Колийн Маккълоу

Пръв сред римляните

Част II: Време на поражения

3

Година трета (108 г. пр.Хр.)

В консулството на Сервий Сулпиций Галба и Квинт Хортензий

Със започването на зимните дъждове военните действия срещу Нумидия — ако изобщо можеше да се говори за такива — трябваше да спрат, след като и двете враждуващи страни се оказаха неспособни да разгърнат войските си. Гай Марий получи писмото от тъста си Цезар и сериозно се замисли върху нещата, които прочете в него. Чудеше се дали консулът Квинт Цецилий Прасчо Метел вече е научил за назначаването си от Сената за проконсул, дали се е уверил, че и за в бъдеще пълномощията му ще бъдат продължавани — толкова, колкото ще му е нужно, за да си осигури желания триумф. В същото време обаче се оказваше, че никой от главната квартира в Утика не е споменал и дума за разгрома на Марк Юний Силан от германите, нито за гибелта на цялата му армия.

„Което не означава — мислеше си с горчивина Марий, — че тези събития не са известни на Метел; а само че, както обикновено, неговият висш легат Гай Марий ще бъде последният човек, който ще има честта да ги научи.“ Бедният Рутилий Руф беше натоварен със снабдяването на зимните лагери по границата, което поради замирането на военните действия автоматически го лишаваше от всякакви източници на информация; а Гай Марий, извикан обратно в Утика, се оказа подчинен не на друг, а на сина на Прасчо Метел! Младежът, който имаше не повече от двадесет години и по принцип беше зачислен като кадет към личната свита на баща си, сега се ползваше с пълномощията на началник — гарнизон на Утика и отговаряше за отбраната на града. Излизаше, че по всеки въпрос, който се налагаше да бъде разрешен, Марий трябваше да се допитва до арогантния до непоносимост Прасчо Младши — както скоро започна да го нарича не само той, но и мнозина други. Върху плещите на Марий се стоварваха не само задължения, пряко свързани със защитата на крепостта, но и множеството дребни и неприятни дела, които всеки управител би искал друг да свърши вместо него, но и които много повече биха подхождали на някой квестор, отколкото на един висш легат.

В резултат на това обстановката в римския щаб непрекъснато се нажежаваше и на Марий му ставаше все по-трудно да се въздържа от някои нежелани реплики или действия — още повече че откакто Метел Младши откри каква голяма наслада представляват за баща му неуместните му забележки по адрес на висшия легат, те съвсем естествено започнаха да стават все по-чести и по-язвителни. Битката при Мутул, която едва не се превърна в поражение за римските легиони, беше развързала езиците както на Марий, така и на Рутилий Руф, и двамата не пожалиха с нищо своя пълководец, който накрая трябваше да чуе и присъдата им — според Марий единственият начин войната срещу Нумидия някога да бъде доведена до успешен край бил да се плени самият Югурта.

— Но как да го направя? — попита Метел, когото звънът на оръжията беше върнал на земята и го бе накарал да се вслушва в съвети.

— С хитрина — обясни му Рутилий Руф.

— Каква хитрина?

— За тази цел — отсече Гай Марий — ще трябва да използваш собствения си мозък, Квинт Цецилий.

Но сега, когато всички се бяха прибрали в безопасност на територията на Африканската провинция и се жалваха единствено от влагата и досадата от ежедневните задължения, Прасчо Метел отново бе решил да я кара както сам си знае. Докато един ден в щаба му се представи знатният нумидиец Набдалса, с когото се оказа трудна работа да се разберат. Явно се налагаше с новодошлия да говори не друг, а Марий, който се наежи.

— Че защо? Не можеш ли сам да си вършиш мръсната работа, Квинт Цецилий?

— Повярвай, Гай Марий, ако Публий Рутилий беше наблизо, никога нямаше да седна да моля теб! — на свой ред му се тросна Метел. — За разлика от мен ти познаваш лично Югурта и по всяка вероятност ще ти бъде по-лесно да разбереш какво се мъти в главата на един нумидиец! От теб искам просто да присъстваш на разговора ми с Набдалса и след това да ми кажеш мнението си за него.

— Изненадвам се да науча, че ми имаш такова голямо доверие. Откъде знаеш, че наистина ще споделя с теб какво мисля?

Метел вдигна смаяно вежди. Не беше предполагал, че ще чуе подобна реплика.

— Та не си ли тук, за да воюваш срещу Нумидия, Гай Марий? Как така няма да споделиш с мен мнението си?

— В такъв случай нищо не ти пречи да повикаш човека, а аз ще се постарая да направя каквото мога.

Марий беше чувал за Набдалса, макар че не бе имал случай да се срещне лично с него. Нумидиецът беше от поддръжниците на законния претендент за нумидийския престол, княз Гауда, който по това време се разпореждаше почти като цар недалеч от Утика, на територията на разрушения Картаген, където беше изникнало малко, но процъфтяващо градче. Набдалса идваше от Стария Картаген в качеството си на пратеник на княз Гауда, но беше посрещнат от Метел изключително хладно.

Без излишни заобикалки Метел мина направо по същество: най-бързият и лесен начин да се разреши веднъж завинаги нумидийският въпрос щяло да бъде, ако се плени самият Югурта. Имал ли княз Гауда — или Набдалса — някаква представа как би могло да се осъществи това?

— Да, доминус и отговорът е от ясен по-ясен — рече му Набдалса, — с помощта на Бомилкар.

Метел го зяпна слисано.

— Бомилкар ли! Та не е ли той природеният брат на Югурта, неговият най-предан поддръжник!

— В момента отношенията между двамата са доста обтегнати — възрази му Набдалса.

— Защо? — учуди се Метел.

— Става въпрос за наследството върху престола, доминус. Бомилкар иска да бъде определен за регент в случай, че нещо се случи с Югурта, но самият Югурта не ще и да знае.

— Регент, не наследник?

— Бомилкар знае много добре, че никога няма да наследи престола, доминус. Югурта има двама сина. Не бива да забравяме обаче, че са още малки.

Метел се понамръщи в желанието си да проумее каква логика следва мисленето на един чужденец.

— А Югурта защо се противи на това му желание? Самият аз не виждам по-подходящ човек за поста от Бомилкар.

— Става дума за кръвта в жилите му, доминус — обясни му Набдалса. — Бомилкар не е от рода на цар Масиниса и следователно не принадлежи към управляващата династия.

— Аха, разбирам — проясни се лицето на Метел. — Много добре, тогава вижте какво можете да направите, за да го убедите, че е в негов интерес да застане на страната на Рим.

След което се обърна към Марий:

— Направо не е за вярване! Та не е ли от логично по-логично, че именно защото не е от царско потекло, Бомилкар би бил най-подходящият човек за регент?

— В общество като нашето, да — съгласи се Марий. — Но в очите на Югурта това означава чисто и просто, че умре ли, все едно е подписал смъртната присъда и на децата си. Защото как иначе би могъл Бомилкар да се добере до нумидийския престол, ако не като премахне от пътя си двамата преки наследници на Югурта и основе нова династия?

Метел се обърна отново към нумидиеца:

— Благодаря ти, Набдалса. Можеш да си вървиш.

Но самият Набдалса не бързаше да си тръгва:

— Доминус, бих искал да ми направиш една малка услуга.

