрик зрозумів, що закохана пара вже не є еталоном людських стосунків і високих почуттів, — у них з’являються риси звичайних людей.

Оллі, наче кішка, сиділа на ліжку й великими очима (а у великих очах відображається завжди набагато більше, ніж у маленьких) спостерігала за спиною творця. Він відчував цей погляд, але не здригався від нього, а грівся у його теплі. І йому почало здаватися, що в таких умовах можна створити набагато глибші, сокровенніші тексти, ніж у сірій каюті, де єдина жива пляма навколо — це мох на карнизі водостічної труби.

— Схоже на магію, — прошепотіла білий ангел.

— Що саме? — Добрик давно очікував, що вона щось скаже, але продовжував діловито вистукувати свій ритм на клавіатурі, більше видаляючи слова з помилками, ніж набираючи нові.

— Те, що зараз з-під твоїх рук висковзують події й чиїсь враження. Творити долі інших людей — це викликає захоплення, а заодно й певну заздрість.

— Твоя присутність тут також впливає на вигадані долі під моїми пальцями.

— Справді? — У нотному стані її голосу з’явилося кокетство. Добрикові здалося, що його слова гармонійно вплелися в загальну ситуацію. І тут поміж упертого кохання Дібровника й чорних скель з’явилася нова думка: «Оллі ж прийшла не просто так. Вона не Георгій Айзеншпік, що краєм ока спостерігає, як інші пишуть». Звісно, у цій думці була крихта хтивості. Якийсь крок від задуманої лінії, від самоконтролю, але приємний крок.

Він вирішив, що краще не озвучувати цю думку.

Дівчина встала з ліжка й пішла сходами на балкон-кабінет. Добрик спиною відчув її фізичне тепло… і її фізичну принадливість. Рука Оллі лягла на його плече (тремтіння від цього дотику йому не вдалося стримати), а сама дівчина присіла на край столу, нахилившись до екрана нотерайта. Чорне волосся звісилося на чоло, закривши за своєю ширмою погляд східних очей. Лісовий крадькома глянув на неї — у глибокому вирізі плаття видно невелику повну грудь. Оллі схилилася ще нижче, її рука ковзнула по його плечах, по шиї й тонкі прохолодні пальчики зарилися у волосся чоловіка.

Якоїсь миті два погляди зустрілися, потім її губи опинилися надто близько від його обличчя й несподівано розгорнулись у теплому й вологому поцілунку. Цілувала Оллі довго, мордуючи чоловіче єство повільністю рухів. Потім це фізичне тепло в білому платті сповзло на коліна Лісового. Їхні поцілунки вибухнули пристрастю, його руки помандрували по жіночих грудях, звільняючи їх від тканини, а губи пожадливо торкалися підборіддя, тонкої шиї, пульсуючої округлої плоті й, нарешті, стиснули набубнявілий сосок. Спокусниця тихо застогнала, прикушуючи нижню губу біленькими зубками й вигинаючись назад.

Після кількох хвилин солодких пестощів Оллі різко відвела голову Добрика від себе й легко поцілувала його в щоку.

— Я не хотіла б, щоб події розвивалися так швидко, — наче виправдовуючись, пояснила вона.

— Для мене це також занадто швидко, — зізнався Добрик, намагаючись вгамувати в голові солодку круговерть.

— Вибач, але все відбувається якось незалежно від мене. Я чомусь не змогла стриматись, щоб не цілувати тебе. Я… я зайду перед сном.

Візитерка затягнула плаття і, спустившись сходами з кабінету, вийшла з кімнати. А Добрик деякий час сидів з відкритим ротом, дивлячись крізь екран. Потім відкинувся на спинку крісла.

Стільки нового за останній час!

Захотілося написати, що Дібровник пробився до Астери, а в неї плаття було з великим вирізом, і вона повільно-повільно схилилася до нього, сидячи на столі перед ним. Потім вони мали б нестримно кохатися до ранку. Негайно! Відразу! Без болісних роздумів треба чи не треба. Кохатися у вежі на межі неба і землі.

Після смачної вечері Лісовий дві години спостерігав за тренуванням білих ангелів, виловлюючи поглядом кімоно Оллі.

-18-

Кава захолола. Цигарка зотліла в попільничці. Але Сата цього не помічала. Вона дивилася на пальмове листя, не бачачи пальмового листя. І ні про що не думала.

Нарешті вона підвелася, накинула на себе плащ і вийшла з квартири.

Через півгодини Сата Санта стояла з мандаринками і йогуртом у сумці в лікарні біля реєстратури. Дівчина за склом запитально глянула на неї.

— Пацієнт із ножовим пораненням у ключицю, — сказала Санта, розглядаючи дурнуваті дерева, намальовані на стінах.

— Його сьогодні виписали. Забрала якась красуня в білому.

Сумка впала додолу, мандаринки оранжевими сонечками покотилися лікарняним холом.

«Білі Ангели! Куди він заліз! Придурок! Тепер уже не треба відкривати йому очі на світ! Сам усе збагне!»

Вийшовши з лікарні, Сата піднесла до вуха мобі-токі.

— Алло, Серж, я хочу сьогодні потанцювати.

-19-

«Пам’ять залишилася десь унизу, в його слідах. Спогади відступили. Тут вони вже не мали сили. Спогади тримали його на болоті, але тут лише віра змушувала стискати онімілі пальці на кам’яних карнизах. Віра у щастя, заховане у Вежі Всіх Вітрів.

Скільки часу він піднімався, Дібровник не знав. Здерті нігті, роздряпані до живого ноги й руки, зсудомлені м’язи забули про час. Може день минув, може два. На цій скелі і день, і ніч були дуже схожі між собою. Коли чоловік підтягувався на останньому виступі, щоб нарешті виповзти на скелю, руки ковзнули на мокрому і слизькому камені, й раптом чоловік відчув, що не має сили втриматися і зараз розіб’ється. На мить жах оволодів його тілом, і на цю ж коротку мить Дібровник перестав вірити в те, що знайде Астеру. Ще декілька подихів і холодна безодня прийме його у свої крижані обійми. Серце стиснув жах, а чиясь рука стиснула зап’ястя.

Невідомий легко витягнув його нагору. Поки Дібровник лежав, важко дихаючи й збираючись з думками, рятівник сів біля нього. Дібровник підняв очі, очікуючи побачити небесного ангела, а натомість побачив Володаря Чорного Туману, який завмер, обхопивши голову руками й дивлячись згаслим поглядом крізь землю».

Вже три дні він гостював у Сегіта. Додому зовсім не тягнуло. Тут була Оллі, яка щовечора приходила й допомагала йому писати своїми вологими теплими губами. Втім, щоразу, коли він уже думав, що ось-ось оволодіє її тілом, Оллі прощалася й поверталася до себе в кімнату.

Добре, що вона не могла віддатися йому отак відразу, на початку їхнього знайомства. Це підносило її в очах Лісового і сповнювало його ще більшим бажанням. Такий розвиток подій розпалював набагато сильнішу пристрасть, ніж секс на першому ж побаченні.

-20-

«Малу звали Делія. Але це ім’я вона вже ледь пам’ятала. Інші ж його давно забули. Зрештою, навряд чи хтось із теперішніх знайомих знав її довше кількох тижнів. Тим більше ніхто й не підозрював, що її звуть інакше, ніж вона себе представляла. Повія-кидало повинна постійно змінювати місце своєї праці, коло знайомств і, звісно ж, імена. По-перше, щоб запобігати сутичкам із сутенерами, по-друге, щоб обібрані нею клієнти не знайшли її. Так, спеціальність Делії була дуже ризикованою, але, водночас, прибутковою і не такою принизливою, як кадастрова проститутка. До того ж, тут був простір для творчої праці, бо вилучення грошей із чоловіків — це справжнє мистецтво.

Останніми днями Делія була Самантою. Біле волосся, заплетене у хвостик, тінейджерський прикид, крикливий макіяж — одне слово, школярка-мінетчиця років тринадцяти-чотирнадцяти на вигляд (насправді ж — усі шістнадцять). Саме таких обожнювали старі збоченці-багатії, які воліли, щоб їм відсмоктали, ніж самим активно тарабанити повій. Друге їм вдавалося або надто швидко, або ніяк, що погано впливало на їхню й без того невисоку самооцінку. А от коли якась маленька сучка робить усе замість тебе, то ще можна побавитись у крутого перця. Таких клієнтів була більшість, проте траплялися різні. Інші види сексуальних послуг Делія-Саманта намагалася не надавати, хоча, якщо це потрібно для справи, — будь-ласка!

Переважно заробіток був непоганим. Крім двадцяти-п’ятдесяти одиниць за саму процедуру (це якщо клієнти давали гроші, а не били в морду), майже завжди вдавалося поцупити їхні гаманці. Тому клієнтів потрібно відразу вибирати з відповідного прошарку. Проте нерідко для підтримки іміджу, а деколи й просто заради їжі, доводилося працювати й зі звичайними трударями.

Рідко, але таке бувало, вона знімала людей вище середнього класу. Тоді можна було поживитися відразу на декілька тисяч і тиждень-два пожити десь у новому місці на повному пансіоні, розважаючись, підлатуючи власне здоров’я й приглядаючись до оточення.

Досі жоден зі старих клієнтів не знаходив її, щоб помститися. Переважно, за ті гроші, які вона крала, шукати злодійку не виплачувалося. Та й знайти цю дівчинку-хамелеона було ой як непросто.

Дуже легкою поживою були «круті» хлопчики багатеньких батьків. Те, що ця дівчинка використовує їх (і зовсім не заради препаршивого слинявого сексу), а не вони її, доходило до них лише тоді, коли в сім’ях починалися скандали через зникнення цінних речей чи значних сум грошей. Тоді були сльози розкаяння, зізнання у всіх гріхах і опускання завищеної самооцінки на належний рівень — біля плінтуса.

Особливо обережною треба бути з бандитами різних мастей. У них і вкрасти не так просто, і знайти тебе можуть доволі легко. Таких потрібно просто уникати або ж відпрацьовувати свої копійки й не брати зайвого. Власна безпека цінніша за гроші. Та вчора Делія припустилася фатальної помилки.

По-перше, чоловік не виглядав бандитом, тобто не був схожим на звичайних гангстерів, кидайлів, злодіїв, рекетирів, грабіжників. Звісно, Саманта-Делія швидко збагнула, що перед нею не просто успішний бізнесмен, а бізнесмен-мафіозі, та пропозиція в дві сотні за звичайний відсос у розкішному лімузині приспала її обережність. Далі почалося справжнє божевілля. Коли вона дістала зі штанів (дуже дорогих штанів) клієнта його чоловічу гордість, у лімузин заштовхнули якогось збитого на холодець чоловіка. Її змусили смоктати під час того, як бідолаху різали ножем. Очевидно, цьому мафіозі вже бракувало гострих відчуттів для збудження, тому він вигадав таке жахливе збочення. Вона добре розуміла, що, побачивши обличчя жертви, убивць і замовника, їй уже не жити. У таких випадках свідків злочину не залишають. А перед смертю з нею зроблять дуже неприємні, м’яко кажучи, речі. Проте далі сюжет почав розгортатися ще неймовірніше: залунали постріли й кулі забарабанили по броньованих вікнах. З перестраху Делія мало не відкусила те, що тримала в роті (шкода, звісно, що не відкусила). Поки мафіозі відстрілювалися від добрих людей (ті, хто стріляв по їхній машині, були, безперечно, добрими людьми), малій вдалося не тільки вислизнути з машини, а й прихопити з салону барсетку свого пришелепуватого клієнта. Якщо її знайдуть після цієї пригоди, то вб’ють у будь-якому випадку як свідка. Тож пограбування вже мало що важить — більше одного разу не помреш.

У барсетці було 190 тисяч одиниць, декілька ламінованих золотом візиток, фото старої жінки (мабуть, мами), маленький диск, схожий з одного боку на цифровий носій, а з іншого — на якусь прикрасу, кредитки, інтерчеки. Диск був зроблений з якогось невідомого металу. Такий мала бачила вперше.

Після цього вечора вона двічі втікала від найманих убивць (чи то чисте везіння, чи то відточені життям інстинкти). Сьогодні в морзі це вже була третя втеча.

Зараз потрібно якомога швидше знайти одяг і зникнути з Вініаліса. Тут дуже страшно. Делії справді було страшно, страшно як ніколи в житті, а пережила вона вже ой як багато. І справа тут не так у кілерах (вони, принаймні, з цього світу), як у… Це важко згадувати, проте біль між ногами не дає забути про нічне чудовисько, що намагалося роздерти її піхву. І кілери, і монстр — усе на раз. Вона знала, що зелене чудовисько, як і найманці цього виродка-мафіозі, буде шукати її. Їм усім кортить довести почату справу до кінця. І ще в Делії було гидке враження, що в ній щось зароджується. І це не дитина, а якісь глистяні виродки. Гидота… жахлива гидота.

Сьогодні зранку Саманта зникла. Її місце стало вакантним.

Нарешті Делія вийшла на узбіччя приміського шосе, проблукавши цілу ніч запущеними передмістями. На своє щастя вона нікому не потрапила на очі. Дівчина зібгала на грудях вкрите брунатними й коричневими плямами простирадло (єдиний одяг, який встигла поцупити з моргу). Ніч видалася напрочуд холодною й зуби зараз цокотіли якийсь скажений рок-н-рол.

На дорозі з’явилася «Фарера» ковбой-класу. Те що треба!

Вчорашня повія викинула простирадло у смітник, який одиноко тулився до траси, й вийшла на дорогу, прикриваючи груди й лобок руками. Водій «Фарери» відразу пригальмував і зупинив авто поряд із оголеною голосувальницею. Делія підбігла до відкритої кабіни й перехопила погляд водія. Молодий, вродливий, видно по очах, що добряк. З таким навіть приємно буде попрацювати або ж просто відтягнутися й відпочити.

— Привіт! Тут зі мною трапилася прикра історія. Коли я купалася в озері, у мене вкрали одяг. Ви не допоможете мені?

— Сідай, — чоловік зняв темно-синю сорочку і подав її дівчині, залишившись у майці. — У житті всяке буває. Мене звати Саєнс.

— А мене — Делія. — Чому б не скористатися власним іменем, якщо його і так ніхто не пам’ятає?».

Сата втомлено зітхнула і сперлася чолом на долоні. Важко пишеться. І від запланованого сюжету дуже вже відхиляється. Раніше в романах вона чітко дотримувалася сюжетної лінії, хоч і не плануючи її наперед, але добре знаючи, що і як може відбуватися далі. За ніч з-під її пальців висковзували десятки сторінок захоплюючого чтива. А тепер?

«Досконалість зла», «Диявол з пером», «Шлях знизу до серця», «Історія, яка нікому не належить», «Темна правда», «Гейша Сатани», «Люцифер став найдорожчою повією». Які лише епітети не вигадували для неї в пресі. І все це було правдою. Саме так вона себе почувала. Раніше. А тепер?

З мобі-токі долинули імпульси. Сата піднесла апарат до вуха. На другому кінці засіла Малявка, яка виростила Сату.

— Сучко, чого ти мені не маячиш по йобі-мокі? Сато, це ти?

Від такого щирого привітання письменниця розпливлася у радісній усмішці.

Після порції смачної лайки Малявка заговорила по суті:

— …проблема, гонудраси драні! Нас приперли до засраної стінки! Ми вже обісцялись, але не канає. Допоможи! Ти знаєш, просто так я не бакланю! Просто це вже крайняк, абсендець!

— Що сталося, мала? — З цим запитанням в уяві Сати остаточно сформувався образ Делії.

— Фраєри приперли. Ми віддраяли якогось біляка на цвинтарі, але він сам нарвався. Почав каблучитись, бо ми собі тихенько смоктали пиво й ригали. Довелось йому личко підправити. Та то всьо в зад! На другу днину до нас привалило троє білих, і на таких реальних конях! В одної був старий «Сузукі», але такий апгрейдений, що я мало не всцялася від заздрості! Двигун на… Та то всьо в зад! Вони кинули нам пусту пляшку з-під текіли. Із запискою. Там було надрюкано (прочитав Писарчук), що ми повинні за добу забратися з міста, інакше нас відправлять туди, де чорти прабабок в дупу грають. Ото би була ржуха, якби ніхто з нас не вмів читати! Але то всьо в зад! Направду реаліті дуже й дуже хренова! Ті самі білі дебіли тиждень тому вже написали таке «Залізним Пантерам». Ті не представили уважухи такій писанині. На другий день усіх пантер розстріляли на байкерському параді в Подранцях. Нікого не залишили. Тепер ми з біляками зажерлися. Одним фігом пояснюю: завтра на сьому вечора у нас буде скотобойня і скотом будемо ми. А у нас і так апокаліпіс: Саманта хвора, Дрина і Півпальця підстрелили сусіди, Девона загребли копчики, Ієкосистема і Тубзік поїхали на п’янку ше тиждень тому і досі глухо. Сато, сучко мила, поможи! Пришли своїх, інакше нам завтра зроблять переселення душ!

— Добре. Пришлю. Не пісяйте по сідлах, — коротко відповіла Сата, впевнена, що зможе допомогти.

— Ну, тоді спокійняк! — Голос Малявки після такого запевнення подруги відразу став спокійнішим. — Не плескай там заглушкою. Чекаємо, чортеня!

Своїй банді (а досі спокійно поблювати можна було тільки з ними) Сата з радістю підсобить. Серж на її прохання пошле їм дві машини зі своїми хлоп’ятами.

От тобі й біляки! От тобі й Білі Ангели!

Санта глянула на годинник: скоро дванадцята. Чверть години до півночі. Червоні цифри на табло годинника переливалися вогнем.

Він чекає на неї!

-21-

Вогонь потріскував у каміні дров’яними душами й теплими золотистими відблисками мінився в бокалі з добрим вином. Вино було настільки хороше, що полум’я звучало над його поверхнею.

Сегіт зі спокійним статичним задоволенням милувався вогнем у каміні крізь стінки бокала. Оллі, примруживши повіки, просто грілася теплом вишневих дров. Добрик відклав убік наполовину списаний аркуш. Він розривався між бажанням відкинути усі думки й також насолоджуватись розкішним напоєм без осаду розмови із Сегітом, яка зайшла в таку безвихідь, що жоден із трьох не знав, що сказати далі.

У хол зайшов Остап Забіла, молодий чоловік, що разом із Оллі був у тому рейді, коли ангели підібрали Добрика на пустирі біля «Астера». Він запитально глянув на ватажка клубу. Сегіт залишив бокал на полиці каміна і вийшов з Остапом у коридор.

— Ви мене викликали? — запитав Забіла після легкого поклону.

— Так, — Андрій Сегіт витягнув конверт із задньої кишені джинсів. — Остапе, ти хочеш стати командиром вашого загону?

— Я готовий служити нашій справі в будь-якому чині, — чемно відповів молодик.

— Я питаю прямо: хочеш? І чудово знаю твою відповідь! Давай без зайвої скромності.

— Чесно? Звісно, що хочу!

Сегіт подав конверт, нахилився до Забіли й прошепотів:

— Тоді ти повинен зґвалтувати одну дівчину. Вона «чорна» й заслуговує наруги! Отримай задоволення, бо дівка напрочуд гарна. У конверті дані про неї й фото. Її звати Єва Грінтик.

Забіла обережно взяв конверт двома пальцями й перелякано подивився на нього, наче це був розплавлений метал.

— Ми домовилися? Чи ти не вартий нашої довіри? — Сегіт на якусь мить вп’явся очима в хлопця, і той аж відступив крок назад.

— Можете в мені не сумніватися. Я вірний нашій справі, — так само пошепки відповів Забіла і сховав конверт у кишеньку сорочки.

— Я знаю, що не помилився, коли не дозволив тобі стрибнути з даху хмарочоса!

Сегіт повернувся до каміна, взяв бокал і з насолодою відпив великий ковток. Поки господаря не було, Лісовий зібрався з думками й вирішив підсумувати сказане досі.

— Отже, це —, який тримає в зубах власний хвіст. На вашу думку, зло потрібно знищити фізично? Тобто вбивати тих, хто вбиває сам, ґвалтує, грабує, шантажує, торгує зброєю, наркотиками й жіночим тілом, щоб інші боялися й не робили такого? На мою думку, зло треба викорінювати поступово, а не відрізати по-живому, працювати з душами людей, зі світом, який змушує їх так поводитися.

— Ти не можеш змінити внутрішню сутність більшості злочинців. Вони насправді не заслуговують на життя. Чи ти вважаєш, що проповідями наставиш на путь істинний того, хто вдарив тебе ножем, чи тих, хто ледь не зґвалтував на твоїх очах дівчину? Ти будеш лізти зі шкіри, щоб достукатися до них, а вони слухатимуть тебе, киватимуть головою, молитимуться в церкві, а через годину робитимуть те саме, що робили завжди, бо так вони живуть, таке їхнє нутро, — Сегіт презирливо скривив кутики губ і знову відпив вина.

— Немає сенсу вбивати цих людей. Кожен із них — це окрема історія, яку потрібно дослідити й розібрати на мотиви, на ланцюг причин і наслідків. Усіх не переб’єш, а звільнену нішу одразу займуть інші. Слід зробити так, щоб їм просто не було місця в суспільстві. Навіть якщо більшість злочинців через страх перестане чинити насильство чи принижувати інших, це ще не означає, що вони стануть праведниками, що зла поменшає. Силова демонстрація переваг добра над злом мало що дасть, треба боротися із самим злом у людях! Потрібно, якщо не знищити ті передумови, які породжують ганебні явища в суспільстві, то хоч взяти їх під контроль. Люди не винні, що так живуть. Щось же їх спонукало до цього! Не варто ненавидіти того, хто стріляє в тебе, а перш за все розібратися з тим, хто вкладає зброю в його руки. Я не конкретно про замовників убивства, а загалом про тих людей, що мешкають ось у таких палацах і живуть за рахунок інших, — побачивши погано приховану гримасу обурення на обличчі Сегіта, Добрик відразу ж уточнив: — Андрію, я не переходжу на персоналії, ти сам чудово розумієш, кого я маю на увазі. Просто певний прошарок людей керує нашим життям за спинами політиків. Вони контролюють майже все. Їм вигідний бандитизм, рекет, проституція, бо вони на цьому заробляють, і нічого дорожчого за гроші у них немає. Саме до цих виродків потрібно прийти в першу чергу, а не розстрілювати їхніх пішаків.

— Наші можливості ще надто обмежені! У нас не має ні сили, ні влади, щоб увійти в пряме протистояння з половиною людей вищого класу, — а ти говориш саме про них! Зате наші патрульні врятували вже не один десяток життів! А ти, здається, за глобальними планами нової утопії забуваєш про таку дрібничку, як кожне окреме життя!

— Я не проти ваших патрулів. Чудово розумію, що добро повинне бути сильним, щоб з ним рахувалися. Але не конче розправлятися з бандитами їхніми ж методами. Я хочу, щоб ви спрямовували свої ресурси не на кіношний план добрих месників, а насамперед на школи, лікарні, театри, гуртки для бідних, на освіту й виховання мешканців фавел Леополісу, тих, кого ви вбиваєте й калічите!

— Ти мрійник і надто відходиш від дійсності.

— Тоді які ж ви мої послідовники? Я писав свої романи не для такої еліти, як ти, Сегіте, а для людей, які живуть на дні суспільства.

— Та хто з них читає тебе?

— Ось у цьому й проблема. Дайте їм можливість виховувати своїх дітей не в собачих підворіттях, не на порнофільмах і бойовиках-м’ясорубках, не на алкоголі й наркотиках. Допоможіть побачити їм інші цінності в житті! Зробіть у бідних районах бібліотеки, клуби фехтування й бойових мистецтв, театральні гуртки і творчі майстерні, станції юних натуралістів. Зробіть не для себе, зробіть для них.

— Зараз ми говоримо про різні речі, які мало пов’язані між собою. Але згодом можемо досягти компромісу.

— Маю на це надію! Інакше ви залишитеся клубом супергероїв, якими захоплюються одні й ненавидять інші!

— Білі Ангели стають для підлітків прикладом для наслідування!

— Особливо для тих підлітків, брата, батька, товариша яких ви побили, зарізали чи застрелили! Тоді ви не їхні кумири, а їхні вороги. Те, що ви почали в нашому місті, більше схоже на громадянську війну, ніж на доброчинність.

— Добрику, як ти гадаєш, чи так само думають родичі й коханий тієї дівчини, яку почали ґвалтувати на твоїх очах і яку ми врятували?

Добрик у відповідь лише засопів. Надто свіжими були спогади тієї ночі. А Сегіт продовжував:

— Сьогодні ми не дійдемо згоди, а завтра покаже, хто із нас правий. Тільки я хотів би, щоб ти збагнув нарешті, що і ти, і «Білі Ангели» — всі ми боремося за одні ідеали, тільки по-різному! — Андрій одним ковтком осушив бокал і поставив його на столик. Завершуючи розмову, промовив: — Я радий, що ми поговорили. Тепер кожен із нас повинен добре обмізкувати слова іншого.

— З цим я згоден. І ще одне… — Добрик зробив паузу, розмірковуючи, як м’якше сформулювати запитання, яке крутилося на язику. Але ні м’якшого, ні взагалі якогось іншого формулювання воно просто не могло мати, тому Добрик сказав як є: — Декілька днів тому Сату Санту намагалися застрелити в її квартирі. Нападник був у білому одязі. Це бува не частина вашого плану покращення світу?

— Хтось намагався нас підставити, — пробурмотів Сегіт, не зводячи погляду з вогню в каміні.

— Ну, тоді добраніч вам, а я спробую ще щось написати під впливом сьогоднішніх емоцій, — Лісовий допив вино і рушив сходами нагору, до своїх апартаментів.

Вже у кімнаті він зупинився, намагаючись пригадати, де подів аркуш із начерками подальших сюжетних ходів історії Дібровника й Астери. Здається, залишив на столику в холі. Коли він спустився в хол, там уже нікого не було, проте з оранжереї за стіною долинав приглушений голос Сегіта, майже шепіт. Добрик хотів було відразу повернутися до себе, щоб не підслуховувати чужу розмову, але не встиг, бо до його вух долетіли слова головного білого ангела.

— Оллі, ти повинна сьогодні з ним переспати!

Почуте змусило Лісового закам’яніти, прирости ногами до килима, а вухами — до потаємної розмови.

— Ти робиш з мене повію! — перечила Сегітові Оллі. — Мені ця гра вже не дуже подобається!

— Це політика, а не проституція!

— Не вловлюю різниці!

— Ти ж бачиш, що він починає вигадувати!? Треба якомога швидше заспокоїти його! У тебе це вийде ідеально! Добрик аж стікає слиною, коли бачить тебе! Він потрібен нам, і саме ти можеш зробити його слухняним.

— Та добре, добре. Не смикай мене. Сьогодні ж оформлю нашого білого й пухнастого генія.

Коли через півгодини Оллі зайшла у кімнату Лісового, той попросив залишити його наодинці: мовляв, втомився, голова болить, поганий настрій, хочу спати.

-22-

— Привіт!

Так привітатися з нею міг будь-хто на вулиці і нічого дивного в цьому не було б. Але тут, у капличці, це слово змусило Сату на мить завмерти, наче в очікуванні удару.

— Привіт, — прошепотіла вона, сідаючи на лавку.

Як завжди, на початку розмови повисла хвилинна пауза. Саті здавалося, що за цю хвилину Повелитель повністю сканує її фізичне й духовне єство, щоб кожне сказане Ним слово влучало в мішень її душі якомога точніше. Часто розмова з Ним відбувалася на межі її можливостей. Іноді нестерпно хотілося зірватися на рівні ноги й бігти з цієї каплички кудись далеко-далеко. Та знаєш, що це даремно. Його сила, всевладність, нещадна прямота і щирість знайдуть тебе всюди.

І вона ніколи навіть не спробувала зрозуміти, хто Він.

— Ти знаєш, що має статися завтра з твоєю колишньою зграєю! — Несподівано залунав Його голос.

Так, Сата Санта знала. І знала, як саме допоможе своїй зграї.

— Привези туди Добрика, але так, щоб він не знав, куди саме їде! — наказав Він.

— Там Добрик побачить білих ангелів у дії, розчарування своїми послідовниками остаточно зламає його і зруйнує віру в добро, — Сата криво посміхнулася.

— Ти…, — невже Він затнувся? — ти нахабнієш! Перекривлюєш Мене? Я чую сарказм у твоєму голосі!

Вперше вона спробувала прокоментувати Його слова наперед. Уперше Він сказав щось, що характеризувало Його ставлення до неї.

Дух бунтарства на мить затопив (о-о-о, знову ці хвилі!) свідомість Сати, але відразу ж розбився об думку: «Він — Повелитель! Усе інше — просто відмовки».

— Ти привезеш його на цю бійню! — Якщо порівняти перше сказане Ним слово з останніми, то вони відрізнялися між собою, наче штиль і цунамі. І чому Сата ніколи не могла встояти ні перед ласкою цього штилю, ні перед напором і силою цунамі Його слів? Вона була безвідмовною. Ніколи Йому не перечила.

— Бійню? — перепитала Сата. Завтрашня стрілянина чомусь не асоціювалася у неї з бійнею.

— Бійня! — ствердно відповів Він. — Ти прийдеш туди лише з Добриком і ніяких бойовиків на підмогу твоїй безпритульній банді!

— Але… — Сату накрила наступна хвиля, хвиля спротиву, і… залишилася всередині неї. Жінка кілька разів судомно хапала ротом повітря, але вдихнути його не вдавалося.

Це був Його чіткий, однозначний наказ стати свідком смерті її… зграї?.. її рідні?.. смерті її любові до єдиних людей, яким вона довіряла, яким обіцяла допомогти. Вона ж пообіцяла Малявці врятувати їх, а тепер…

Він наказав!

— Останнім часом ти декілька разів намагалася суперечити Мені подумки, а сьогодні збираєшся висловитися вголос?

Нове цунамі зруйнувало її останні оборонні мури на підступах до серця. Сата зіщулилася, відчуваючи, що ось-ось заплаче. Всередині диким вогнем пекли власні думки.

— Ти знаєш, ким для тебе є Я. І ким будеш ти без Мене!

Вона знала. Зараз вона єдине не могла збагнути — як це сталося! Як у неї з’явився Повелитель, Володар?! Як із посиденьок і бездомних ночівель у цій капличці народилися їхні розмови? Коли було перше Його слово, сприйняте нею на слух. І чим воно відрізнялося від її власних думок? А думки тоді звучали! Звучали ненавистю, образою, заздрістю, бажанням здобути владу над долею, піднятися вище за тих, хто тоді плював на неї згори. І десь між цими думками з’явився Він! Власне, Він був завжди, але одного разу просто заговорив. А вона послухалася. Можливо тому, що думала, ніби цей голос живе в її голові, що вона сама хоче робити те, що він наказує.

Він — це правда життя. Гірка, пекуча, гаряча, захоплива і єдина!

— Ти вкладеш Добрикові в руки зброю й він уб’є людину. Після кола гордині буде коло крові, — Його голос затих і затихла Його присутність. Так само зникають записані на магнітну плівку слова. А коли через магнітну головку проходить кінець плівки, зникає і шум тиші поміж словами.

Він закінчив сьогоднішнє побачення. Ні тіні на стіні, ні протягу, ні того ж таки «бувай».

І знову лише втома. І бажання закритися своїми романами, своєю уявою, своєю фантазією, своєю красою, своєю незалежністю від реальності. Сховатися від усього-усього-усього, замість відповідей на все-все-все.

І знову Сата майже вибігла з цієї дивної й моторошної споруди.

І вперше збагнула, наскільки слабкою може бути «Досконалість Зла», «Чорна Королева», «Жінка-пішли-всі-на…».