— Каква по-точно? — попита кисело Метел.

— Княз Гауда отдавна иска да се срещне с теб и се чуди защо толкова време не му се дава тази възможност. Мандатът ти на управител на Римска Африка почти изтича, а князът продължава да очаква покана от теб.

— Ако толкова иска да ме види, какво му пречи да дойде?

— Не може просто да дойде току-така и да ти се представи, Квинт Цецилий — отговори му Марий. — Трябва да му отправиш официална покана.

— А, така ли? — Метел с усилие прикри усмивката си на облекчение. — Щом е толкова важна тази покана, ще я получи.

И така, поканата беше написана още на другия ден, за да може Набдалса лично да я занесе в Картаген. В резултат на това при римския управител се представи самият Гауда.

Последствията от тази среща бяха повече от плачевни.

Едва ли би могло да се намерят някъде по света други двама мъже, които да се различават помежду си, колкото Гауда и Метел. Гауда беше слаб и болнав, при това не особено умен, което не му пречеше да се държи надменно. От пръв поглед Метел счете поведението му за повече от неуместно, защото, след като беше научил за необходимостта от официална покана, струваше му се логично гостенинът му да прояви известна вежливост, нещо повече — скромност и дори сервилност. Вместо това Гауда вдигна шум до небесата, задето Метел не бил станал да го посрещне, и само секунди, след като беше влязъл при него, сложи край на аудиенцията си и възмутено си тръгна обратно.

— Та аз съм царска особа все пак! — изблея той на последвалия го Набдалса.

— Всички го знаем, Ваше Височество — опитваше се да замаже положението Набдалса. — Римляните обаче се отнасят доста необичайно към царските особи. Считат се за много по-висшестоящи от всички царе по земята, защото били изгонили своите още преди много столетия и оттогава се управляват сами, без да признават никакъв владетел над себе си.

— Хич не ща и да знам какво признават или не признават! — държеше на своето дълбоко засегнатият Гауда. — Аз съм законороденият син на баща си, докато Югурта си остава просто едно копеле! И когато се появя пред тези ми ти римляни, те трябва не само да станат, ами да ми се поклонят, да ми предложат трон, върху който да седна, и да подберат стоте най-способни измежду войниците си, за да ме пазят!

— Така е, така е — съгласи се Набдалса. — Ще говоря с Гай Марий. Може би ще успее да вразуми Квинт Цецилий.

Всички в Нумидия знаеха за Гай Марий и Публий Рутилий Руф, защото Югурта беше разнесъл славата им скоро след завръщането си от Нуманция, а и се беше срещал често с тях по време на последното си посещение в Рим.

— Ами тогава се виж с Гай Марий — заръча Гауда на служителя си и сам забърза обратно към Картаген, за да се поуспокои след обидите, които трябваше да изтърпи от страна на Метел в името на Рим. В това време Набдалса тайно поиска среща с Гай Марий.

— Ще направя каквото мога — обеща му Гай Марий, въздишайки.

— Много ще ти бъда задължен — зарадва се Набдалса.

Марий се усмихна.

— Защото иначе твоят царствен господар ще си го изкара върху теб, нали?

Нямаше нужда Набдалса да му отговаря — погледът му беше достатъчно красноречив.

— Работата е там, приятелю — заобяснява му Марий, — че Квинт Цецилий се смята за човек от много по-високо потекло, отколкото който и да бил нумидийски княз. И затова много се съмнявам, че някой, още по-малко аз, ще може да го убеди да смени тона си. Но поне ще се опитам, защото искам ръцете ти да са развързани и да успееш да се свържеш с Бомилкар. Той е много по-важен от някакви си пререкания между двама надути управници.

— Сирийската пророчица казва, че фамилията на Цецилий Метелите върви към упадък — рече замислено Набдалса.

— Коя сирийска пророчица?

— Една жена, казва се Марта — отговори му нумидиецът. — Княз Гауда я откри в Картаген, където, по всичко изглежда, е била изоставена още преди години от някакъв корабен капитан, който бил убеден, че е донесла лоша поличба на кораба му. Първоначално до нея се допитвали само хора от низините, но сега славата й е толкова голяма, че княз Гауда я е прибрал в двора си. Тя предрече, че той наистина ще стане цар на Нумидия след падането на Югурта. Макар че за това падане според нея ще има още да се чака.

— А какво е предрекла за фамилията на Цецилий Метелите?

— Казва, че цялата фамилия на Цецилий Метелите е минала своя зенит и занапред и членовете й, и богатствата й все повече ще намаляват. Така родът им ще бъде надминат по могъщество от много други римляни, включително и от теб, доминус.

— Искам да се срещна с нея — рече Марий.

— Това може да се уреди. Но трябва да дойдеш в Картаген, защото тя никога не напуска двореца на княз Гауда — предупреди го Набдалса.

И така, оказваше се, че да види Марта Сирийката, първо трябва да получи аудиенция от княз Гауда; Марий трябваше да се примири с това неудобство, както и с безкрайните жалвалия на нумидийския княз от Метел, и да даде най-различни обещания, които нямаше ни най-малка представа как ще изпълни.

— Бъдете сигурен, Ваше Височество, че щом успея да се издигна дотолкова, че да налагам своето мнение, Вие ще бъдете третиран с цялото уважение, дължимо на човек с Вашето потекло — поклони се той толкова ниско, че да поласкае дори един Гауда.

— И този ден ще дойде! — усмихна се доволно Гауда, разкривайки развалените си зъби. — Марта твърди, че твърде скоро ще станеш Пръв сред римляните. По тази причина, Гай Марий, бих искал да бъда твой клиент и мога да те уверя, че всички мои поддръжници в Римска Африка също ще те признаят за патрон. Нещо повече, щом застана на нумидийския престол, цяла Нумидия ще влезе в клиентелата ти.

Марий слушаше зашеметен. На него, обикновения претор се предлагаше клиентела, за каквато дори един Цецилий Метел можеше само да мечтае! О, определено трябва да се срещне с тази Марта, сирийската пророчица!

Скоро му се удаде тази възможност, защото самата прорицателка пожела да го види и Гауда нареди Гай Марий да бъде заведен в покоите й в огромната вила, използвана от княза за своя временна резиденция. Само един поглед беше достатъчен на Марий, комуто се наложи да почака в приемната на пророчицата, за да се увери, че тя се радва на наистина голямо уважение — покоите й бяха обзаведени с най-изящно изработени мебели, стените бяха покрити с едни от най-красивите фрески, които той някога беше виждал, а мозайките на пода не им отстъпваха по нищо.

Марта се появи цялата облечена в пурпурно — още един знак, че се радва на големи почести, защото обикновено не беше прието царствените цветове да се носят от хора от простолюдието, каквато беше тя. Беше дребна, прегърбена и съсухрена старица, която вонеше на урина и навярно не бе мила косата си от години. Отдалеч й личеше, че е чужденка — от покритото й с хиляди бръчки лице най-много се набиваше на очи големият й, остър и изкривен като клюн нос, както и двете черни орлови очи над него, зорко следящи всяко едно движение на събеседника й, в които проблясваха едновременно гордост и някаква животинска свирепост. Гърдите й бяха провиснали като два чорапа, натъпкани с камъчета, и ясно се виждаше как се поклащат под тънката пурпурна тъкан, донесена навярно чак от Тир. Около хълбоците си беше увила тирски шал, също пурпурен, отдолу се показваха краката й, начервени — както и ръцете й — с къна, и при всяко движение безбройните звънчета — гривни, пръстени и други джунджурийки по нея — всичките от чисто злато — подрънкваха. На главата си носеше тънък воал, отново от тирски пурпур, прикрепен с масивен златен гребен, който се спускаше зад гърба й като провиснало знаме.