-23-

Єва Грінтик. Яке в неї чудернацьке ім’я і прізвище. Коктейль з романтики, Біблії й екології.

Вулицею йшла красива дівчина у короткому пальто. Остап Забіла витягнув з нагрудної кишені фото і звірив дівчину на ньому з незнайомкою. Вона!

Зґвалтувати! Тоді буде власний загін, власна бригада. Ти сам вестимеш бійців білих ангелів на пустища, на кримінальні розбори, вести їх за собою, щоб зупинити відступників, зупинити тих, хто живе стражданнями інших.

Зґвалтувати? Так сказав Сегіт… Потім — власний загін.

Остап рушив слідом за дівчиною. Вона зачинила двері під’їзду якраз перед ним. Клацнув кодовий замок. Проте замок поламаний, просто клацає, як затвор пістолета без набоїв.

Почекавши, щоб Єва піднялася сходами на поверх вище, Забіла пішов за нею. Навіщо жертві бачити, що хтось піднімається, щоб її зґвалтувати. Хоча звідки їй про це знати?

Дивно, що дівчина, за якою залишається шлейф такого приємного аромату, заслужила на таке жорстоке покарання. Але тому, хто створив білих ангелів, хто вдихнув ідею добра в аморфну масу, краще знати, хто на що заслужив.

Зараз Єва Грінтик — те саме, що бандит, який відрізає у бідної жінки каблучку разом із пальцем, що кишеньковий злодій, який чиркає лезом по очах пасажира в маршрутці, який його викрив, що сутенер, який тероризує малолітню небогу перед її матір’ю, що полісмен, який пострілами по ногах змушує якогось місцевого бомжа чи алкоголіка підписати зізнання у вбивстві. Вона також належить до протилежного білим ангелам світу. І нічого дивного, що в неї таке покарання.

Хоча цю красуню хочеться не ґвалтувати — з нею хочеться кохатися. Втім, це пусті думки.

Остап часто читав Біблію. Але нічого схожого на його завдання там не було. Так, Юдиф танцювала еротичний танець заради помсти свого народу, але щоб Марію-Магдалену карали так, як вона грішила… Такого не було! Було навпаки!

Але власний загін і ти на чолі боротьби з диявольськими спокусами людства!..

У Єви задзвонив мобі-токі. Вона піднесла слухавку до вуха. Мобі-токі старенький, чути не лише Єву, а й її співрозмовника.

— Тренершо, привіт. Це Олько. Мені дуже прикро…

— За що? — у голосі Єви відразу зазвучали металеві нотки. Так розмовляє вчителька з учнем, який знає про неї занадто дорослі деталі.

— Мій сусід працює механіком в «Астері». Мені прикро, що ти танцювала там через мене.

— Ольку, проїхали. Чуєш!

— Я більше не буду красти!

— А я більше не буду танцювати в «Астері». Згода?

— І взагалі мені прикро, що ми не платимо тобі на танцях. Ти ж витрачаєш на нас свій час. І… і ми тобі більше, ніж учні.

— Це правда. Але забудь про «Астер». Інакше я не зможу з вами займатися далі.

— Добре. Я нікому не скажу. Але… але… я не знаю, що сказати.

— Більше нічого не кажи, досить… Я зроблю невелику перерву в заняттях. Тренуйтеся деякий час без мене.

Єва сховала мобі-токі в кишеню півпальта і зайшла у квартиру. Остап зупинився на сходах, постояв декілька секунд і пішов униз.

У Біблії, яку він почав читати після невдалої спроби самогубства (на те були страшні причини), про такі випадки нічого не сказано. Треба шукати відповіді на запитання, які ставить тобі життя, а не чинити наругу за наказом. Можливо, Сегіт цього разу помилився. Можливо, цього разу помилився Остап. У будь-якому випадку слід поміркувати над цим нелегким завданням.

-24-

— Ти бачиш, що нарешті у мене все пішло на краще, і тому знову намагаєшся перекреслити моє життя? — Добрик із неприхованим роздратуванням глянув на Сату.

— «Пішло на краще»? Ще б пак! Ти вперше відчув смак багатства і моментально перехрестив його зі «зла» на «добро».

— Не верзи дурниць! Я не змінився від того, що гостюю в палаці, п’ю дорогі вина і споживаю вишукані наїдки. Просто тепер у моїх руках є деяка влада, яка допоможе мені… досягти цілей, яких я завжди прагнув!

— Добрику, ти говориш, але сам не віриш своїм словам. У тебе є влада? Білі ангели дали тобі не владу, а ілюзію влади. Вони під твоїм брендом досягнуть своїх, а не твоїх цілей. Теперішнє швидко змінює тебе. Ти вже навчився бути нещирим із собою, і зараз чудово розумієш, що все зовсім не так, як ти про це розповідаєш! Але це твоя справа! Бреши собі, скільки влізе.

— Куди і навіщо я повинен їхати? Що ще ти вигадала?

— Ти обов’язково повинен їхати зараз зі мною. Це дуже важливо для нас обох. І злого умислу в мене немає.

— А якщо я відмовлюсь?

— Не відмовишся, щоб не шкодувати потім.

Сата осідлала розкішний мотоцикл і кивнула на місце позаду себе.

Сата Санта не помилялася: Добрик не збирався відмовлятися від загадкової поїздки — надто вже серйозно прозвучало її запрошення.

Вони проїхали підземним автобаном, залишили мотоцикл на стоянці й вийшли на поверхню біля Сихівських масивів. Звідси рушили пішки в напрямку старих закинутих заводів і складів.

Тут було доволі цікаво, хоча й не дуже затишно. Усі стіни, баки, паркани навколо розписані графіті — то примітивним і вульгарним, то настільки витонченим і майстерним, що могло гідно конкурувати з іншими шедеврами світового мистецтва. Й усі ці нескінченні галереї під відкритим небом виростали з гір сміття і мліли в невишуканих ароматах сечі.

— Страшно? — бадьоро запитала Сата.

— Після пригод на пустищі за «Астером» такі місця мені не дуже подобаються, — відповів Добрик. Як не намагався він іти прямо, випростатись, не горбитися — все ж утягував голову в плечі й постійно озирався, остерігаючись нападу.

— І мені страшно, — зітхнула красуня. Вона сказала правду. Сата дійсно чогось боялася, і хоча також намагалася не виказувати цього, страх остаточно оволодів нею. Добрик помітив, що його супутницю лихоманить.

— Ти тут виросла?

— Так. Мама народила мене он у тому ангарі, — Сата показала рукою на далекий хребет облупленої напівкруглої в перерізі споруди. — Була зима, але там стояли вантажівки й нагріли приміщення своїми вихлопами.

— Куди ми все-таки йдемо?

— Побачиш!

Коли попереду з’явилися бетонні стіни якогось занедбаного складу, Сата звернула праворуч, в якийсь затхлий критий перехід між двома парканами. Ним вони вийшли на невеличку площадку з арматурними сходами, які вели на водонапірну вежу. У вежі давно не було води. Піднявшись на балкончик, що оперізував порожню цистерну, Сата сховалася за листом рифленої, проіржавілої бляхи, поглядом наказавши Добрикові зробити те саме.

— Звідси ми добре бачитимемо кіно, яке розпочнеться через кілька хвилин, — пояснила вона.

— Кіно? Його сюжет мені не дуже подобається. Здається, він буде брутальним.

— Зате реальним. Тепер мовчи.

З перекошених воріт складу вийшов довгов’язий бородатий чоловік у бандані й почав роззиратися навколо. Судячи за його ходою, він був не зовсім тверезий або не зовсім здоровий. Хтось окликнув його зсередини й чолов’яга поплентався назад у ворота.

— Це — Зелений Дрин, — прошепотіла Сата. — Він мені як брат чи щось схоже на брата.

— Він п’яний.

— Напевно. Крім того, його недавно підстрелили.

Із сусіднього звалища на площу перед складом вбігла дівчина років п’ятнадцяти й пронизливо свиснула. За мить з будівлі висипало з десяток людей, одягнутих у джинси й шкіру. У кожного в руках були револьвери, гвинтівки й автомати. Дівчина ящіркою шмигнула в підвальне вікно, відразу ж вистрибнула звідти з обрізом у руках і залягла за бетонним блоком біля складського входу.

— У них бойове навчання? — спробував пожартувати Добрик, спостерігаючи за цими маневрами. Йому дедалі більше не подобалося місце і події, які тут відбувалися.

— Мала — це Кнопка. Моя кузина. Он там, за бетонними блоками, лежить Писарчук, єдиний з усієї зграї, хто вміє читати й писати. Це він навчив мене дряпати перші слова на стінах.

— Вони когось чекають? — запитав Добрик.

Сата не відповіла, лише кивнула головою в сторону міста. Лісовий глянув за нею й побачив, як розбитою дорогою до плацу перед складом їде три осяйно білих джипи. Такі ж стоять у гаражах Сегіта. Тепер Добрик почав розуміти сценарій Сатівського «кіна».

Авто зупинилися за п’ятдесят метрів від складів. З першого джипа вийшов чоловік у білому плащі й рушив до засади. Підійшовши до купи безладно згромаджених бочок з-під пального, він зупинився й голосно запитав:

— З ким я маю говорити?

З-за бочки підвівся Дрин і зробив кілька кроків назустріч візитерові.

— Зі мною.

— Твоє стадо мало вибір: зникнути або з нашого поліса, або з лиця землі. Ви залишилися і далі паскудите цю землю своєю присутністю. Тепер ви помрете!

Дрин набундючився, склав руки на грудях і заявив:

— Ми обміркували вашу пропозицію, довго радилися й написали таку ухвалу, — він витягнув з кишені якийсь засмальцьований папірець, довго його роздивлявся й нарешті прочитав по складах: — І-діть у ду-пу!

І додав:

— Так, саме так ми порішили!

— Ось і поговорили, — посміхнувся чоловік у білому.

Після цих слів він схопив Дрина за руку, скрутив його і розвернув спиною до себе. Все відбулося миттєво. Щойно двоє чоловіків стояли обличчям одне до одного, а за мить біляк уже тримав ножа біля горла Зеленого Дрина.

Дверцята джипів синхронно відчинилися і з них висипало два десятка чоловіків і жінок у білому шкіряному одязі, серед яких Добрик упізнав Сегіта й Оллі. Всі біляки зайняли вогневі позиції. Білий ангел, який тримав Дрина, опустив руку з ножем, кидаючи іншою рукою щось чорне й маленьке в купу бочок перед собою. Дрин із перерізаним горлом упав на землю. Його тіло декілька разів судомно смикнулось і зникло за димом і полум’ям вибуху. Уламки бочок розліталися на десятки метрів, бризкаючи навколо клаптями вогню. У повітрі між ними змигнули два палаючих тіла. Біляк устиг кинутися за рятівний бетонний блок.

Добрик широко розплющеними очима глянув на Сату. Вона дивилася на небо й щось тихо шепотіла. Цей шепіт був схожий на молитву. Він схопив її за плечі й почав щосили трусити.

— Ти знала! Ти все знала й нічого не зробила!

Від джипів залунали постріли. Члени Дринової банди миттю збагнули, що їх перестріляють за лічені хвилини, тому відразу кинулися під прикриття бетонних стін складу, безладно відстрілюючись. Двоє не добігли до рятівних дверей і розпростерлись на асфальті, підтікаючи кров’ю. Кнопку вибухом викинуло з-за бетонного блока й тепер вона лежала посеред площі зовсім безпорадна. Той, хто вбив Зеленого Дрина, побіг до неї й, схопивши за волосся, ривком поставив малу на ноги. Постріли вщухли.

— Виходьте всі, інакше я приб’ю цю малу хвойду! — закричав біляк, шарпаючи дівчину за волосся. Дівча, приголомшене вибухом, навіть не намагалося вириватися.

— Рахую до трьох! — попередив білий ангел, притискаючи Кнопку до себе. Зі складу не долинуло жодного звуку. Тоді чоловік задер спідничку малої до грудей і запустив руку їй між ноги, іншою притискаючи пістолет до голови заручниці. — Подивіться, місцеві красуні навіть трусиків не носять! Що ж мені зробити з нею?

— Не рухай її!

На цей окрик усі повернули голови до водонапірної вежі й побачили чоловіка, який спускався сходами вниз.

Сата, не показуючись із-за бляхи, окликнула Добрика. Коли він обернувся, вона кинула йому маленький пістолет. Добрик на льоту впіймав іграшку і сховав до кишені.

Він швидко спустився, пробіг через перехід і вийшов на площу. Зупинився біля ангела, що продовжував роздягати Кнопку.

— Не смій її рухати! — з притиском мовив Добрик, стискаючи кулаки. — Сегіте, ти тут? Отак ти твориш кращий світ?

Сегіт махнув рукою, щоб дула навколо нього опустили, і пояснив своїм бойовикам:

— Знищення Лісового буде нашою поразкою. Він трохи заблукав і ми повинні врятувати його!

Білий ангел, що тримав Кнопку, засміявся.

— Добрику-дурнику, а що ти мені заподієш? Зараз, на твоїх очах, я зроблю з цією смердючою хвойдою все, що захочу, а ти сядеш біля мене і плакатимеш, бо ти слинтяй і слизняк! Ти — безхребетна медуза, не здатна на справжні вчинки! — він зірвав з дівчини футболку. — Дивись, які в неї гарні цицьки! Хочеш цю малу? Зараз я їй відстрелю дещо!

У рідкому диму з’явилася постать жінки, чимось схожої на Сату. Вона зупинилася біля складських воріт. Піднявши вгору руку з білою хусткою, жінка заговорила:

— Я Малявка. Виродку, відпусти мою Кнопку! Бачиш, я вийшла без зброї. Відпусти дівчинку й ми поговоримо про наше виселення з міста!

— Пізно! Сьогодні виселяєтеся вже на той світ, — Біляк навів пістолет на Малявку.

— Не дозволю, — прошепотів Добрик, цілячись у голову біляка й тамуючи тремтіння.

Пролунав постріл. Біляк відпустив Кнопку й вона мішком осіла на землю. Чоловік повалився поруч. Зброя випала з його рук.

Лісовий здивовано подивився на свій пістолет. Він іще ж не вистрелив, а кривдник Кнопки вже лежить мертвий!!!

З паркану на площу зістрибнула Сата, не випускаючи з рук свого пістолета. Вона підійшла до Лісового.

— Я не хотіла, щоб ти брав гріх на душу.

— Це не було б гріхом.

Зі сторони джипів долинув звучний голос Сегіта:

— Чудово! Який сюрприз! Оце так подарунок! Сато, люба, я надзвичайно радий тебе бачити. Приємно, що ви разом! Шкода звісно, що ні ти, Добрику, ні ти, Сато, не погодилися стати моєю зброєю в цьому світі, та все ж було приємно з вами працювати!

— Коли це я працювала з Сегітом? — здивувалася Сата.

Сегіт сперся ліктями на дверцята машини й наказав своїм людям: — Убити їх обох! — А пошепки додав: — Добрику, не ображайся. Ти й надалі будеш символом білих ангелів. Тільки вже мертвим символом.

Три джипи вибухнули одночасно. Хвиля розпеченого повітря шпурнула Добрика й Сату на ґрунт.

Зі сховку в стіні вийшло декілька чоловіків з ручними гранатометами. Один із них крикнув крізь дим і палаючі остови джипів:

— Сато, ти де? Це я, Серж. Я не спізнився?

Але з диму ніхто не відповів.

-25-

З величезним букетом білих троянд Остап ішов до будинку, де жила Єва Грінтик. Він знайшов відповідь і прийняв її. Відповідь була в романах Добрика Лісового, який був нижчим за християнських святих, але вищим від звичайних людей. І відповідь була такою: Єва Грінтик — це принцеса Зеленого Чаю. У цьому Остап був упевнений.

Сегіт виявився неправим. Сегіт виявився не білим ангелом!

Перед самим під’їздом Забіла зупинився й глянув на себе у запльоване підвальне віконце. Білий шкіряний плащ дуже пасує до білих троянд, але він — символ тієї помилки, якої Остап ледь не припустився.