— Седни, Гай Марий. — Сирийката посочи с дългия си пръст един от столовете и даде възможност на госта да се наслади на всичкото злато върху ръката й.

Марий не чака да го подканят втори път и се отпусна върху стола, без обаче дори за миг да откъсне поглед от мургавото старческо лице на пророчицата.

— Според княз Гауда си предрекла, че ще стана Пръв сред римляните — заговори той и нервно се покашля. — Бих искал да чуя нещо повече.

Като някоя вещица Марта се закикоти насреща му и разкри беззъбата си уста, от която стърчеше един-единствен пожълтял резец.

— О, да, сигурна съм, че ще успееш — съгласи се тя и плесна с ръце, за да извика робинята си. — Донеси от сварените билки и от любимите ми сладкиши — нареди й тя и отново се обърна към госта. — Няма да се бави. Когато се върне, ще говорим. А сега просто ще помълчим.

За да не я обиди, Марий послушно стисна устни и изчака в мълчание робинята да донесе димящата отвара. Дори преодоля вродената си мнителност и пийна от чашата, която любезната домакиня му подаде, опитвайки се да разгадае какво точно му се предлага. На вкус не беше много лошо, но тъй като никога не беше пил горещи течности, веднага си опари езика и побърза да отмести чашата встрани. Марта, която явно знаеше как да се справя с подобни питиета, не бързаше, отпиваше на малки глътчици, с въздишки, издаващи истинската наслада, която изпитваше от странното питие.

— Прекрасно е, макар че като гледам, на теб повече ти се пие вино.

— О не, ни най-малко — отвърна й любезно Марий.

— Вземи си сладкиш — подкани го тя с пълна уста.

— Много мило, но не ми се яде.

— Добре, добре, разбирам те! — Сложи край на любезностите пророчицата и като проми устата си с още една глътка от горещата течност, протегна властно дланта си.

— Дай ми ръката си.

Той се подчини.

— Очаква те съдбата на голям човек, Гай Марий — рече Марта, докато изучаваше линиите на дланта му. — Каква ръка имаш само! Човек може да прочете всичко на нея. А линията на живота! Тя властва над сърцето ти, над живота ти, командва всичко без онова, което времето ще съсипе — но от него никой, Гай Марий, не може да избяга; даже мога да кажа, че ще надживееш мнозина други. Виждам една ужасна болест… Ала ти ще я превъзмогнеш първия път, когато те сполети, дори и втория… Ето ги и враговете ти, десетки жестоки врагове… Но и тях ще победиш… Ще бъдеш консул една година след началото на тази, тъй де, ще бъдеш консул още догодина… Ще заемаш тази длъжност още шест пъти… Общо седем пъти ще бъдеш римски консул и накрая ще те нарекат Третия основател на Рим, защото ще спасиш града от най-голямата опасност през цялото му съществуване!

Марий усещаше как лицето му гори, как се нажежава като връх на копие, поставен в огъня. Главата му забуча. Сърцето му биеше като обезумял барабанчик, който иска час по-скоро да прати войските в зиналата паст на смъртта. Пред очите му се разстилаше червена пелена. Защото пророчицата говореше истината. Беше сигурен.

— Радваш се на любовта и уважението на една достойна жена — продължаваше Марта, прокарвайки пръст по страничните гънки на дланта му, — а племенникът ти ще стане най-великият римлянин за всички времена.

— Не, това съм аз — възрази й мигом Марий, който само при споменаването на неприятната новина изведнъж започна да излиза от обхваналия го транс.

— Не, не си ти, а племенникът на жена ти — настояваше на своето Марта — Той ще те надмине многократно с величието си, Гай Марий. Освен това ще ти е и съименник — Гай. Но е от рода на жена ти, не от твоя.

Това Марий никога нямаше да забрави.

— Ами синът ми? — попита той.

— И синът ти ще извърши велики дела. Но не ще достигне славата на баща си, нито ще живее дълго, колкото него. Във всеки случай обаче ще те надживее.

Пусна ръката му и като издрънча с гривните около глезените си и звънчетата по пръстите на мръсните си боси крака, ги подви под себе си.

— Това е всичко, което видях — облегна се тя назад и притвори очи.

— Благодаря ти, пророчице Марта — надигна се Гай Марий и извади кесията си. — Колко ти дължа?

Тя отвори черните си очи — игриви, лукави и коварни.

— За теб е безплатно. Достатъчно ми е, че съм била в компанията на толкова велик човек. Нека плащат нищожества като княз Гауда… да, той ще седне на мечтания престол, но никога няма да бъде велик човек — изкикоти се отново Марта. — Ала това и сам го знаеш, Гай Марий, въпреки че не притежаваш дарбата да гледаш в бъдещето. Защото ти е дадена невероятната способност да проникваш в сърцата на хората, а княз Гауда има малко сърце.

— Тогава ми остава само да ти благодаря още веднъж. — Той се отправи към вратата.

— О, чакай, искам една услуга от теб — спря го пророчицата.

Марий мигом се извърна.

— Каква?

— Когато станеш за втори път консул, искам да ме отведеш в Рим, където да ме обграждаш с почит и уважение. Винаги съм желала да видя Рим, преди да умра.

— Имаш думата ми, че ще го видиш — обеща й той и я напусна.

Седем пъти консул! Пръв сред римляните! Третият основател на Рим! Каква по-голяма слава от това? Как би могъл друг римлянин да надмине по величие човека, постигнал всичко това? Гай… Сигурно е имала предвид сина на по-младия му шурей, Гай Юлий Цезар Младши. Да, именно неговият син е въпросният племенник на Юлия — във всеки случай единственият на име Гай.

— Само през трупа ми — закани се Марий, после яхна коня си и препусна обратно към Утика.

На другия ден поиска среща с Метел и го завари наведен над купчина документи и писма, които по всяка вероятност бяха дошли с кораба, акостирал през нощта, след като бурите го бяха забавили няколко дни.

— Чудесни новини, Гай Марий! — посрещна го той приветливо, за разлика от друг път. — Военните ми пълномощия в Африка се удължават, получавам проконсулски империум, а по всичко личи, че проточи ли се войната, и за в бъдеще ще мога да разчитам на съдействието на Сената.

Прибра единия от току-що прочетените документи и извади на показ друг, за да потвърди думите си. Марий ги прегледа от край до край, хвърли разбиращ поглед на Метел, сетне прочете написаното още веднъж на глас, за да излязат двамата от неудобството, което обикновено съпровождаше разговорите им.

— Оказва се, че е най-добре, дето армията ми е кажи-речи цяла-целеничка. По всичко изглежда, че след подвизите на Силан из Галия, Рим и Италия имат нужда от войници. О, но ти все още не си чул за това, нали? Да, моят колега консул е претърпял катастрофално поражение от германите. Загубите в жива сила са буквално потресаващи! — Метел сграбчи друг свитък и го подаде на събеседника си. — Силан пише, че на бойното поле срещу тях били излезли половин милион германски исполини — той прибра писмото и подаде следващото. — А тук Сенатът ме уведомява, че е анулирал Гай Гракховата лекс Семпрония, която ограничаваше броя на военните кампании, в които човек трябва да служи. Крайно време беше! Ако ни се наложи, в краен случай ще можем да разчитаме на хилядите ветерани — доволно отбеляза той.

— Това е крайно несполучливо творение на законодателната мисъл — не споделяше ентусиазма му Марий. — Ако един ветеран иска да се оттегли след десет години служба или след шест последователни кампании, той не бива да бъде възпиран, нито трябва да изживее остатъка от дните си в постоянен страх, че всеки момент ще бъде повикан отново под знамената. По този начин напълно съсипваме дребните земевладелци, Квинт Цецилий. Възможно ли е един човек да напусне малкото си стопанство и да се запише в легионите, за да пропилее двадесет години от живота си в редиците им, и след това да се завърне, очаквайки, че стопанството му е процъфтявало в негово отсъствие? Възможно ли е, докато е в армията, да направи на жена си онези тъй необходими за отечеството синове, които хем да го заместят на нивата, хем да попълнят редиците на бъдещите легиони? Все повече и повече управлението на стопанството ляга на плещите на съпругите, но те не притежават силата, опита, предвидливостта на мъжете си. Налага се да търсим професионални войници… и отлични пълководци.

Метел гневно сви устни.

— Не е твоя работа да критикуваш мъдростта и далновидността на най-авторитетния и заслужил управленчески орган в цялото ни общество! — отряза го той. — За кого се мислиш?

— Мисля, че вече имаше случай веднъж да ме осветлиш по въпроса, Квинт Цецилий, още преди много, много години. Доколкото си спомням, бях просто един италийски селянин, който не знае думичка гръцки. И нищо чудно това да се окаже голата истина. Но пък и не е причина да не се изкажа върху един законодателен акт, който ми се струва неуместен, дори вреден — отвърна му Марий, като внимаваше да не повишава тон. — Ние, а под „ние“ имам предвид Сената, към който авторитетен и заслужил управленчески орган принадлежа и аз, позволяваме с лека ръка цяла класа римски граждани да измре по бойните полета само защото нямаме смелост или може би достатъчно трезв ум, за да спрем веднъж завинаги онези тъй наречени пълководци, на които сме длъжни вече десетилетия да разчитаме! Кръвта на римските войници не е вода, за да я проливаме напразно, Квинт Цецилий — на нас те са ни необходими живи и здрави!

Той се изправи и като се наведе над писалището на Метел, продължи монолога си:

— Когато навремето сме организирали своята армия, готвели сме я единствено за походи в пределите на Италия — достатъчно близо, за да може всеки да се завърне у дома си за през зимата, където да наглежда стопанството си, да направи дете на жена си и да й даде напътствия какво да прави в негово отсъствие. Но в днешно време, когато човек се запише в армията — независимо дали доброволно или принудително, — той отива да се бие далеч, отвъд морето, а походите, вместо да продължават едно лято, както навремето, се проточват с години, през което време той не може и да помисли да се завърне у дома. И така, оказва се, че за да отбие своите шест военни кампании, римският войник трябва да служи дванайсет, дори петнайсет години — и то далеч от родината! Със своя закон Гай Гракх се опита да сложи край именно на това, като целта му беше същевременно да предпази дребните поземлени стопанства в Италия от превръщането им в лесна жертва на едрите земевладелци и търговците на добитък! — пое си дълбоко въздух Марий, като в старанието си да изрази съчувствието и разбирането на Сената по въпроса, за малко не се разрида. — О, забравих, че ти самият също си един от тези едри земевладелци и търговци — спекуланти. И колко ти се иска всички дребни стопанства да падат в ръцете ти, след като собствениците им, вместо да се завърнат по домовете си и да ги пазят, мрат по бойните полета, жертва на алчността и нехайството на аристокрацията!

— Аха! Изплю ли камъчето? — скочи на свой ред Метел и заби нос в лицето на Марий. — Ето за какво било всичко! Алчността и нехайството на аристокрацията, значи! Отново за всичко са ти виновни аристократите, нали? Трудно ти е да ги преглътнеш. Е, нека и аз ти кажа това-онова, плебей такъв! Това, че си се оженил за една Юлия, никога няма да те направи аристократ!

— Хич не ми е и притрябвало — просъска насреща му Марий. — Презирам ви до един — с изключение на тъста ми; който по някакво чудо е успял да остане свестен човек въпреки всичките му славни предшественици!

Двамата викаха с цяло гърло, така че всички отвън бяха наострили уши.

— Давай, Гай Марий! — възкликна един от военните трибуни.

— Удряй право в слабото място, Гай Марий] — обади се друг.

— Да пикаем на тоя жалък фелатор, Гай Марий! — усмихна се трети.

Което ясно идваше да покаже, че настроенията бяха изключително в полза на Гай Марий — човек, който се ползваше с много повече уважение, отколкото Квинт Цецилий Метел сред кажи-речи всички — от офицерите до редовите войници.

Но виковете започваха да се чуват на улицата. Синът на консула — Квинт Цецилий Метел Младши — дотича отнякъде (при което всички в щаба изведнъж се оказаха тъкмо в този момент много заети с някаква работа) и без да удостои дори с поглед разприказвалите се допреди малко офицери, се втурна право към кабинета на баща си.

— Татко, гласовете ви се чуват от километри! — предупреди синчето любимия си баща и в същия миг се постара да изгледа с възможно най-голямо презрение Марий.

Физически Прасчо Младши много приличаше на баща си — беше среден на ръст, с кестеняви коси, с кафяви очи — изобщо беше типичен римлянин, който не се отличаваше от околните.

Внезапното прекъсване постресна Метел, който бързо се овладя, ала гневът на Марий трудно щеше да премине. Никой от спорещите не понечи да седне на мястото си. Младият Прасчо Метел се отдръпна встрани, силно притеснен и разтревожен. При всеки друг случай би застанал на страната на баща си, но сега, като се замисли за недостойните приказки, които беше изрекъл по адрес на Гай Марий от мига, в който баща му го беше назначил за началник — гарнизон в Утика, изведнъж се почувства разколебан. Защото сега за пръв път виждаше един различен Гай Марий: сякаш пред очите му беше пораснал на височина, но по-важното беше, че в погледа му се четеше смелост и същевременно интелигентност, каквито не притежаваше никой Цецилий Метел.

— Не виждам смисъл да продължаваме този разговор, Гай Марий — отсече Метел, като подпря ръце на писалището, за да спре треперенето им. — Както и да е, каква беше целта на посещението ти?

— Дойдох да ти съобщя, че в края на идващото лято възнамерявам да се оттегля от служба тук. Ще се върна в Рим и ще се кандидатирам за консул.

Домакинът го погледна така, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Какво ще направиш?

— Ще се върна в Рим, за да се кандидатирам за консул.

— Няма да можеш. Подписал си се, че ще бъдеш мой висш легат — при това с пропреторски империум! Трябва да служиш до края на пълномощията ми като управител на Римска Африка. Току-що разбра, че тези ми пълномощия са удължени. Следователно и твоите.