Чоловік поклав квіти на сходи, зняв плащ і пожбурив його у смітник. Узяв букет і рішуче зайшов до під’їзду.

Коли Єва відчинила двері, за порогом стояв молодий красивий чоловік із букетом троянд. Замість привітання незнайомець сказав:

— Я Остап Забіла. Мені треба дещо розповісти Вам. Про білих ангелів, про Добрика Лісового і про себе.

-26-

Розплющивши очі, Добрик знову побачив лікарняну палату. Цього разу навколо панувала абсолютна тиша: жодного попискування апаратури, жодних кроків, жодного вуличного шуму.

«Я оглух?» — подумав Добрик, і ця думка принесла полегшення. От якби ще й осліпнути — він зміг би остаточно переселитися у власний світ!

Декілька хвилин Лісовий дивився в білу лікарняну стелю й намагався пригадати те, що недавно відбувалося з ним. Перестрілка, вибухи, кров. Електронний календар на столі стверджував, що це було лише вчора.

Страх, приниження, розчарування. Надзвичайне розчарування, якого не було навіть після «Астера». Тоді він розчарувався в одній-єдиній дівчині, а тепер… Щоправда, після подій у нічному клубі й за його межами Добрик ненавидів Сату Санту, а тепер… Усе саме так і повинно відбуватися. Побачити все на власні очі, але не все з побаченого витримати. Він зірвався униз. Ні, він падав давно, а тепер лише полетів швидше. Багато чого із дня вчорашнього вже не було в дні теперішньому.

Пропала влада над розумом і серцями інших людей. Зник сенс усього написаного раніше. Воно не було до кінця правдивим. А надихати інших неправдою — гидко. Хоча такими ж неправдивими були й твори Сати Санти. Вони ворогували, билися своїми романами, не помічаючи основного: обоє нічого не знали про себе, а це одне заперечувало все те, що вони намагалися стверджувати кожним своїм рядком!

Усе! Крапка!

ВІН БІЛЬШЕ НЕ БУДЕ ПИСАТИ!

Н І К О Л И!

У палату зайшла дівчина. Знайоме обличчя. В її руках знайомі апельсини. Вона почала щось говорити, але Добрик не чув її. Та враз звуки накинулися на нього, наче скажені пси, розриваючи свідомість на шматки. Намагаючись захиститися від них, чоловік закрив голову руками. Від цього доторку шкіра на обличчі запалала вогнем.

— Що ти робиш? — Єва схопила його за кисті й відвела їх від обличчя. — У тебе сильні опіки!

— Ти?

— Я. У мене таке враження, що тебе завжди можна знайти у лікарнях, — вона усміхнулася. — Але цього разу нічого страшного. Лише опіки й струс мозку. Все обійшлося.

Все обійшлося? Нічого страшного? Як вона сміє так говорити? Вчора на його очах загинули люди, справжні, реальні, живі люди, а вона заспокоює його, що у нього всього лиш опіки і струс.

— Я багато думала про тебе. Особливо після того, як мене знайшов Остап із білих ангелів. Ну, Остап, його прізвище Забіла. Ваш… Ватажок білих ангелів наказав йому зґвалтувати мене. Але коли цей юнак дізнався, що я… що ти…, — вона так і не знайшла потрібних слів. — Остап попередив мене про небезпеку, яка нависла над тобою, але я не встигла зарадити. Усе відбулося так швидко. Остап тепер постійно мене підтримує, навіть пропонував стати його… але я прийшла поговорити не про це, а про… Я повинна тобі зараз сказати, що… — Єва затнулася, помовчала декілька секунд, шукаючи слова у шрамах на обличчі Добрика. — Я хочу бути ТВОЄЮ дівчиною.

Він мовчав. Її очі намагалися знайти відповідь без слів, але натикалися лише на порожній погляд порожніх зіниць.

— Якщо я не буду берегти тебе, то з тобою постійно траплятиметься щось погане. А коли будемо разом, світ для нас здаватиметься радісним, — продовжила вона й знову замовкла.

Траплятиметься щось погане? Принцеса Зеленого Чаю?

— Знаєш, Єво, придивися до того Остапа. Він хороший парубок. А мене забудь і більше не приходь, не шукай. Ти мені не потрібна!

— Що? — Єва зблідла й відступила на крок назад. Такої відповіді вона не чекала.

— Забирайся геть, бо ти мені байдужа! Хоча ти добра й красива, я не зможу належати тобі після всього, що пережив. Ми не створимо затишного світу, коли за його межами існуватиме незатишний реальний світ! Повторити?

— Та ні. Повторювати не потрібно, — прошепотіла Грінтик і вийшла з палати. Грюкнули двері, по підлозі покотилися розсипані апельсини

Він хотів стільки сказати їй. Сказати, що насправді не кохає її так, як цього бажав би, що не хоче, щоб вона була іграшкою в чужих руках, яку використовували б заради впливу на нього. Єва сама, рано чи пізно, все зрозуміє й не триматиме зла на нього.

Добрик виліз з-під ковдри й рішуче став на ноги. Стіни пробіглися навколо й затихли на своїх місцях. Усе нормально, можна йти.

Він вибрів у лікарняний хол і зупинився біля реєстратури.

— Тут повинна бути пацієнтка з опіками! Чорноволоса! Прибула одночасно зі мною, Добриком Лісовим, — майже прокричав він черговій медсестрі у віконечко. Та здивовано й сердито глянула на нього.

— Ми також її зараз шукаємо. Вона втекла з лікарні годину тому.

— «…Давид Бернштейн після недавнього скандалу перестав бути кандидатурою номер один на посаду мера Леополіса…» — Добрик повернув голову, шукаючи джерело звуку. Незважаючи на свою приємність (а, може, саме завдяки їй) голос, що промовляв ці слова, дратував. Над головою Лісового, навпроти реєстратури, висіла телепанель.

— «Коли виявилося, що громадська організація «Білі Ангели», яка підтримала кандидатуру Бернштейна на виборах, є звичайним гангстерським угрупуванням, популярність пана Давида різко знизилася. Таке ж падіння рейтингу прогнозують і письменникові Добрику Лісовому, який був ідейним наставником білих ангелів».

— Ось так я вліз у ще одне лайно — політичне, — тихенько пробурмотів Добрик, а вголос сказав медсестрі: — Я виписуюсь! Негайно!

-27-

Вона сиділа на лавці й розглядала тріщинки в сірій стіні перед собою. Вперше капличка Його одкровень та істин здалася їй звичайною занедбаною будівлею.

Він кликав її кілька разів, але Сата не поспішала. Страх перед Ним, покора Йому, обожнення Його минули після того, як чорна фентезистка вперше пішла проти Його волі. Він був сильним у її послуху. Коли ж послух зник, Він виявився не всесильним. І ніякої провини Сата не відчувала. Просто довелося зробити нарешті вибір між Ним і… І ким? Між Ним і Собою! Звісно, цим вибором вона накликала на себе Його гнів. Байдуже — зате зберегла себе. А це значно важливіше, ніж багатство, влада, вседозволеність.

Зберегла себе? А якою ти була? І що від тебе залишилося? Якою ти є насправді?

Сьогодні після лікарні вона одразу пішла додому і глянула на себе у дзеркало. Шрами від опіків «прикрашали» обгоріле обличчя — ще вчора таке красиве, з такою ніжною, шовковистою шкірою! Від розкішного волосся залишилися якісь хвости й вистрижені в лікарні ділянки голої шкіри. Потвора! Але це байдуже. Ти — це не тільки волосся й ефектне обличчя.

Із щілини в стіні вибіг тарган і задріботів по білих літерах графіті. Але далеко він не забіг — задимівся, впав, почорнів і догорів уже на запльованій підлозі. Слідом за ним із щілин повалили інші прусаки. Вони сотнями намагалися від чогось втекти, загорялись і падали чорними вуглинками донизу. Скоро гидкий запах паленого наповнив усю капличку. Сата скривилася й прикрила обличчя надушеним носовичком.

Накочувалася хвиля — гаряча, липка, задушлива, дика і неймовірно могутня. Хвиля Його гніву.

Потріскана штукатурка розлетілася шматтям, вогонь вирвався з-поміж оголених цеглин і живою змією заструменів по них, повертаючись у різні боки, зливаючись, залишаючи за собою вогненні літери.

Сата відвела носовичок від обличчя і прочитала:

— ТИ ПРОКЛЯТА!

— Я проклята? — перепитала вона, встаючи з лавки. Шрами на обличчі перекосилися від посмішки. — Та ти сам проклятий навіки-вічні, тому й мучишся вже тисячі років!

Обернувшись, Сата пішла до виходу. Від стіни, поміж вогню, відділилася тінь.

— Зупинися! Ти моя! — його голос був надто емоційним, щоб залишатися впевненим.

— Іди ти нахер! Я вільна! — проказала Сата і вийшла з каплички. Слідом за нею з дверей повалив їдкий густий дим.

-28-

— Добрику, я чув, що сталося! — Айзеншпік трохи перестарався, зображаючи співчуття на обличчі, тому став схожим на бульдога, здивованого тим, що його копнули під зад.

Звісно, що він чув, що сталося! Погром білих ангелів на закинутому складі вже кілька днів обговорювали у теле-, радіо- й нетновинах. Суперники Бернштейна роздули цю справу до небес.

— Але відразу ж утішу тебе: три медіакомпанії замовили твій останній роман загальним тиражем 120 тисяч примірників. Аванс уже надійшов на твій банківський рахунок!

— І скільки це? — одразу ж зацікавився Лісовий.

— 90 000 одиниць. Це ж квартира на Стрийських Полях!

— Непогано! — В уяві письменника на мить постало життя, яке людині можуть подарувати такі гроші. — Що чути про Сату?

Фентезист не знав, чому саме запитав про суперницю. Вона безслідно зникла і, з одного боку, він тепер одноосібний лідер у фентезі Леополіса, а з іншого… хотілося знати, що сталося з нею, бо вона була небайдужою йому.

— Сату не знайшли, — відповів Айзеншпік. — У мене є дві версії. Перша — вона закінчила життя самогубством, друга — переселилася в інше місто під іншим псевдонімом.

— Ні перше, ні друге. Сата занадто сильна, щоб утікати від життя чи від проблем. Вона просто десь зачаїлася, відпочиває і скоро вибухне новими творами.

— Ти так говориш про неї, наче ви встигли потоваришувати, — здивувався Георгій.

— Не зовсім. Просто ти навіть не уявляєш, наскільки почесно мати достойного ворога, якого ти поважаєш. Коли я можу зняти готівку зі свого рахунку?

— Хоч сьогодні! — Судячи із щасливого виразу обличчя, Айзеншпікові також перепав чималий кусень від медіа-монстрів.

— Привіт, Добрику! Ти живий? А я думав, що тебе з’їло твоє добро, — почувся за спиною голос Петра Байки.

— З’їсти не з’їло, але трохи понадкушувало, — спробував пожартувати Добрик, обертаючись до співробітника.

— Ти сьогодні такий задоволений, — іронічно підмітив Байка. — Трахнув нарешті Сату, поки вона була у відключці? — Сусід по кабінету зупинився біля столу Лісового. Маленький худий невдаха, яких на світі не так уже й мало і які весь час намагаються прикрити єхидством і фальшю провалля своїх вад.

— Заткни пельку, сміття сіре! — Добрик різко звівся на ноги, стискаючи кулаки.

— Сіре, — швидко погодився Петро, відступаючи крок назад. — Комусь потрібно бути сірим, щоб чорне й біле так вигідно вирізнялося на його тлі.

Якусь мить назад Лісовий збирався вдарити Байку, та останні Петрові слова раптово ввели його в якийсь транс, бо були напрочуд правдивими. Не було б Байки — не було б Лісового, не було б і Сати Санти.

Добрик лише махнув рукою і пішов до ліфта.

-29-

«Простора кімната. Вона була б ущерть залита ранковим сонцем, якби хтось устав і відсунув штори з великих вікон. Але обом сьогодні взагалі не хотілося вставати з ліжка.

Було спокійно і затишно як… як ніколи! Делія ніжилася на шовкових простирадлах у цьому теплому домашньому повітрі після чудового міцного сну, який прийшов на зміну не менш чудовому й не менш міцному сексу. А ще раніше були душ і ситна вечеря.

Відпочинок і тільки. Сьогодні Делія не збиралася працювати.

Натомість Саєнс не звертав ані найменшої уваги на ранкову атмосферу своєї спальні, обмірковуючи, чи правильно все зробив.

— Я в туалет. — Він чмокнув малу в голий животик і зник за дверима.

Зачинивши за собою двері туалету, чоловік витягнув з кишені піжами мікропередавач і почав шепотіти у малесенький мікрофон:

— Так. Я a-vito продезінфікував її ще в машині. Личинки матергаліса загинули, її організм очиститься через добу. Про це свідчать мазки з поверхні мого пеніса. Я був змушений займатися з нею сексом, щоб відібрати проби, не викликаючи у неї підозр. Так, так, матергаліс обов’язково прийде за нею, вони ніколи не відпускають свою жертву живою. Такий у них своєрідний кодекс честі. Дякую, але тут нічого дивного. Я професіонал. Головне, що ми маємо чудову наживку!

Поки господаря не було в кімнаті, візитерка змією переповзла по підлозі до джинсів Саєнса й перевірила його гаманець. Там було декілька тисяч одиниць. Що ж… Чи ні? Хочеться, щоб він сам подарував їй щось! Хочеться отримати ці гроші як знак уваги до себе, а не просто вкрасти їх і втікати з цього затишного будинку. Сьогодні вона НЕ ПРАЦЮЄ. І взагалі, чому б не пожити у Саєнса тиждень-другий, відійти від переживань останніх днів?

Саєнс усміхався, підходячи до ліжка. Яке ж у малої делікатне тіло, таке ніжне, ще дитяче, але дуже бажане!

Вона почула його кроки, але не рухалася, сховавши обличчя в подушці. Ось його долоні поповзли по її стегнах, зупинилися на сідничках, погладили їх і повільно розкрили».

Сата відклала ноутбук і подивилася на стелю. Не пишеться. Так, як колись, уже не пишеться. Раніше у неї були зовсім інші типажі персонажів: круті, безпринципні, сильніші за всіх. А тепер з’явилася ось ця Делія. Наче ти завагітніла, дитина була небажаною, але коли вона народилася, її вже неможливо не любити.

-30-

Такі-от, брате, часи настали! Не пишеться, холера! Надто багато нового принесли ці часи.

Добрик урвав свої розмірковування над подальшим сценарієм роману, вивалився з маршрутного таксі й відліпив від тіла пропітнілу сорочку. Отак, велике зло ніжиться у розкішних авто, маленьке зло пітніє у громадському транспорті.

Купивши в автоматі соснову колу, Добрик вилив її на тротуар і вставив порожній стаканчик у пивний автомат. Саме так треба робити, якщо хочеш випити пива на вулиці. Ти можеш вийти з бару п’яним до чортиків і заснути в під’їзді, ти можеш побити он ту бабцю чи он того дідуся, ти можеш пограбувати он того пана чи затягнути за смітник і познущатися з цієї ось пані й тобі за це… нічого не буде. Навіть якщо полісмен якимсь дивом опиниться поряд, він удасть, що це не його справа. Але за вживання пива на вулиці зі стаканчика з пивною символікою можна загриміти за ґрати на три місяці за порушення громадського порядку.

Стільки правил і так мало прав!

Пиво (а воно в Леополісі вже кілька століть було найкращим у світі) принесло довгождану свіжість і прохолоду. Проте ненадовго. Через пару хвилин вулична задуха знову похітливо облапувала його. Протяги на переходах і перехрестях не приносили полегшення, лише неприємно приліплювали одяг до тіла.

Світ, в якому ти живеш, в якому мрієш про інше життя й у якому не знаходиш сил змінити щось на краще. Так було завжди, крім оманливої миті у братстві білих ангелів.

— Хей, альо, ти куди?