— Но ти можеш да ме освободиш.

— Да, но само ако намеря за добре. Което няма да стане — допълни Метел. — Всъщност, ако зависеше от мен, бих те погребал до края на живота ти в провинцията!

— Не ме принуждавай да извърша нещо лошо, Квинт Цецилий — закани се Марий, макар и тонът му да бе почти дружелюбен.

— Какво да не те принуждавам? О, я си върви, Марий! Иди си намери някаква полезна работа и стига си ми губил времето!

Той улови погледа на сина си и му се усмихна съучастнически.

— Настоявам да ме освободиш от служба, че да мога да се кандидатирам за римски консул идната есен.

В този миг Прасчо Метел Младши, явно окуражен от изражението на властническо пренебрежение, изписано по лицето на баща му, избухна в сподавен кикот и още повече развърза езика на родителя си.

— Слушай какво ще ти кажа, Гай Марий — усмихна се широко Метел. — Вече гониш петдесетте. Синът ми е на двайсет. Бъди уверен, че ще смогнеш да се кандидатираш за римски консул в същата година, когато се кандидатира и той. Надявам се дотогава да ти е дошъл умът в главата и да знаеш какво трябва да прави един кандидат за консулския стол! Сигурен съм, че синът ми с радост ще ти помогне с някой и друг съвет.

Младият Метел избухна в смях.

Марий изгледа и двамата изпод гъстите си вежди. Лицето му излъчваше повече гордост и високомерие дори от техните.

— Ще стара консул — сбогува се той с Метел овци. — Бъди сигурен, Квинт Цецилий, че ще бъда консул — при това не веднъж, а седем пъти.

След което си излезе, оставяйки баща и син да го проследят с поглед, в който се четеше едновременно удивление и страх. Кой знае защо и на двамата това главозамайващо изхвърляне на Марий не се стори ни най-малко забавно.

На другия ден Марий се върна в Картаген, където поиска аудиенция при княз Гауда.

След като го допуснаха при царската особа, той се отпусна на едно коляно и притисна устни до влажната, отпусната ръка на Гауда.

— Стани, Гай Марий! — зарадва се князът, очарован от начина, по който този внушителен човек скромно и смирено му отдаваше почести, достойни за истински цар.

Марий понечи да се изправи, но после изведнъж падна на колене и протегна ръце, като възкликна:

— Ваше Височество, не съм достоен да стоя прав във Ваше присъствие, защото идвам пред Вас като най-скромен просител!

— Ставай, ставай! — подкани го с пискливия си гласец Гауда, макар жестът на посетителя да му достави още по-голямо удоволствие. — Ако продължаваш да клечиш, изобщо няма да те изслушам! Ела, седни до мен и ми кажи какво те води насам.

Столът, който посочи на Марий, наистина се намираше точно до княжеския трон, само че едно стъпало по-ниско. Марий се надигна и без да престава нито за миг да се покланя на своя царствен домакин, седна на самия ръб на предложения му стол, сякаш му ставаше неудобно при самата мисъл да се разположи удобно в присъствието на такава важна особа.

— Когато се записахте за мой клиент, княже, приех оказаната ми небивала чест с мисълта, че ще ми е възможно да защитя Вашата кауза в Рим. Защото имах намерение да се кандидатирам за консул на следващите избори през есента — въздъхна дълбоко той и замълча за секунда. — Но уви, не ми било писано! Пълномощията на Квинт Цецилий Метел бяха удължени и той остава да управлява Римска Африка, което от своя страна означава, че като негов легат не мога да напусна щаба без изричното му разрешение. Когато му съобщих, че възнамерявам да се кандидатирам за консул, той отказа да ме освободи. Заяви, че няма да ме пусне да си тръгна от Африка нито ден преди него.

Както безпомощните старци и инвалиди имат навика лесно да се изчервяват от безсилно възмущение, така и на Гауда, тази благородна издънка на нумидийската царска династия, му бяха необходими броени мигове, за да изпадне в благороден гняв; веднага си припомни непочтителното отношение на Метел, който не стига, че не му се поклони до земята, не му предложи царски трон и не му осигури подобаващите телохранители, но изобщо не благоволи да стане от стола си, за да го поздрави.

— Умът ми не го побира! — извика разгорещено князът. — Как да го принудим да промени това си решение?

— Вашата схватливост, господарю, вашата способност толкова бързо да проумеете същността на нещата направо ме удивлява! — на свой ред възкликна Марий. — Точно това трябва да направим — да го принудим да промени решението си. — Замълча за миг, сетне продължи: — Знам какво смятате да предложите, но може би ще Ви бъде по-приятно да го чуете от моята уста, защото става дума за една мръсна работа. Така че, моля Ви, оставете на мен да кажа какво трябва да направим!

— Говори — великодушно го подкани Гауда.

— Ваше Царско Височество, Рим, римският Сенат, дори римският народ в лицето на двете народни събрания трябва да бъдат засипани с писма! Писма от Вас, но също така от всеки гражданин, всеки скотовъдец, всеки зърнопроизводител, всеки търговец в цяла Римска Африка. Писма, които да осведомят Рим колко безплодно и крайно некомпетентно е било командването на Квинт Цецилий Метел в тази война срещу нумидийските врагове и които да извадят на бял свят факта, че малкото успехи, които сме постигнали, са били плод на моите действия и съвети, не на симулиращия активност Квинт Цецилий Метел! Трябват ни хиляди писма, княже! И не написани веднъж, а след това забравени — всеки трябва да пише втори, трети път и неуморно да ги праща до местоназначението им — и така, докато Квинт Цецилий Метел отстъпи и ми позволи да се върна в Рим, за да се кандидатирам за консул.

Гауда буквално изцвили от удоволствие:

— Не е ли направо удивително как двамата с теб мислим еднакво! Писма! Точно това щях да ти предложа!

— Нали Ви предупредих — промълви Марий. — Но дали всичко това е възможно?

— Възможно ли? Разбира се! — увери го Гауда. — Трябва ни само време, влияние и пари, а според мен, приятелю, двамата с теб разполагаме с много повече време, влияние и пари от някакъв си Квинт Цецилий Метел.

— Надявам се да се окажете прав.

Разбира се, Марий не остави работата в чужди ръце. Лично посети всеки римлянин, всеки латин, всеки италиец с по-голямо име и съответно влияние сред жителите на провинцията. Обиколи Римска Африка надлъж и нашир, оправдавайки пътуванията си със задълженията, с които и без това имаше навика да го натоварва Метел. Носеше и тайно пълномощно от княз Гауда, в което на сътрудничещите на делото, на бъдещите клиенти на Гай Марий се обещаваха концесии в Нумидия, щом Негово Височество застанеше на престола. Нито дъждът, нито калта, нито придошлите реки, излизащи извън коритата си, можеха да го спрат; следваше своя дълъг път, печелеше клиенти и събираше техните обещания под формата на писма, на стотици хиляди писма. Писма, които щяха да потопят управленския кораб на Квинт Цецилий Метел до самото дъно на политическото безсилие.

През февруари в Рим започнаха да пристигат първите писма от Африканската провинция, адресирани до всички по-високостоящи личности или обществени групи в столицата. Оттогава насетне всеки кораб, идващ от Африка, щеше да носи купища от тях. Ето какво гласеше едно от най-първите, изпратено от Марк Целий Руф, римски гражданин, собственик на стотици югери плодородна земя в долината на река Баградас и основен снабдител със зърно на римския пазар:

„Откакто е в Африка, Квинт Цецилий Метел не направил почти нищо, като се изключи преследването на собствените му интереси. Като човек, пряко засегнат от поведението му, мисля, че той възнамерява изкуствено да продължи военните действия, за да си спечели евтина слава и да задоволи жаждата си за власт. Миналата есен Метел публично заяви, че смята да отслаби позициите на цар Югурта, като започне систематично унищожение на земеделската реколта в Нумидия и опустошение на всички нумидийски градове, най-вече на тези, за които се знае, че пазят съкровища. Като следствие от тази му политика земите ми, както и земите на много други римски граждани в провинцията, са поставени под постоянна заплаха, защото на свой ред нумидийски наказателни отряди започват да нахлуват на територията на Римска Африка, Населението на цялата долина на река Баградас, която е от жизнено значение и за изхранването на Рим, живее в непрекъснат страх.

Нещо повече, до ушите ми, както и до ушите на много други достига мълвата, че Квинт Цецилий Метел не може дори да използва и командва правилно своите легати, камо ли цялата армия. Умишлено е пропилял големия войнски потенциал на способни люде като Гай Марий и Публий Рутилий Руф, назначавайки първия за началник на незначителния отряд конница и натоварвайки втория с функциите на префектус фабрум. Поведението му към княз Гауда, на когото римският Сенат и народ гледат като на законния претендент за нумидийския престол, е непоносимо арогантно, нехайно и в някои случаи дори безсърдечно. В заключение бих искал да отбележа, че малкото успехи, които римските легиони постигнаха през последната година, се дължат изключително на усилията на Гай Марий и Публий Рутилий Руф. Уви, повече от ясно ми е, че и двамата няма да получат никакво признание за своето достойно поведение. Позволете ми да препоръчам най-горещо Гай Марий и Публий Рутилий Руф и да осъдя най-тежко поведението на Квинт Цецилий Метел.“

Това послание беше адресирано до един от най-едрите и влиятелни търговци на зърно в Рим, човек, чиито „свои“ хора сред сенаторите и конниците бяха легион. Естествено беше, че още в мига, в който разбра за срамното поведение на Метел по време на войната, той изрази възмущението си; гласът му бе чут от най-различни заинтересовани люде и ефектът бе незабавен. И след като с всеки изминал ден купищата писма, пристигащи от Африка, ставаха все по-големи и по-големи, гласът на въпросния търговец на зърно престана да бъде глас в пустиня и към него се присъедини цял хор. Случеше ли се насреща им да се зададе някой търговец — банкер или плутократ, сенаторите с неудобство пресичаха от другата страна на улицата, а арогантното самодоволство на доскоро всемогъщите Цецилий Метели все повече започна да отстъпва място на учудване и тревога.

Незабавно полетяха писма и в другата посока — всички членове на клана на Цецилий Метелите се надпреварваха да умоляват своя високоуважаван брат и съратник, проконсула в Африка, Квинт Цецилий, да посмекчи тона си спрямо княз Гауда, да си спомни, че висшите му легати заслужават повече уважение, и най-важното — да спечели една-две блестящи победи на бойното поле, които да затворят устите на зложелателите му.

Тогава избухна скандалът с град Вага, който, след като се беше предал в ръцете на Метел към края на есента, сега изведнъж се вдигна на бунт и започнаха екзекуции на повечето от италийските търговци; бунтът беше подстрекаван от Югурта — със съгласието не на друг, а на личния приятел на Метел, началникът на гарнизона Турпилий. Метел допусна голяма грешка, като защити Турпилий от обвиненията на Марий, настояващ предателят да бъде изправен пред военен трибунал за държавна измяна, и докато стотиците писма, в които случилото се се описваше от различни гледни точки, стигнат до Рим, вече цял свят знаеше как едва ли не Метел сам бил влязъл в съзаклятието на Турпилий. Цецилий Метелите отново се хвърлиха да пишат писма до своя високоуважаван брат и съратник в Утика, Квинт Цецилий, умолявайки го в бъдеще да подбира по-внимателно приятелите си, след като в обичта си към тях стига дотам да прикрива явните им предателства.

Трябваше да минат седмици, за да проумее най-сетне Метел, че цялата тази кампания е дело единствено на Гай Марий; но дори след като това му беше изяснено, той не можа да оцени действителната сериозност на епистоларната война, нито да измисли как да й сложи край. Оказваше се, че той, един Цецилий Метел, губеше своята репутация в Рим, и то само заради злословията на някакъв си Гай Марий, на някакъв си хленчещ претендент за престол и на още няколко простаци — колонисти. Както и да гледаше над този факт, за Квинт Цецилий той си оставаше просто невероятен! В Рим нещата не ставаха по този начин. Рим принадлежеше на него, не на Гай Марий.

Веднъж на всеки осем дни, точен като календар, Марий се представяше пред Метел и настояваше да бъде освободен от служба в края на секстилис; веднъж на всеки осем дни Метел му казваше да си гледа работата.

За да бъдем искрени към Метел, той имаше много по-големи неприятности, та затова и не му оставаше време да се занимае по-сериозно с Марий и няколкото писма, които го били злепоставяли в Рим. От сутрин до вечер го терзаеше едно и също — Бомилкар. Много време беше отнело на Набдалса да си уговори среща с Бомилкар, още повече му трябваше, за да подготви тайната среща между него и Метел. Но към края на март събитието най-сетне се състоя в една от пристройките към резиденцията на управителя в Утика, където нумидиецът спокойно щеше да остане незабелязан.

Разбира се, двамата се познаваха твърде добре, след като през онзи опасен престой на Югурта в Рим, именно Метел го беше осведомявал чрез Бомилкар. И като се има предвид, че самият Югурта трябваше да благодари за гостоприемството на същия този Метел и да си стои извън помериума, то именно с Бомилкар сегашният проконсул бе имал най-много случаи да разговаря.

Тази им среща обаче протече неловко: през цялото време Бомилкар седеше като на тръни да не би някой да го разпознае и донесе, че е бил в Утика, а пък Метел се колебаеше какво точно поведение трябва да възприеме човек, когато наема шпиони.

Струваше му се, че ще е най-добре, ако говори без заобикалки.

— Искам да приключа тази война с възможно най-малко загуби както на жива сила, така и на бойна техника. Колкото по-скоро свърши, толкова по-добре. Рим се нуждае повече от услугите ми другаде, а не на една от най-отдалечените си граници.

— Да, вече чух за германите — съгласи се Бомилкар.

— И така, разбираш защо бързам.

— Влизам ти в положението напълно. Ала изобщо не ми е ясно с какво мога да спомогна за приключването на войната.

— От свои близки съветници бях наведен на мисълта, а след като сам размислих по-обстойно над въпроса, реших, че навярно нещата стоят точно така — че най-бързият начин да се реши съдбата на Нумидия по начин, удовлетворяващ интересите на Рим, ще бъде да се елиминира цар Югурта — обясни накратко проконсулът.