Добрик лише через декілька секунд збагнув, що фраза, вихоплена з вуличного шуму, адресована йому. Він глянув туди, звідки долинула репліка. Олько!

— Ти йдеш, немов нарік під кайфом. — Малий сидів на поребрику тротуару й дув самокрутку зі шмаллю. Вперше Добрик побачив малого з коноплею й завмер, вражений цим фактом.

— Ти що робиш?

— Палю. А ти хочеш?

— Я цієї гидоти… — Лісовий зібрався сказати, що він цієї гидоти ніколи не пробував і не збирається пробувати, але замовк, подумавши, що те, чого ніколи не скуштував, не можна назвати гидотою.

Досі Добрик жодного разу не палив навіть звичайних цигарок, тому від міцного гіркуватого диму закашлявся. Йому стало зовсім кепсько, забракло повітря. Але коли сльози розтеклись по щоках, кашель минув. Зникла задуха вулиць, зник мокрий одяг, зникла пилюка навколо. Точніше, всі ці речі залишилися, але зовсім перестали турбувати.

— Ти куди зараз? Додому? — запитав малий.

— Напевно. Не знаю.

— Ми тобі там прибрали, вставили нові двері. Всім командувала Єва. А ти її кинув! Навіть киданув!

— Я не просив її робити це заради мене. Не хочу бути комусь зобов’язаним за його благородство.

— Муру пореш! А може це твої письменницькі штучки. Та все одно мура. Ти ніби добрий, живеш за ідеалами, але зробив нашій Єві дуже боляче, дуже неправильно, по-злому.

— А може мої ідеали взяли і накрились? Надто багато людей намагалися їх зруйнувати, а потім ідеали зникли самі.

— Ти здався?

— Ні. Просто мені багато що з колишнього стало неважливим.

— Ти здався. І проштопав таку дівчинку. Наша Єва особлива! Але вона тепер з тим біляком, до якого ти її відіслав, з Остапом. У них наче все добре, тільки тепер вона перестала нас тренувати. Ми вже нікому не потрібні. — Олько викинув недопалок у переповнений смітник і звісив голову на руки.

Лісовий хотів пояснити хлопцеві, що всі ці події спровокувала крадіжка гаманця на столику в кафе, сам Олько, але змовчав, бо це було б елементарним виправданням своєї вини в цій історії.

— Що ти наробив? — пробурмотів хлопець, не піднімаючи голови.

— Відстань від мене!

Що ж, якщо все те, що досі переслідувало його в житті, все, від чого він відрікався, чого уникав, що називав злом, — якщо воно все-таки належить до справжнього життя, тоді він приймає це життя таким, справжнім.

Свою квартиру Лісовий спочатку не впізнав. Може тому, що він жив хоч і в сірій некомфортній норі, але в своїй. А тепер її розламали, розтрощили, а потім склеїли докупи без його участі. А може й тому, що надто звик до двоповерхового помешкання у Сегіта. Одне слово, у себе вдома він уже був не як у себе вдома. Повсюди пам’ять схрещувала мечі з тим колишнім домом, який був тут до погрому, з розкішним житлом у білих ангелів і з тим, що було перед очима зараз.

Добрик стояв, розглядаючи квартиру, і думав, що він утратив відчуття домівки. Того місця, де провів стільки часу, де написав стільки романів, де став собою. Дарма, що місце було сірою норою, сірим нічим.

А якби тут щось було! Щось величне, прекрасне й реальне. Якби у цих стінах відбувалося щось, що пов’язане з твоїм коханням? Якби, зрештою, у тебе було колись кохання, не мрії про нього, не довбання головою об стіну неможливого, а справжнє, захоплене, із сексом, із взаємністю, з вірою у… у завтрашній день!?

А, до біса! Навіщо розмірковувати про те, чого не було, чого немає й чого не буде?

Хвиля злоби і ненависті піднялася з грудей до горла й зупинилася. Стоп! Єва на стриптиз-полі, зраджені ідеали, які ось-ось могли стати реальністю, чужі смерті й власні рани, розчарування в людях — це ще не те, що змінить тебе. Всі ці події можуть убити тебе попереднього, залишити на нуль-коридорі теперішню свідомість, але не можуть визначати твого майбутнього!

Найгіршим із цього всього є невизначеність.

На цій квартирі ніколи не було нічних посиденьок з кавою чи спиртним, не було гри в карти на роздягання, не було розкутої компанії — чогось такого, чого б ти потім трішки соромився, але водночас був би навіть (потайки від себе) задоволений. Не було всебічної оцінки навколишніх реалій і власного «я» у цих реаліях. Не було виходу за межі себе самого, за межі, встановлені й придумані тобою ж. Ти писав і жив тут, не бачачи великої різниці між першим і другим, але відразу ж створював нездоланну прірву між почуттями, відчуттями, які вдихав у своїх героїв, і власними емоціями, наче навмисне не дозволяючи собі бути просто щасливим. Щастя тоді уявлялося коктейлем із неземного кохання, надлюдської відданості, загробної вірності й непохитної дружби. Тобто у цьому світі воно було для тебе недоступним. Воістину, ти був ідіотом! Сата Санта не помилялася: не можна творити, хворіючи придуманим. І помилялася Сата, пишучи й хворіючи лише своїм, забуваючи про чуже придумане.

Це шмаль так діє?

Ні! Та єдина затяжка не мала жодного стосунку до теперішніх роздумів. Просто ти зробив маленьку неправильну дрібницю, недостойну «правильної» людини. Й потрапив у колись розставлену тобою пастку своїх же заборон і забобон.

Білі Ангели! Це ж вони розгромили твій дім! Навряд чи існує інша організація, яка могла б таке зробити, для якої Добрик Лісовий був би такою важливою постаттю! Вони! Білі й пухнасті до погрому, невидимі й легендарні, не чіткі, не окреслені — як велика зла сила, — а тому дуже сильні! Звісно, зараз у цій організації запанував хаос, та згодом знайдеться інший Сегіт.

Але яка різниця, хто з ким, де, куди й навіщо, якщо ти сам не можеш чітко окреслити себе? Може, краще не думати? Не вигадувати? Не мріяти? Інакше знову втрапиш у власні пастки. І не думати про Сату!

Сата Санта! Хто вона для тебе? Хоча б на це просте запитання ти можеш відповісти?..

І на карнизі за вікном зелена шапка моху! За брудними шибками, які відгороджували й досі відгороджують тебе від свободи! Ти ніколи не міг навіть помити ці ґрати — не те, щоб розбити їх!

Добрик схопив дивом уцілілий торшер і запустив ним у вікно. Після удару торшер ще деякий час розкачувався на підлозі, похрускуючи скляними друзками. Коли ж він нарешті зупинився, Лісовий кинувся геть із квартири, з виляском зачинивши двері.

Минулого, твого минулого, вже немає! Його вбили!

-31-

Чорні написи з’являлися на дзеркалі постійно. Ніхто їх спеціально не виводив — просто Сата бачила ці слова. Спочатку вона мила дзеркало, терла його, дряпала, хоча й розуміла, що це не допоможе. Потім намагалася не дивитись (навіть випадково) на своє зображення, але слова все одно були там, у чавунній рамі. Врешті завісила її білим полотном, але воно зотліло за годину.

Колишній господар постійно ломився в її життя, намагався вдертися в її думки, зажахати, відімстити, спотворити те, що люди називають психікою. Якщо вдень Сата сяк-так відганяла цю огидну мару, то вночі вона повністю владарювала над жінкою.

На третій день Сата Санта не витримала. Вона прокинулася (якщо можна так назвати перехід від неспання до блукання спальнею) й почала збиратися до церкви.

Те, що він збирався з нею зробити… Все тіло жевріло червоними відтисками від його пальців і порізами від його пазурів. Володар пропащих душ вимагав її тіла, бо не отримав душі, але Сата не віддалась цим огидним хвилям, цим кошмарам, цьому пекельному болеві, який палав навколо: тепер у цьому не було й краплі задоволення — лише страждання. Вона не віддалася йому, хоч він надсадно добувався в її тіло і в її душу. Але без її згоди він не міг зробити цього. Що ж, є сфери, де її колишній володар безсилий. Його всевладність — лише ілюзія для свіжих жертв, які забувають протиставити спокусам свою волю, навіть коли спокуси перетворюються на біль.

Домініканська церква в центрі Леополіса відчинена цілодобово. Саме туди, в старе й натомлене серце великого міста, прямувала Сата. Піднявшись зчовганими сходами до дверей, вона на мить зупинилась. Якась частинка її плоті й свідомості благала не робити наступного кроку. З кожною сходинкою підйому їй здавалося, що з її тіла вириваються чорні віхті диму й повзуть униз, назад, до знесиленого гріхами міста. І тепер, перед дверима з різьбленими розп’яттями, ця чорнота, наче розтягнута пружина, зупинила її. Досі церква була чужою для Сати. Не вищі церковні чини, які потопали в набагато страшніших гріхах, ніж їхні підлеглі та їхня паства, не ті пороки, що їх плекали у святих стінах, а власне сама ЦЕРКВА. Жінка не пам’ятала, щоб колись заходила до храму. Вона не вміла молитися, вона не вірила у християнського Бога і взагалі в якісь вищі сили. Проте… Якщо пекло пускало коріння в її душу, то й з іншого боку повинен хтось бути.

Із прочинених дверей війнув теплий протяг, оповивши вимучене тіло ароматом ладану. Це трохи заспокоїло Сату й вона, нарешті, змогла зробити останній крок. Крок за двері.

Усередині панував напівморок, який підкреслювали вогники сотень свіч. А надворі ранкове сонце заливало святу й содомську мозаїку вулиць древнього міста. Попід стінами спали люди. П’яниці, наркомани, бомжі. Церква приймала усіх. Не було серед її прихожих такої заблудлої вівці, яку вигнали б звідси померлі святі. Навіть, якщо вівці приходили сюди лише заради нічлігу.

Біля вівтаря стояв священик. Мабуть, він читав утреню, якої ніхто не слухав. Побачивши Сату, він одразу відвернувся від неї, постояв так хвилину й пішов у сповідальню. Сата рушила за ним. Підійшовши до заґратованого віконечка, вона вклякла на червоний килимок поверх дубового підмостя і схопилася за поличку нижче віконечка. Доторк до відполірованого дерева допоміг їй не зомліти.

— Отче, я хочу покаятися.

За віконечком ніхто не відповів. Гнітюча тиша ураз накрила Сату, немов целофаном, не даючи дихати. Жінка ще сильніше зціпила пальці на поличці, насилу набрала повітря в легені й майже прокричала:

— Отче, я прийшла на сповідь!

Тепер у відповідь на її слова за ґратами почулося часте й уривчасте дихання, наче хтось займався самозадоволенням — там, усередині святого місця. Але за мить Санта відігнала звичні для неї думки. Вона збагнула, що священик настільки переляканий, що не може говорити. Вона прихилилася головою до віконечка, щоб побачити відблиски свічок у зіницях святого отця. Їй було необхідно знати, що за тендітними ґратами сидить саме той священик, який щойно читав утреню.

Здавалося, це відблискують дві скляні кульки, а не очі живої людини. Отець змертвіло дивився всередину церкви. Не на Сату, а на щось за її спиною. Жінка повільно обернулася й мимоволі скрикнула. За декілька метрів від неї стояв натовп людей із перекошеними ненавистю обличчями. Такої ненависті вона ще ніколи не бачила. Усі, хто знайшов прихисток за товстими церковними стінами, повільно підступали півколом, тягнучи до неї брудні руки й наче притискаючи до сповідальні. Обдерті, кошлаті, смердючі, зі спотвореними бездомним життям і невпинним пияцтвом обличчями. Усі, кого Сата Санта зневажала й оминала в недавньому своєму житті. І кожен із них тримав у руці ніж, кавалок арматури, кастет чи ланцюг. І всі вони дивилися на Сату божевільними очима, ладні роздерти її просто під вівтарем.

Якась жінка з розпухлим обличчям і червоним наростом замість носа прошипіла:

— Отче, виженіть її!

Лисий чоловік з обпеченим лицем показав на Сату металевим прутом і закричав:

— Отче, ви що не бачите, що до нас прийшов сам Сатана?!

І звідусіль заревли, зашуміли, завили злі голоси:

— Це наречена Диявола!

— Вона спала з Ним!

— Отче, вбийте її!

— Бісова шльондра!

— Чортове м’ясо!

— Отче, пробийте їй груди хрестом!

— Спаліть її!

— Слуга зла у церкві!

— Вона з пекла!

— Диявольський виродок!

— Вирвіть у неї чорне серце!

— Вона продала свою душу!!!

Із кожним кроком натовпу викрики посилювались, множились, повторювались незчисленною луною під склепіннями. Якась навіжена впала на долівку й зі скаженими вересками забилася в судомі. Інші переступали через неї, шпортаючись і давлячи ногами.

Священик відсунув оксамитову ширму, вийшов зі сповідальні й зупинився між Сатою і натовпом, стискаючи обома руками хрест на грудях. Він був зовсім молодий, років зо двадцять. На його худому обличчі через неприродну блідість чітко окреслювався кожен волосок ріденької борідки.

Набравши в легені повітря, святий отець викрикнув:

— Зупиніться!!! — і виставив долоні перед собою. — Що ви робите? Це — Божий дім! Він для всіх!

— Відійдіть, отче! — стара алкоголічка зі спотвореним носом погрозливо підняла ножа. — Ви нам не завадите! Її потрібно роздерти на шмаття!

— Іменем Господа заклинаю Вас зупинитися! Ця жінка така ж Божа дитина, як і Ви! Вона має право на сповідь!

Обпечений, трясучи прутом, нахилився до отця й надщербленим голосом заперечив:

— Ми — люди, а вона — Диявол! Вона хоче твоє тіло, твою душу! Вона з’їсть тебе!

— Ніхто ні на крок ближче не підступить, — льодяним голосом проказав священик. Потім зірвав золотий хрест зі своєї ряси, обвів ним півколо перед біснуватим натовпом і обернувся до закляклої Санти. — Я слухаю гріхи твої!

Сата Санта заплющила очі, щоб не бачити людей навколо, й заговорила:

— Отче, я вбивала, брала чуже, зневажала Господа вчинками своїми, я… Отче, у мене багато гріхів. Усі вони мої! Я визнаю всі мої гріхи. І ще… ще я служила йому!!!

— Кому йому? — священик схопив голову Сати й струснув нею. — Кому йому?!

Сата розплющила очі, повні сліз, і прошепотіла:

— Дияволу…

— Ти каєшся у своїх гріхах? — так само тихо спитав святий отець.

— Каюсь.

Отець хотів ще щось сказати, але раптом упав перед Сатою на коліна й захрипів. Вона схопила його за плечі й глянула перед собою. Натовп уже тягнув священика за рясу, цілив ножами й арматурами у нього, в неї, а за спинами цих людей із підсвічників суцільною стіною йшло біле полум’я.

Піднявши до Сати очі, священик з натугою промовив:

— Господь… — з його рота цівкою пішла кров, — прощає тебе!

Зібравшись з останніми силами, він подав їй свій нагрудний хрест. Сата доторкнулася губами до теплого металу розп’яття. Отець обійняв її за талію, вже не в змозі триматися прямо. З його спини стирчав держак ножа.

Хтось схопив Сату за волосся. Її кинули на плити долівки. Десятки рук учепилися в неї. Затріщала тканина. Щось важке опустилося на голову й усе сховала під собою біла вогненна хвиля.

Останнє, що почула Сата, — це його розпачливий стогін. Він стогнав, бо вона перестала належати йому, бо він зник для неї, як володар, остаточно!

-32-

Лісовий, похитуючись, вийшов із бару. Він пам’ятав, що в кишені лежить ще п’ятдесят одиниць. Нудило. Спека нічної вулиці ввірвалася в його тіло і перегріла шлунок. Витягнувши невпевненими пальцями купюру, Добрик ледве спромігся роздивитися на ній число «50».

— Хочеш потрахатись?