Бомилкар го изгледа замислено. Човекът насреща му със сигурност не беше Гай Марий; Не приличаше дори на Рутилий Руф, който доста се отличаваше от приятеля си с лесно наранимото си чувство за лично достойнство, аристократичното си високомерие и постоянното съзнание за заеманото положение — фактори, които далеч не го правеха толкова компетентен и способен да взима решения, колкото Марий. За проконсула, както и за всеки друг римлянин, най-важното нещо на света беше Рим. И все пак в представата си какъв трябва да бъде този Рим Цецилий Метел се различаваше съществено от Гай Марий. Това, което най-много смущаваше Бомилкар в момента, беше огромната разлика между онзи, стария Метел, когото познаваше от Рим, и този тук, управителя на Римска Африка. Защото, макар и да знаеше за писмата, трудно му беше да оцени истинското им значение.

— Вярно е, че Югурта е душата на нумидийската съпротива срещу Рим — кимна Бомилкар. — Но ти пък дори не си даваш сметка колко е непопулярен Гауда в Нумидия. Нумидия никога няма да се съгласи да бъде управлявана от него, независимо дали претенциите му са законни или не.

При споменаването на Гауда по лицето на Метел се изписа изражение на дълбока погнуса.

— Пфу! — презрително махна той. — Едно голямо нищо, ето какво е Гауда! Него и човек не можеш да го наречеш, камо ли владетел.

Но светлокафявите му очи нито за миг не се откъсваха от суровото лице на Бомилкар.

— Ако все пак нещо се случи с цар Югурта, аз — а разбира се и цял Рим, — ще бъдем доволни да поставим на нумидийския престол човек, който да притежава достатъчно трезв поглед върху нещата, за да знае, че ще отразява най-добре нумидийските интереси, ако се признае за владетел — клиент на Рим.

— Точно така; аз самият мисля, че интересите на Нумидия са точно такива — навлажни устните си Бомилкар. — А ти, Квинт Цецилий, виждаш ли ме като бъдещ цар на Нумидия?

— Определено!

— Много добре! В такъв случай с радост ще заработя за премахването на Югурта.

— Надявам се това да стане скоро — усмихна се домакинът.

— Колкото е възможно по-скоро. Няма смисъл да опитваме да го убием — Югурта е много предпазлив. Освен това се радва на пълната преданост на своята царска гвардия. Нито е възможно да се извърши преврат. Голямата част от аристокрацията е доволна от начина, по който той управлява Нумидия и по който води войната. Ако Гауда представляваше поне донякъде примамлива алтернатива, нещата може би щяха да се различават. У мен самия — по лицето му се изписа горчивина, — не тече кръвта на Масиниса, което означава, че за да заема престола, ще ми е необходима подкрепата на Рим.

— Тогава какво трябва да се направи? — попита Метел.

— Мисля, че единственият начин е Югурта да бъде примамен някъде, където да го заловите — посъветва го Бомилкар. — Нямам предвид сражение, а просто някоя засада. Ако успеете, ще зависи изцяло от вас, дали да го убиете веднага, или да го отведете в плен и по-нататък да му решавате съдбата.

— Много добре, Бомилкар. Предполагам, че ще ни пратиш вест навреме, за да се подготвим както подобава?

— Разбира се. Идеалната възможност предоставят граничните набези — Югурта възнамерява лично да води много от тях, и то още от мига, когато земята изсъхне достатъчно. Но те предупреждавам, Квинт Цецилий — може и да не успеете да заловите Югурта от първия път. Трябва да упорствате. Човек като него е способен на всичко. В крайна сметка не искам да се излагам — мъртъв няма да съм от полза нито на Рим, нито на себе си. Но бъди уверен, все някога ще успея да го вкарам в клопка, от която той няма да се измъкне. Дори един Югурта има своите слаби места.

Общо взето, Югурта беше доволен от развоя на събитията. Макар по-гъсто населените части на царството му да бяха пострадали доста от внезапните нападения на Марий, той знаеше по-добре от всекиго, че най-голямото преимущество на Нумидия е в нейната голяма територия. А колкото и необичайно да изглеждаше това, царят отдаваше много по-малко значение на тези гъсто населени райони, уповавайки се на дивите и недостъпни местности на юг, чието население тачеше повече от всичко. Голяма част от нумидийските войници, включително леката конница, която се беше прославила по света, бяха набирани сред народите, водещи своя полуномадски живот във вътрешността на страната, някои дори отвъд могъщата планинска верига, на чието било търпеливият Атлас поддържаше с плещите си небето. Всички тези племена и народи се зовяха гетули и гараманти; майката на Югурта също принадлежеше към племето на гетулите.

След падането на Вага в ръцете на римляните той внимаваше да не оставя никакви пари и ценности в градовете, озовали се на пътя на римляните; всичките си съкровища пренесе в крепости като Зама и Капса — отдалечени, труднодостижими за врага цитадели, издигнати върху непристъпни скали… и най-важното — заобиколени от пълчищата на преданите му до фанатизъм гетули. Пък и превземането на Вага също не се оказа победа за римляните; за пореден път Югурта бе успял да купи римлянин — този път началника на гарнизона Турпилий. Приятелят на Метел. Каква ирония!

И все пак нещо се беше променило. С разредяването на зимните дъждове Югурта все повече се убеждаваше в това. Работата беше там, че не можеше да си обясни точно в какво се състои промяната. Дворът му беше в непрекъснато движение; той постоянно се местеше от една крепост в друга, поради което беше разпределил жените и наложничките си по равно навсякъде, та да може винаги да разчита на някое приветливо лице, което да целува, и на нечии нежни ръце, които да го прегръщат. И все пак… нещо не беше наред. Не беше със здравето му, не беше в армията му, не беше в снабдяването с продоволствия, не беше във верността на множеството различни градове и области в голямата му страна, нито в настроенията на племената, които я населяваха. Усещаше само някакво смътно предчувствие, може би просто едва забележим знак от съдбата, която искаше да го предупреди. И нито за миг не му минаваше през ума да свърже това предчувствие с отказа си да посочи Бомилкар за регент на децата си.

— В двора е — каза той на Бомилкар веднъж в края на март, докато двамата яздеха от Капса за Цирта начело на дълга колона от конница и пехота.

Бомилкар извърна глава и се взря в светлите очи на своя полубрат.

— Кое е в двора?

— Готви се някоя пакост, братко. И съм готов да се обзаложа, че в основата й е онази лигава отрепка, Гауда — обясни Югурта.

— Искаш да кажеш, че се готви дворцов преврат?

— Не съм сигурен. Просто нещо не е наред. Усещам го вътре в себе си.

— Може би се страхуваш от наемен убиец?

— Може би. Честно, Бомилкар, наистина не знам! Но погледът ми шари навсякъде, ушите ми още малко и ще започнат да се въртят — толкова упорито се опитвам да доловя всеки подозрителен звук… Само носът ми все още не се е обадил. Ами ти? Нищо ли не усещаш? — попита той, напълно уверен в предаността и привързаността на Бомилкар.

— Да си кажа правичката, нищо.

На три пъти Бомилкар подмамваше нищо неподозиращия Югурта в клопки, на три пъти той успяваше да се измъкне невредим. И дори за миг не му хрумна да подозира природения си брат.