Він ступив ще декілька кроків і лише тоді збагнув, що запитання адресувалося йому. Обернувся. Припершись до брудної вітрини, перед ним стояла жінка. Важко збагнути, скільки їй років, — стільки на ній було косметики. Десь між п’ятнадцятьома і двадцятьома п’ятьома. Якби єгипетської маси з косметики не було, вона здавалося б значно молодшою. Крізь прозору майку видно маленькі груди, спідничка настільки коротка, що зверху і знизу проглядають шнурки трусиків. Але, незважаючи на відштовхуючу вульгарність макіяжу, одягу й погляду, її тіло було красивим.

Кивнувши на купюру, повія додала:

— Вистачить. Ідемо до тебе?

Добрик завмер. Перед ним повія. Істота, яка досі була для нього такою ж нереальною, як сукуби, чорні ельфійки й рабині з амазонок. І ця істота пропонує тобі себе за цю купюру.

Коли ти закоханий, то довгий час ходиш колами, уявляєш безліч ситуацій і себе в них, готуєшся до першого побачення, наче до першої сповіді. А зараз… За одну купюру ти отримаєш те, що завойовується ціною неабияких зусиль, якщо ці зусилля спрямовані на дівчину, в яку закоханий. На Астеру, наприклад, заради одного погляду якої Дібровник пройшов болото Чорного Туману. А ця жінка готова віддати тобі своє тіло негайно і за безцінь. І з нею ти можеш уявляти під собою будь-кого. Або нічого не уявляти. Яка ж різниця? Звісно, різниця є, але скільки коштує секс із недоступною коханою і з доступною некоханою?

Хіба так можна?.. Але ж ти пообіцяв собі не відмовлятися від справжнього світу.

Але навіщо???

Поки Добрик зачиняв двері, повія вже звільнилася від свого нехитрого одягу й лягла на ліжко. Він насунувся на неї, наче скажений звір, готовий розірвати її тіло. Спочатку затопив нафарбовані губи диким поцілунком, кусаючи її язик, розсуваючи щелепи, наче вона була анакондою, наче він хотів зникнути в її роті, поміж ароматів сигаретного диму, алкоголю, жуйки й аїрної есенції. Потім, розсунувши худі ноги, Добрик вдерся в її лоно, намагаючись відразу пробити нутрощі жінки до самої душі. Перші секунди повія намагалася стерпіти це вторгнення, але не втрималася й закричала:

— Перестань! А-а-а-а! Заспокойся! Легше! Надто глибоко! Ти вб’єш мене! Боляче! Перестань!!! Звір!!!

Вона гамселила його кулаками по голові й по плечах, та він усе глибше й швидше входив у неї. Закуте в сталеві обійми тіло звивалося під ним, наче змія в лещатах.

Через кілька хвилин їй вдалося скинути з себе чоловіка. Повія не те що не взяла з нього гроші за послугу, а навіть залишила свою сумочку. Схопивши одяг, наче поламані крила, нічний метелик прожогом вискочила за двері.

Затиснувши голову долонями, Лісовий сповз із ліжка й сів на підлогу.

— Тепер ти зрозумів, хто такі жінки? М’ясо! Вітаю з п’ятим колом розпусти, — промовив до болю знайомий голос.

Добрик метнувся в протилежний бік від цих слів і зірвався на рівні ноги. Алкогольне сп’яніння минуло за лічені секунди.

На кріслі біля розбитого вікна сидів Андрій Сегіт.

— Але ж ти загинув! — закричав Добрик, опираючись на стіну. Все навколо попливло, захиталось, потьмарилось.

— Я не можу загинути, бо без мене загине світ, — візитер посміхнувся, показуючи рівненькі білі зуби. Його чорні зіниці заблискотіли дивним вогнем. — Я прийшов запропонувати тобі співпрацю, бо ти потрібен мені, а я тобі!

— Ми вже намагались співпрацювати!

— Ну, це було в рамках людського світу. Тепер межі нашої співпраці можуть значно розширитись. І ти навіть не уявляєш собі наскільки!

Перед очима Добрика, наче сцени німого кіно, попливли видіння мільйонних натовпів з піднятими вгору руками й палаючими очима; сотень переплетених оголених жіночих тіл; куполів церков, що валяться на землю; селян, які кидають коси й падають на коліна; розкішних зал із безліччю людей, які обнімаються між собою; розпатланих красунь на стовпах, обкладених дровами, й розкішних напіводягнених вродливиць, яких несе на руках біснуватий натовп; солдатів, які з усмішками на обличчях ступають по тілах щойно вбитих ними цивільних людей. А над усім цим — він, ідол, бог, вождь, живий вміст мавзолеїв — Добрик Лісовий, Добрик Невмирущий, Добрик Всевидячий, Добрик Єдиний!

— Про що ти? — закричав Добрик, втискуючись у стіну.

— Про владу, яку подарує тобі твій талант.

— Я тебе не розумію. Я п’яний!

— Сьогодні ти тверезий як ніколи! Може, тіло твоє й п’яне, але свідомість, нарешті, звільнилася від тих ілюзій, якими ти годував її досі. Чи ти вважаєш своє бачення світу не ілюзією?

— Ілюзією, — Лісовий покірливо схилив голову.

— Колись у мене були видатні особистості. Вони правили народами, але у них не було таланту. Колись у мене була Сата Санта. Я показав їй правдивий світ. Вона багато досягла, але йти далі їй забракло духу. А ти чоловік! Ти маєш талант! Тобі вистачить сили, щоб здобути всевладдя!

— Всевладдя? Що це таке?

— Коли своїми думками, які словами виринають з-під твоїх пальців на клавіатурі, ти твориш не лише фентезійні романи, а й дописуєш сторінки історії, вкладаєш свої розділи в життя людства, яке прагне і потребує твого втручання! Робиш світ кращим!

— Я… — Лісовий підняв очі на Сегіта й відразу опустив їх.

— Ти задумався?

— Так. Я завжди думав про це.

— У тебе є шанс. У тебе буде все! Скористайся тим, що пропоную!

— Я намагався творити добро своїми творами. І чого вони тепер варті?

— Це доброфальшиві ідеали, схожі на кодекс Білих Ангелів. А цих ідеалів так само не існує в цьому світі, як і ідеалів зла. Людина за своєю суттю не може бути лише доброю або лише злою. Вона насамперед грішна! І це не є її негативною рисою, це — її природа! Так само, як листя зелене, а вода мокра!

— Якщо я буду писати в союзі з тобою, що зміниться в цьому світі?

— Багато що. За тобою підуть не тисячі, а мільйони, цілі народи. А це вже не мало! І для цього ти повинен творити не добрі світи, а лише справедливі.

— І якими є справедливі світи?

— Чому в тебе завжди слабкий перемагає сильного, наївний — розумного, милосердний — жорстокого, а щедрий — скнару? Яка справедливість у тому, що заради кохання, заради власного щастя твої герої завдають стільки болю іншим? Який сенс у тому, щоб згубити себе заради ідеалів? Для чого ж тоді такі ідеали? Уяви собі справедливий світ, де кожен на своєму місці, де сильний перемагає слабшого й керує ним, де людські вади не ховають за сімома замками доброчесності, тому вони перестають бути такими небезпечними, як у вашому фальшивому суспільстві; світ, де плоть бере своє й тому невгамовані бажання не переростають у мучеництва й манії. Хіба такий світ не був би справедливим? Ідея-фікс добра — знищити зло. Як це по-доброму! Знищення чогось, що тобі протилежне. Розумний план зла (того, що ви вважаєте злом) — керувати добром, не знищуючи його! А це — переродження світу, в основі якого стоятимеш ти і я!

— Я… Відчепись від мене! Я втомлений! Покинь мене!

— Я не покидаю людей. Я супроводжую їх від народження й до смерті. І навіть після смерті не можу покинути вас! Хоч інколи це доводиться робити. Такі правила.

— Ти забираєш душі?

— Так, але не знищую їх!

— Але не всі душі ти отримуєш! І тих, які тобі не скоряються, ти найбільше жадаєш!

— Правильно! Ти відразу все зрозумів! Кожен хоче мати те, що йому не належить! Це один із головних принципів зміни суспільства!

— Але у мене були інші бачення перекроювання світу. У моєму світі сильний не принижує слабшого, а допомагає йому стати сильним!

— А щойно ти допомагав проститутці стати сильною?

— Це не твоя справа!

— Чому ж не моя? Все, що належить до гріховної сфери, якраз і є моїм профілем. А ти молодець!

— У всьому винен людський егоїзм. Ми надто багато думаємо про себе й надто мало уваги звертаємо на інших людей.

— Адам і Єва, яких створив Він, були егоїстами. Чому в їхніх нащадках не повинно бути цієї риси?

— Хто ти? Сатана? Люцифер? Мефістофель? Азазель? Диявол?

— Імена придумують люди. Я ж один. Щоправда, дуже різноманітний, тому мене багато.

— Я так хочу відлупцювати тебе! За те, що ти робиш з людьми, за те, що ти зробив із Сатою, за те, що ти зробив зі мною.

— О! Це в тобі, нарешті, говорить справедливість, — Сегіт засміявся. — Якось же треба було відкрити тобі очі. Ти збагнеш сенс життя. У тебе вийде. Головне — пройти цю дорогу до кінця, нікуди не звертаючи. А кінець у неї не такий страшний, як про нього говорять. Він величний! Особливо у тих, хто прямує до нього разом зі мною. У тебе є час, багато часу. Подумай, поміркуй, пройди інші кола пізнання. Створивши людину, Бог дав їй право вибору, і я не збираюся оспорювати це право.

Той, хто виглядав, як Сегіт, не пройшов крізь стіну, не розвіявся димом, не вилетів кажаном у вікно, а просто вийшов у прочинені двері.

-33-

— Скажена! Але за неї добре платять.

— Все одно ніхто не буде з нею бавитися. А хто платить? Татусь?

— Якась літературна агенція.

— Божевільна писака. З ними таке часто буває. Геніальність приводить їх сюди.

— Дурнуваті всюди однакові.

— А тіло в неї — мрія. Колись накриємо голову простирадлом.

— Шкода, що так обгоріла. Інакше була б улюбленою ідіоткою всього персоналу!

Тихо гигочучи, санітари вийшли з палати. Сата не чула їхніх слів, бо голова була туго замотана бинтами. Вона навіть не змигнула повіками, коли двері палати зачинилися.

Обвівши поглядом свою нову обитель, пацієнтка полегшено зітхнула: тут не було дзеркал. Хоч Сата Санта підсвідомо відчувала, навіть знала, що він більше не приходитиме, та дзеркала все ж боялася. Страшно бачити, що сталося з твоїм обличчям, якщо ти звикла завжди бути неперевершено красивою.

-34-

Добрик вибрів на вулицю. Сходи стали для нього крітським лабіринтом, який довго не закінчувався. Мінотавром був він сам.

Хоч хода його була прямою, але в голові і в нутрощах усе бродило колами. Знову нудило. Здавалося, ось-ось припадеш до тротуару, щоб подарувати світові вміст свого шлунка. Але ця мить ніяк не наступала.

Може, нудота зводить не тіло, а те, що перебуває в ньому? Самій душі було кепсько, але вирвати вона не вміла. Її нудило від життя.

— Дай!

Це слово пролунало наче удар, підступний, гидотний удар по хворій свідомості.

— Дай!

Добрика перекосило від цього голосу. Він обернувся до людини, яка щось просила в нього, і зробив крок назад. У ніздрі вдарив запах засохлої сечі й роками немитого тіла. Так могли тхнути смітникові щурі, а не людина! Власник голосу й жахливого смороду схопив Добрика за плече й оскалився частоколом гнилих зубів.

— Дай грошей, во ім’я Господа!

— Ти віриш у Господа? — викрикнув Лісовий, відштовхуючи бомжа. — Тоді чому ти себе так опустив?

Обоє замовкли на хвильку й фентезист за цей час роздивився жебрака.

Він не раз бачив цих нещасних у подертому засмальцьованому одязі, з віхтями злиплого брудного волосся, з порожніми очима, не раз давав їм гроші, не раз міркував над тим, як допомогти їм вибратися з цього дна, й завжди відкладав таку допомогу на потім, мовляв, зараз мені не до снаги зробити для них щось істотне. Лише давав гроші, купляючи за копійки індульгенції для своєї совісті. А тепер…

Вони розглядали одне одного з неприхованою зневагою, майже з ненавистю. І що довше вдивлявся Добрик у це запухле заросле обличчя, у прірви затуманених вицвілих очей, то більше переконувався, що аж ніяк не може допомогти цій людині. Такі, як він, не йдуть до тебе з проханням про допомогу, а просто кажуть: «Дай!». Хтось із них став жертвою обставин і мріє вибратися нагору, повернутися до нормального життя, а інші просто існують і ні про що не мріють. Дай їм усе — вони знову опустяться на саме дно. Жебрак, що стояв перед Лісовим, належав до другої категорії: він не мав мрій.

— Ти… Такі, як ти…, — заговорив жебрак, — вважаєте мене за лайно! — Його нижня щелепа затряслася від злості й образи. — А я колись також жив у добрій квартирі і мав роботу!

— Ти здоровий чоловік! Ще можеш знайти собі роботу! Завжди бракує людей для фізичної праці! Можеш податися на фермерські господарства, мати там і роботу, і житло, і їжу!

— Я збираю сміття і здаю його на сортувальний завод!

— Раз на день. А потім за ці гроші купляєш пляшку якоїсь гидоти й валяєшся п’яний біля смітників!

— Пляшку беру!.. Ти можеш судити мене за це?

— Мушу, бо ти просиш у мене гроші, замість того, щоб їх заробляти. Відчепись від мене і йди гнити далі!

— Сука! Такі підараси, як ти, живуть нагорі, мають гроші, мають купу чистих і намальованих шльондр, а не алкоголічок на звалищах! І тобі шкода дати мені грошей, щоб я щось поїв і випив. Та ти живеш у раю! Я вбивав би таких, як ти!

Жебрак раптом заревів, кинувся на Добрика і вчепився йому в горло, намагаючись схилити вихідця з раю на тротуар. Лісовий різко вдарив жебрака в груди, відкинув до стіни й притримав за плечі.

— У раю?! — закричав Добрик, ловлячи погляд бідолахи. — Та я живу в такому пеклі, яке тобі й не снилося! Я хотів допомагати таким людям, як ти, робити добро, а світ так проїхався по мені…

Добрик поправив одяг і зайшов у сусідні двері, над якими висіла дуже брудна й малопомітна вивіска «Ангельський сад».

-35-

З бару його викинули посеред ночі, майстерно перед тим побивши: йому не вистачило грошей, щоб заплатити за останню випиту пляшку дорогого коньяку. Викидайли відтягли його на задвірки «Ангельського Саду» й пожбурили у стічну канаву. Він спробував підвестися, але зміг лише виповзти на траву. Алкоголь і побої провалили сміття і бруд у рятівне безпам’ятство.

Світало, коли він нарешті прийшов до тями. Нічний холод прихопив кригою мокрий одяг, перетворивши його на бляшану труну. На щастя, в голові також прояснилося. І хоча світанок приходив без багатьох учорашніх моментів (не все втрималося в пам’яті), Добрик точно знав, що накоїв він стільки дурного і кепського, що ніколи не зможе собі цього пробачити. Хоча… Нашкодив-то він сам собі й навряд чи комусь від цього стало гірше.

Підвівшись на ліктях, Добрик побачив своє відображення в канаві. У першу мить йому здалося, що на нього дивиться учорашній бомж, що трапився йому по дорозі в бар. Але ні. Це підпухле й синювате обличчя — все-таки твоє! Ось і ти лежиш у канаві й мало чим відрізняєшся від жебрака-алкоголіка.

Добрик уперся руками в землю й помаленьку сів. Усе навколо хиталося і пливло перед очима. Щось останнім часом його надто часто б’ють. Нутрощі гарячою хвилею потекли до рота й Лісового знудило. Обтершись рукавом, він завалився на спину й дивився, як на темно-синьому тлі неба пливуть зірки: холодні, білі й чисті; як вони поступово бліднуть у передчутті ранку.

— Дивно, що з канави так добре видно зоряне небо, — прошепотів Добрик, усміхаючись. Спечені кров’ю губи від цього поруху потріскались.

— Вам погано? Вас хтось побив?

Добрик повернувся на голос і завмер. Його обличчя витягнулося від здивування. Перед ним стояв ангел, маленький і світлий.

— Погано, — відповів Лісовий, знову намагаючись сісти.

Дівчинка (насправді це була дівчинка, а не ангел) присіла біля нього й притримала за плече, щоб він не впав. Її біле кучеряве волосся виглядало надзвичайно чистим і доглянутим на противагу старенькому, полатаному в багатьох місцях, сірому пальто. Великі блакитні очі з-під довгих вій із непідробним жалем дивилися на Лісового.

— Чому ви вночі ходите тут? Невже ви не знаєте, що це небезпечно? — прошепотіла вона. Витягнувши з кишені носовичок, мала акуратно обтерла кров і багнюку з обличчя чоловіка.

— Скільки тобі років? — Добрик дивився на неї, не кліпаючи, боячись пропустити якийсь жест, якийсь порух, тріпотіння неслухняних кучерів від протягу, зміну виразу обличчя маленького бездомного ангела. Перед ним було диво, яке він так довго шукав. Потрібно запам’ятати його якомога точніше, поки воно не повернулося назад до свого раю.

— Сім, — відповіла дівчинка після невеличкої паузи.

— А як тебе звати?

— Делія. Тітка моя колись була в Індії й часто називала мене Делі. Там є таке місто.

— Чому ти тут сама?

— Я бездомна. Моя тітка була дуже добра, але вона померла й зараз виховує на хмарах маленьких ангелят.

З-під пальто, яке трималося на двох великих червоних ґудзиках, витикалася клітчаста спідничка. Худенькі ніжки в сіро-білих колготах різко контрастували з великими, розтоптаними кросівками. Дівчинка справді була бездомною, тільки не такою бездомною, як усі інші, а зовсім, зовсім іншою.

— Може, ви хочете їсти? — заговорила далі мала. — У мене є хліб. Правда, трохи черствий і підмоклий, але з кунжутом.

— Чому ти підійшла до мене?

Дівчинка знову задумалася на мить і відповіла, нічого не вигадуючи:

— Бо вам погано!

Добрик устав на коліна, обнімаючи Делію за худенькі плечі й гладячи шовковисте волосся. Вона притулилася до нього, обхопивши ручками за шию.

— Дядьку, а чому ви плачете?

— Бо ти диво для мене… Бо мені соромно!

Раптом усе навколо вибухнуло прожекторами, засвистіла гумова палиця й розтяла чоло, поліцейські боти загупали по грудях і боках, хтось декілька разів ткнув електрошокером під лопатки, хтось закрутив руки назад і закував кисті в наручники, хтось підняв закривавлену голову вгору, хтось відвів Делію набік, закриваючи їй долонею очі. Крізь чорні й червоні плями Добрик побачив навколо себе з десяток полісменів. Над ним залунав сухий і злий, до болю знайомий голос:

— Добрику Лісовий, вас звинувачують у жорстокому зґвалтуванні громадянки Б., у жорстокому побитті громадянина П., у крадіжці з бару «Ангельський Сад» і…

Мала вирвалася з рук полісмена й побігла до Лісового.

— Відпустіть його! Не бийте, йому боляче! Облиште його!

Хранитель порядку легко перехопив її й повернувся обличчям до Лісового. Сегіт! Перед Лісовим стояв Сегіт, переодягнений у поліцейську форму. Втримуючи дівчинку, він завершив перелік злочинів Добрика:

— …і в розбещенні малолітньої дитини, особа якої встановлюється!

Наступний удар кийком обірвав ці звинувачення. Добрик знову поринув у світ темряви й мовчання.

-36-

— Вставай, тобі пощастило.

Ґрати прочинились і в камеру пройшли молода жінка й підстаркуватий чоловік. Добрик спробував розплющити запухлі очі, але спромігся глянути на відвідувачів лише правим.

— Вставай, герою! — Айзеншпік поплескав Добрика по плечу. — Скажи «дякую» цій красуні. Якби вона не прийшла до мене й не розповіла, що тебе забрали в каталажку, то зник би ти в цих катакомбах надовго.

Зіниця в щілині правого ока сфокусувалася на жінці.

— Єва?

— Так. Мені розказав Олько. Він бачив, як тебе тягли непритомного до поліцейського фургона. А я, як це не дивно, не змогла залишити тебе напризволяще.

— Скільки я тут? — Добрик сів на нарах і закашлявся.

— Добу, — просвітив його Георгій Айзеншпік.

— Нічого не пам’ятаю після арешту!

— Дивно, що ти розмовляєш. А пам’ятати нема що. Тебе просто сильно побили, судячи з твого вигляду. Проте зуби цілі, очі цілі, руки-ноги — також. Зараз поїдеш на обстеження до лікарні.

— На мені купа звинувачень!

Айзеншпік знизав плечима.

— Нічого на тобі вже немає. Мої адвокати поговорили і з тією повією, яку ти начебто зґвалтував, і з тим жебраком, якого ти, мабуть, жорстоко побив. За невеличку суму обоє забрали свої заяви. З баром розрахуєшся сам, хоча в мене таке враження, що там тебе просто обікрали! Але не треба було стільки пити! Тієї дитини, яку ти намагався розбестити, ніхто не знайшов. Напевно, її взагалі не було. Одне слово, хтось дуже хотів, щоб ти надовго загримів за ґрати. Але тепер ти вільний, тільки в боргу перед цією дівчиною.

Лісовий, тримаючись за стіну, підвівся й потиснув протягнуту йому Євину долоню.

— Дякую тобі за все. І вибач мені.

Грінтик притримала його за плече й обережно поцілувала в щоку.

— Я знала, що з тобою коїться щось погане, тому останнім часом не дивувалася тобі. Багато що мені пояснив Остап Забіла. Він виявився дуже хорошим хлопцем.

— Ти з ним зустрічаєшся?

— Ну… — Єва забарилася з відповіддю. — Так.

— Тоді чому прийшла до мене?

— Бо, крім кохання, є ще й дружба, а я вважаю тебе своїм другом. А кохання я сама собі навіяла. Ти ж супергерой, популярний письменник, який своїми творами зробив більше, ніж будь-який політик. От я й заплуталась у своїх почуттях.

— Я також. Мені потрібен був ідеал дівчини, я вигадав його з тебе, у нього й закохався. Хоча навряд чи я хоча б приблизно знаю, яка ти насправді. Ти дорога мені як людина, але це ще не означає, що я в тебе закоханий.

— Ходімо звідси, — Єва обійняла Добрика за талію. — Може, ти вже й прижився в тюрмі, а мені тут моторошно.

Айзеншпік вийшов за ними в коридор.

— Чекайте, чекайте, а де дівчинка? Делія! — Добрик схвильовано дивився то на Грінтик, то на Айзеншпіка.

— Яка Делія? Не було ніякої Делії.

Лісовий якусь мить оторопіло дивився на сіру стіну, а потім слухняно рушив до виходу.

На вулиці Айзеншпік притримав дверцята таксі, яке мало везти Добрика до лікарні, потім зазирнув у салон і замість прощання сказав:

— До речі, знайшлася Сата Санта.

-37-

— Як ми сьогодні? Як самопочуття?

Усміхнений лікар, кумедно сушачи зуби й мружачи очі, розглядав свою похмуру пацієнтку.

— Добре.

— Мені хвалили вас. Казали, що ви слухняна, чемно приймаєте ліки, годуєте пташок через кватирку, не робите дурниць.

Сата нарешті скривила губи в слабкій посмішці. «Чемно приймаєте ліки». Знав би цей психіатр, що саме їдять лікарняні голуби і чому тепер сидять на деревах такі спокійні-спокійні. Транквілізатори припали їм до смаку. Вони ковтали хлібні кульки з розтертими таблетками всередині. А пеларгонії на загальному балконі випили вже не одну порцію рідкого заспокійливого й зупинилися в рості, заспокоївшись. Сата мала достатньо часу, щоб бавитися в такі ігри з медперсоналом. Головне — засунути до рота ліки, а все інше сприймається як наперед виконане. Такі хитрощі в психіатричних клініках проходять вже яке століття. Гірше з уколами. На них краще не нариватися.

— Просто я хочу вийти звідси.

— Для чого ви хочете вийти звідси?

— Щоб далі працювати.

— А ким ви працювали?

— Я письменниця.

— А ваші твори не зашкодять знову вашому психічному здоров’ю?

— Буду писати дещо в іншому амплуа.

— Чудово! Просто неперевершено! Я дуже вами задоволений. От якби не було того прикрого інциденту з медбратом. Йому наклали дванадцять швів!

— Сам винен! Я не мала наміру стати жертвою зґвалтування. Він почав мене роздягати й цілувати силоміць. Все це описано в моїй заяві.

— Знаю, знаю, але все-таки розбити йому голову до одвірка — це було жорстоко. Я вже мовчу про удар в пах… Втім, вас ніхто не звинувачує. Цього збоченця вже звільнили, він більше ніколи не працюватиме у сфері медичного обслуговування. Ми маємо дуже хорошу репутацію, лікування у нас не з дешевих, тому такі конфлікти завжди вирішуються об’єктивно.

Сата байдуже знизала плечима.

— Ну, тоді до завтра, — лікар скуйовдив п’ятірнею й без того неслухняне волосся і всміхнувся ще ширше. Сата ледь не зареготала, глянувши на нього.

— У мене прохання, — вона також провела пальцями по йоржику свого волосся. — Можна принести мені дзеркало?

— Ах, звісно! Такій красивій жінці обов’язково потрібне дзеркало. Я накажу принести його після вечері.

-38-

Перше враження буває оманливим. А часто навіть не перше, і не лише враження, а й уявлення, думки, образи, які формувалися, нашаровувалися, переплутувалися й зміцнювалися довгий час. Усе це в одну мить може зникнути чи обернутись іншою стороною.

Лісовий задоволено дивився крізь чисті шибки на сусідню стіну. Скло в його вікні ще ніколи не було таким чистим — він щойно вставив нове. Нічого не тріснуло, не поламалося, тому Добрик і почувався щасливим: він зробив щось корисне власноруч, не викликаючи майстра.

Його погляд кілька разів ковзнув по карнизах і водостічних трубах навпроти: десь поділася улюблена шапка моху, на якій він завжди зупиняв свій погляд, даючи очам відпочити від писанини.

Треба зганяти до крамниці й почепити на підвіконня горщик із петуніями. Тепер яскрава пляма буде твоєю, а інші милуватимуться нею зі своїх вікон.

За годину Лісовий уже закріпив на стіні кронштейн, вчепив до нього куплений вазон з петуніями, а біля вазона на підвіконні розклав велику оксамитово-зелену латку моху — ту саму, що донедавна жила на карнизі протилежної стіни. Він знайшов її у внутрішньому дворику, між смітниками. Тепер мох, у якому причаїлося його натхнення, де владарює добра фентезійна муза, також буде поруч. У нього можна вдивлятися безліч разів на день — він щоразу перетворюватиметься на безконечні ліси, побачені з висоти пташиного лету. Цілий світ зі своїми тваринами (серед зеленої слані вовтузилося кілька комашок), зі своїми рослинами (між мохом проросло три листочки якоїсь трави). І цей світ недавно зірвався з однієї стрімкої й гладкої стіни, опинився внизу, а тепер знову живе на іншій, дуже схожій, стіні. Щоправда, тут безконечні ліси мохової латки дбайливо поливатимуть.

У квартирі треба багато що змінити. Все це залежить насамперед від тебе — як і твоє життя, як і твій світ.

Ожила телепанель, почався випуск новин. Приємний і ледь схвильований голос дикторки розповідав про події, що сталися в державі і в рідному місті. Добрик ліниво просіював новини крізь себе, не знаючи, на чому зосередитись. В одному з містечок біля Леополіса семикласник помер на уроці фізкультури. У Донполісі десятирічна дівчинка отримала смертельну травму через несправні каруселі. В одному з кримських санаторіїв дванадцятеро дітей потрапили в реанімаційний відділ Севастополіса, споживши сосиски з токсичними складниками. Рибальський баркас, на якому група дітей на чолі з тринадцятирічним «капітаном» вийшла в море покататися, розстріляли пірати, усі діти загинули. У Леополісі завтра помре п’ятирічна дівчинка, якщо їй терміново не зроблять операцію за кордоном. Родина дівчинки назбирала потрібну суму, продавши будинки, авто й цінні речі. Але у них немає 10 тисяч на квиток до Канадської федерації. Поки що ніхто із заможних людей поліса не погодився перерахувати потрібної суми. Банки відмовили в кредитуванні, а держава в період чергової кризи неспроможна профінансувати такі операції…

Через десять хвилин Добрик вийшов з місцевого відділення «Леобанку», відчуваючи дивовижну легкість і задоволення. Щойно батьки хворої дівчинки отримали 15 тисяч. Завтра дівчинка буде на операційному столі. Лісовий радів і за неї, і за себе. На диво, його зовсім не бентежила втрата такої великої суми. Радше навпаки — він був щасливий, що так правильно потратив гроші.

Назустріч вулицею йшов Олько, засунувши руки в кишені й зацікавлено розглядаючи перехожих. Саме його Лісовий збирався йти шукати.

— Ольку, привіт! — Добрик обмінявся з Євиним танцюристом рукостисканням. — Ти чого сяєш, як нова копійка? Давно я тебе таким не бачив.

— Повертаюся з тренування. Єва поновила заняття. До речі, той біляк, Остап, таки пригрівся коло неї. Ти пролетів! А я тебе попереджав!

— Нехай їм щастить! — усміхнувся Добрик. — Слухай, ти мені потрібен. Маю до тебе запитання.

— Давай. Що тебе цікавить?

— Біля «Ангельського Саду» я бачив маленьку бездомну дівчинку з білявим волоссям. Їй сім років. Називається Делія. Мені треба її знайти!

— Добрику, мене цікавлять значно старші дівчата. Жартую!.. На жаль, цієї малої я не бачив.

— Як дізнаєшся щось, передзвони відразу мені!

Попрощавшись із хлопцем, Добрик пробрався на задвірки бару, з якого його викинули два дні тому. Забинтовані груди тривожно занили від згадки про ту жахливу ніч біля канави. А ось і місце, де він лежав непритомний.

Зупинившись на березі рівчака, Лісовий уважно роздивився навколо.

Другий берег — облуплений бетонний паркан з діркою, через яку заледве кіт пролізе. З протилежного боку — чорний вихід «Ангельського Саду», склад тютюнової крамнички, груда будівельних блоків. Далі починається житлова багатоповерхівка, а замикають четверту сторону прямокутника шереги старих гаражів.

Обійшовши територію, Добрик не помітив жодного входу-виходу чи ніші, де могла б ховатися маленька дівчинка.

І все ж треба якось вирахувати, де живе Делія. Вона ж мусить десь мати теплий сухий куточок для ночівлі. Харчується, ймовірно, біля місцевих забігайлівок, де часто виставляють тарілки з недоїдками для бездомних котів і собак. Зрештою, хтось колись обов’язково її бачив і, можливо, навіть запам’ятав! Працівники «Ангельського Саду» або полісмени цього району.

Хоча… Питати про Делію в поліції немає сенсу. Вони написали в протоколі затримання, що малої взагалі не було. Але коли звільняли Добрика, один із сержантів проговорився, що Делія втекла ще під час арешту на задвірках бару. Той самий сержант розповів, що полісмен, який викликав їх на допомогу й зачитував обвинувачення Лісовому, не з їхнього відділення. Сержант ніколи раніше його не бачив.

Через кухню Добрик пройшов у зал «Ангельського Саду», в якому вдень панувала напівсонна тиша. Біля вікна сумував один із барних викидайл. Добрик сів навпроти нього.

— Привіт! Мене звати Добрик. Ти викинув мене з бару два дні тому, пам’ятаєш?

— І що з того? — Викидайло подивився на Лісового зверху вниз, наче зважував, викинути його ще раз чи все-таки вислухати.

— А те, що тоді я зайшов у бар з кількома тисячами одиниць, а потім мені не вистачило розплатитися за випите на декілька сотень. Відчуваєш різницю?

— Ти хочеш сказати, що я вкрав твої гроші? — Громило почав вставати із-за столика, та Лісовий ухопив його рукою за плече й присадив назад на стілець, зціпивши зуби від болю в грудях.

— Ні. Я нікого не звинувачую. І дослухай мене до кінця. Я бачив на задвірках вашого бару маленьку дівчинку з білим кучерявим волоссям. Вона дуже схожа на мою зниклу родичку. Я хочу її знайти. Якщо допоможеш мені, я не буду шукати вкрадених у мене грошей.

— Я не збираюся тобі допомагати. Грошей твоїх я не брав.

— Шкода, що ми не змогли домовитись, — Добрик рішуче підвівся і рушив до виходу.

— Почекай, — окликнув його викидайло. — Чого кіпішуєш? Наша прибиральниця Каська щось розказувала про таку малу. Каська зараз сидить у підсобці разом зі своїми швабрами. Коридором прямо, другі двері наліво.

— Дякую, — Добрик звернув у коридор.

А викидайло зробився на диво говірким:

— А й справді, чому б не допомогти людині, яка шукає свою племінницю?.. Чи там троюрідну сестричку… І не ображайся, що я тебе викинув тоді, — така в мене робота. На кого покажуть, того й викидаю.

Голос охоронця заглушили двері підсобки, які Лісовий акуратно причинив за собою. Між швабрами й відрами сиділа на стільчику худа жінка в затертих джинсах і барвистій сорочці.

— Ви Каська? — якомога ввічливіше запитав Лісовий.

— А вам яке діло? Може і Каська!

— Я шукаю маленьку дівчинку зі світлими кучерями. Вона бездомна. Живе десь біля вашого бару. Звуть її Делія!

— А на фіга тобі мала?

— Хочу їй допомогти. Вона надто… чиста якась, як для такого життя.

— А ви хто?

— Взагалі-то я письменник, Добрик Лісовий.

Чи то прибиральниця Каська була впевнена, що всі письменники — люди добрі від природи, чи то їй сподобалося чудернацьке ім’я незнайомця, чи чула щось хороше про особу Лісового — так чи ні, але крига її недовіри раптово скресла.

— Є така дівчинка. Ви говорите про Делі. Її так звуть. Вона приходить до мене раз на тиждень. Я дозволяю їй помити голову теплою водою. Таємно, звичайно, щоб ніхто не бачив і не приставав до малої. У Делі навіть є два комплекти одягу. Вона якось прала один комплект, а потім носила кудись сушити.

— Коли вона сюди прийде?

— Поняття не маю. Нічого не казала.

— А де вона живе?

— Та бездомна ж. Ніде!

— А якесь постійне місце нічлігу в неї є?

— Я не питала.

— Дякую і вам! — Добрик знайшов у сумці свою книжку кишенькового формату «Принцеса Зеленого Чаю», підписав її й віддав прибиральниці. — Це вам, на згадку. Ви мені дуже допомогли. Там, на першій сторінці — номер мого телефону. Якщо дізнаєтесь щось про Делі, передзвоніть, будь ласка.

«Джунглі Старого Міста» він залишив викидайлові.

Потрібно боротися за кожну душу!

Через хвилину йому зателефонував Олько.

— Привіт, старий! Моя менша сестра бачила Делію. Вони бавилися в піску на дитячому майданчику біля сто восьмого будинку.

Лісовий поспішив до сто восьмого будинку.

Навіщо він шукає цю дівчинку? Бо в ній — ключ до його проблеми! Мала знає відповідь на його запитання. Тоді, біля бару, дитина, яка зазнала стільки горя від цього світу, знайшла в собі сили допомогти дорослому, який збився чи навмисне зійшов із правильного шляху.

Він так хотів бути по-дитячому наївно щасливим, бо тільки таке щастя є справжнім. А біляве кучеряве ангелятко знало, як його досягти, й могло стільки всього навчити дорослого письменника.

Сто восьмий будинок. Навряд чи Делія могла поселитися тут. У підвалах її можуть знайти старші конкуренти, а горища в таких будинках тримають під замком і проникати туди щодня не так просто.

Добрик обернувся й несподівано узрів продовження тієї бетонної стіни, що тягнеться вздовж стічної канави. За стіною височіли труби місцевої котельні.

Це була двоповерхова будівля з пласким дахом. Навпроти котячої діри в бетонній огорожі, що за баром «Ангельський Сад», Лісовий знайшов вузьку вентиляційну шахту в будинку котельні. Світла смуга на порослій моховинням цегляній стіні свідчила, що шахта йшла вгору під кутом. Забравши акуратно приперту заслінку, Добрик просунув у отвір голову й побачив угорі слабке світло. Всередині труба мала невеличкі ребра-перемички. По них дитина могла легко вилізти на дах. Але ні дорослий, ні підліток сюди не протиснулися б.

За сто одиниць сторож котельні відімкнув заіржавілий замок на дверях, за якими були сходи на дах.

— Якщо пан хоче лізти на дах — хай лізе. Там все одно нічого красти.

Опинившись на сходовій клітці, куди вже багато років ніхто не заходив, Добрик відразу збагнув, що йде правильним шляхом. На чисто протертих перилах висів «другий комплект» одягу: рожева курточка, рожева шапочка, ще одні сіро-білі колготи, червоний сарафанчик і маленький, наче ляльковий, рушничок.

Піднявшись на дах, чоловік побачив невеличку будку, примуровану до загального комина, з маленькими дверима й маленьким віконечком. Біля хатинки в іржавому тазику росли й розкішно квітували чорнобривці.

Це справжня фантастика: хтось створив тут власний світ!

На матраці, вкрившись латаною ковдрочкою, спала Делія. Біля неї дрімала безока лялька. У будці було тепло від розігрітого комина. На шворках, натягнутих під дахом, висів рушник, на невеличкому столику згрудились тарілка, горнятко, півпачки крекерів, декілька консервів з морської капусти, літрова пляшка води, під столиком — маленькі черевички. З-під ковдри визирали дві ніжки в червоній і зеленій шкарпетках.

Коли Добрик, пригнувшись, стояв у будці й роздивлявся незвичайне помешкання, дівчинка прокинулася. Як знак доброї волі Лісовий простягнув їй пакет із шоколадками, соком і печивом, який приніс із собою.

— Поліцейські відпустили вас? — зраділа Делія.

Мала маяла ногами, сидячи на дашку одного з коминів її світу, який лише на півметра піднімався над покрівлею. Звідси було чудово видно район, де стільки років прожив Добрик. Таким він ніколи його не бачив. Дахи барів, гаражів, крамничок, стіни багатоповерхівок, голуби й граки колами літають над будинками, маленькі автомобілі купчаться у вузьких вулицях, люди-комашки снують по тротуарах. І ніхто з цих людей навіть не здогадувався підняти очі догори, ніхто й ніколи не бачив маленької дівчинки, яка спостерігає за ними з невисокого комина.

Смакуючи печиво, замурзавши ніс і підборіддя шоколадом, Делія розповідала:

— А ви перший, хто знайшов мене тут. Про це місце я дізналася, коли ще жила з тіткою. Сюди можна пролізти лише через вентиляційну трубу. Пожежна драбина поламана й висить на одному стояку. Сходи вже кілька років зачинені.

— Як ти, щодня лазячи старою вентиляційною шахтою, залишаєшся такою чистюлею? — дивувався Лісовий.

— Коли я сюди поселилась, то вимила шахту. А раз на тиждень я миюсь сама й перу одяг у підсобці бару навпроти. Тамтешня прибиральниця навіть супу мені наливає!

— Ти жебракуєш?

— Ні. Деколи прошу гроші, але дуже рідко. Я соромлюсь просити.

— Що ж ти їси?

— У магазинчику біля сто шостого будинку прострочені продукти складають у закритому дворику. Туди нема ніякого проходу — лише тріщина в паркані, куди лазять коти і я. Така сама діра є коло бару. Я читаю термін придатності на продуктах і вибираю, які мені більше підходять. Це не крадіжка, бо ці харчі вже не є харчами для інших людей, тільки для мене.

— А що ти робила біля бару так рано?

— Я виходжу зі свого сховку найчастіше після третьої-четвертої ранку. Тоді всі або вже сплять, або п’ють багато горілки й стають п’яними. Вони мене також не помічають.

— Дядьку, — Делія випередила нове запитання Добрика, — а навіщо ви принесли мені солодке й сік?

— Щоб віддячити тобі за увагу там, в канаві біля «Ангельського Саду». — Лісовий раптом відчув, що червоніє. — Тому, що ти відкрила мені очі на світ, і я за одну мить зрозумів більше, ніж за декілька років.

— А я думала, що ви хочете забрати мене!..

В очах Делії зблиснули дві величезні сльозини.

-39-

— …Добрику, не бійся. У кожній людині живуть страхи. Страх залишитись самотнім, страх виявитись забутим, страх бути приниженим. Пройди крізь них, не помічаючи їх, тоді залишишся собою!.. Відкрийся всьому світові, а не лише тій його половинці, яку вважаєш своєю… Зі мною все гаразд… Так, склеююсь докупи. Буду рада, якщо колись зайдеш… Та мені тут вже недовго залишилося. Обіцяють скоро виписати. Добре, бувай.

Він часто дзвонив, але ні разу не приїхав її провідати.

Відклавши мобі-токі, Сата глянула на двері. За мить вони відчинилися. На порозі стояв її психіатр.

— До вас відвідувач. Навіть два відвідувачі.

— Не знаю, хто це про мене згадав, — Сата понурила голову, — можливо шеф.

— Не знаю, не знаю. Зараз самі побачите.

Лікар вийшов з палати, замість нього зайшов Добрик Лісовий, ховаючи трубку мобільного в кишеню куртки.

— Привіт! Я хотів ще трохи поговорити, але ти вимкнула слухавку.

— Ти живий?! — вигукнула Сата й кинулась йому назустріч.

— Самому дивно, але живий. І досить пристойно живий! — Добрик обійняв її й погладив долонею коротке, але таке ж шовковисте й таке ж чорне волосся.

— Не дивись на мене, — вона ткнулася обличчям в його плече. — Я страшна.

— Дурненька!.. От, виявляється, що тобі зараз найважливіше? — засміявся Лісовий, відводячи її голову за підборіддя і зазираючи в карі очі. — Ти прекрасна, як завжди. А ось на мене, здається, ти ще не глянула.

Деякий час вони роздивлялися шрами одне одного, а потім одночасно вголос розсміялися.

— Ігри з Сатаною не проходять безслідно, — сказала Сата, покусуючи губи, щоб вони стали ще повнішими й червонішими.

— Я також зіграв з ним одну партію.

— І як? Хто виграв?

— Я, бо стою перед тобою.

— Я також виграла цю абсурдну гру, але моя перемога прийшла щойно зараз, — Сата виразно подивилася на Лісового. — А ти вирішив перевірити, як поживає твоя конкурентка?

— Ні. Просто мені дуже сумно без моєї чорної половинки.

— А мені без білої! Я думала, ти ненавидітимеш мене.

— Був момент, але… Хіба можна ненавидіти свою половинку? А за шрами не переживай. Вони заживуть! — Коли Сата всміхалася, Добрик відразу згадував її колишню, Сату Санту з минулого. Вона майже не змінилася, принаймні зовні. Така ж красива й бажана. Шрами від опіків лише додали їй якоїсь неповторності. Що ж, пекельний імідж ще довго зберігатиметься за нею. — І вибач за ті дурнуваті ігри, що ми затіяли. Тепер вони видаються безглуздими.

— Це не ми гралися, це дехто грав нами.

Сата підійшла до своєї тумбочки і вийняла з неї стосик списаних аркушів.

— Це мій новий роман. Я не можу дописати його. Намагалася, але не можу. Повна безвихідь. Дуже хочу, щоб ти дописав цю річ замість мене, щоб самій не мучитись незакінченістю.

Вона подала рукопис і впритул глянула на Лісового. В її карих очах було стільки благання, що Добрикові захотілося заплакати. Проте він мужньо шморгнув носом і сльози зупинилися.

— Дивно, бо я… — чоловік витягнув з плаща зшиток аркушів, — я також хотів просити тебе про те саме… Це мій роман… Ти могла б спробувати продовжити його?

Сата зробила крок уперед, тягнучись за зшитком. Вони опинилися близько-близько один від одного, хоча вже давно були набагато ближчими, ніж зараз. Проте не здогадувалися про це… чи не визнавали цієї особливості.

Губи Сати притулилися до губ Добрика, вона заплющила очі й відчула, що він відповідає на її пропозицію. Не відриваючись від її вуст, Лісовий прошепотів те, що боявся сказати досі, і те, що так хотіла почути Сата.

— Я тебе кохаю і хочу, щоб ти стала моєю дружиною.

— Игм! — погодилася небагатослівна в цей момент Сата Санта.

І їм здавалося, що ще жоден поцілунок на світі не був таким солодким, не передавав стільки ніжності, стільки пристрасті, стільки пережитого, як їхній.

Невідомо, скільки ще цілувалися б білий і чорний фентезисти, але в двері постукав, а потім зайшов лікар-психіатр.

— Кхе-кхе, — ввічливо прокашляв він, чекаючи, поки закохані перестануть цілуватися, — в коридорі зачекався ще один відвідувач.

Лікар пропустив у палату маленьку дівчинку з розкішним білявим волоссям, що хмаркою витало над нею. Вдягнена скромно, але дуже симпатично. Або рожевий сарафанчик на ній був якимсь особливим, або все на цій дівчинці виглядало по-особливому. На маленькому личку під довгими віями виблискували блакитні озерця очей, в яких було стільки всього… хорошого!

— Я Делія.

Представившись, мала потупотіла до столика, поклала на нього згорток полотна і розгорнула принесене. На полотні лежала половинка шоколадки в фользі. Дивлячись на Сату, Делія сказала:

— Я зберегла цю шоколадку разом зі своєю мрією. Я мрію мати батьків!

Сата Санта вражено, майже з містичним переляком, втупила погляд у дівчинку.

— Ти Делія? А я… я… я Марія, — вона притулилася спиною до стіни, щоб угамувати тремтіння, яке розливалося по всьому тілі. — Делія? Не можу повірити в це! Я наче знала тебе раніше, але трохи не такою. Боже, у нас вже з’явилася дитина! — Марія обернулася до Лісового й лукаво зиркнула спідлоба, — Маю надію, що це лише перша…

— Я вже все з’ясував. Делія може стати нашою дочкою, але тільки після нашого одруження.

— Давай не будемо змушувати дитину чекати! — Сата грайливо замиготіла повіками.

— Ну ти й умієш кривлятися!

— А ще, — продовжувала Сата, — ми напишемо один роман разом. Він буде про нас. Назвемо його «Чорне і біле».

— «Чорне й біле в сірих тонах», — уточнив Добрик.

— Икх-икх, — знову нагадав про себе лікар. Він досі стояв у дверях, заворожено спостерігаючи за мелодраматичною сценою в палаті. — Я, до речі, хотів сказати нашій пацієнтці, що вона вже здорова й увечері її виписують з нашої чудової клініки.

— Але завершення «Чорного й білого в сірих тонах» не буде таким попсовим, як сьогодні!

А в цей час десь сидів і плакав самотній Диявол.

Львів, 2007 р.

Content

Микітчак Тарас Ігорович Чорне й біле в сірих тонах

-1-

-2-

-3-

-4-

-5-

-6-

-7-

-8-

-9-

-10-

-11-

-12-

-13-

-14-

-15-

-16-

-17-

-18-

-19-

-20-

-21-

-22-

-23-

-24-

-25-

-26-

-27-

-28-

-29-

-30-

-31-

-32-

-33-

-34-

-35-

-36-

-37-

-38-

-39-