— Започват да стават прекалено нагли — заключи той, след като и третата засада на римляните не успя. — Това е работа я на Гай Марий, я на Публий Рутилий. Метел не е способен на подобно нещо. В лагера си имам предател.

Бомилкар обаче с нищо не се издаде.

— Започвам да мисля същото. Но кой би се осмелил?

— Не знам — отвърна Югурта и лицето му се изкриви. — Но бъди уверен, че рано или късно ще разбера.

В края на април Метел нахлу в Нумидия, но се вслуша в съветите на Публий Рутилий да не тръгне веднага към столицата Цирта, ами да удари първо някоя по-слаба жертва. Затова римските войски се насочиха най-напред към Тала. Беше дошло послание от Бомилкар, че е подмамил Югурта лично да се яви там, така че Метел направи четвърти опит да залови нумидийския цар. Но понеже не му беше в характера да си върши работата бързо и точно, Югурта използва забавянето на римляните пред стените на града и преди да се е започнал щурмът, успя да се измъкне. След бягството му въпросният щурм изобщо не се състоя и римската армия стегна Тала в продължителна обсада. Месец по-късно Тала се предаде и за голяма, при това твърде приятна изненада на Метел, римляните се натъкнаха на съкровището, което Югурта беше донесъл със себе си в Тала и се бе принудил да изостави при бягството си.

С настъпването на юни Метел потегли към Цирта, където му беше поднесена още една приятна изненада — нумидийската столица се предаде без бой. Това се дължеше на многобройната римска и италийска колония в града, добрала се и до политическото управление, както и на факта, че населението на Цирта и Югурта никога не бяха изпитвали особени симпатии един към друг.

Времето беше сухо и горещо, както е присъщо на този сезон; Югурта се изплъзна от шпионската мрежа на римляните и се скри в шатрите на гетулите далеч на юг, а след това се прехвърли в Капса, родното място на майка му. Капса представляваше малка, но силно укрепена планинска крепост, издигаща се в самото сърце на земите на гетулите. То и Югуртиното сърце лежеше в този град, където майка му се беше оттеглила от мига, щом мъжът й, бащата на Бомилкар, беше напуснал живите. А и точно там той беше прибрал голямата част от съкровищата си.

Пак през юни хората му доведоха Набдалса. Бяха го заловили на излизане от окупираната от римляните Цирта, след като най-после шпионите на Югурта в римския лагер бяха събрали достатъчно доказателства за изменническата му дейност и можеха с чиста съвест да го представят пред царя си. Набдалса открай време беше човек на Гауда, но преди да го заловят на никого не беше хрумвало да следи действията му в Нумидия. Падаше се далечен братовчед на Югурта и в жилите му течеше малко от кръвта на Масиниса, заради което го смятаха за безопасен.

— Вече разполагам с доказателства — посрещна го Югурта, — че си бил в активно сътрудничество с римляните. Най-много ме разочарова фактът, че си бил достатъчно глупав да се свържеш с Метел, вместо с Гай Марий.

Той изгледа от главата до петите окования във вериги Набдалса, по чието тяло личаха следите от недотам любезното държане на пазачите, сетне замислено продължи:

— Разбира се, не си бил сам. Някой от приближените ми е бил в заговор с теб и сега ще ми кажеш кой.

Но Набдалса отказа да му отговори.

— Подложете го на мъчения — равнодушно заповяда Югурта.

В Нумидия мъченията още не се бяха превърнали в изкуство, въпреки че подобно на всички източни деспоти и той изпитваше слабост към тъмниците. Набдалса беше хвърлен в една от тях, дълбоко в недрата на скалистия хълм, върху който се издигаше Капса, и там, в мрачното помещение, свързано с двореца чрез тунел, с него се зае банда създания, които трудно можеха да се нарекат човеци, и които навярно не можеха да служат за нищо друго, освен да се гаврят с трупове.

Малко време беше нужно, за да се разбере, че неслучайно Набдалса се е хванал на служба не при друг, а при онова нищожество Гауда — той проговори. Но не и преди да му извадят всичките зъби и да изтръгнат ноктите на едната му ръка. Югурта беше повикан да чуе със собствените си уши признанията му, а пък той от своя страна, без да подозира какво му предстои да научи, взе със себе си Бомилкар.

Последният ясно си даваше сметка, че не му е съдено да види повече небето, защото веднъж слязъл в тъмницата, едва ли някога щеше да излезе жив от нея. Затова се забави малко, впери поглед в безкрайната синева, вдъхна за последен път пустинния въздух, докосна копринените листа на цъфнал храст. И се опита да запечата в съзнанието си всички тези усещания, за да ги отнесе със себе си в мрака.

Задушното помещение вонеше едновременно на изпражнения и повръщано, на пот и кръв, на застояла вода и мъртва плът, което създаваше впечатлението, че се намираш в Тартара — атмосфера, вдъхваща страх. Дори Югурта потръпна при слизането си в тъмницата.

Разпитът премина доста трудно, защото венците на Набдалса продължаваха да кървят, а когато му пъхаха плат в устата, кръвоизливът не спираше, защото още по-непредвидливо му бяха строшили и носа. „Това се вика глупост“ — помисли си Югурта, изпитвайки едновременно ужас от гледката и гняв от несъобразителността на биячите си, започнали да обработват пленника от единственото място, където изобщо не биваше да пипат.

Не че това имаше голямо значение. При третото запитване на Югурта Набдалса все пак успя да промълви онази едничка дума, която се искаше от него. Дори и през кръвта, която изпълваше цялата му устна кухина, не беше трудно да се разбере, че казва „Бомилкар“.

— Оставете ни сами — обърна се към охраната си Югурта, като предвидливо нареди да вземат камата на брат му.

След като остана насаме с царя и с полумъртвия Набдалса, Бомилкар въздъхна:

— Единственото, за което съжалявам, е, че това ще довърши майка ни.

Това бяха най-мъдрите слова, които можеха да му хрумнат, защото вместо да нареди на палачите си да го убиват бавно и мъчително, както бе решил да стори, царят щеше да го пожали и да поиска бързата му смърт.

— Защо? — попита Югурта.

Бомилкар вдигна рамене.

— Когато пораснах достатъчно, та да осмисля годините, прекарани заедно с теб, братко, единственото, което успях да открия, бе, че през цялото време си ме лъгал. Винаги си се отнасял към мен с безразличие, което би проявил и към домашната си маймунка.

— А ти какво очакваше?

— Да чуя да ме наричаш свой брат пред всички.

Югурта го изгледа с абсолютно неподправена гримаса на удивление.

— И така да те издигна над истинското ти положение? Скъпи ми Бомилкар, майчинството не играе никакво значение — важен е бащата! Майка ни е най-обикновена берберка от племето на гетулите, дори не е дъщеря на племенен вожд. В жилите й не тече синя кръв. Ако наистина те бях нарекъл свой брат пред всички, то хората щяха да го изтълкуват, че обявявам и теб за наследник на Масиниса. А това би било най-малкото неблагоразумно, след като имам двама сина.

— Трябваше да ме посочиш за техен евентуален попечител и регент.

— И отново да те издигна над положението ти? Но, скъпи ми Бомилкар, именно кръвта на майка ни не ми го позволява! Баща ти беше дребен благородник, едно нищожество. Докато моят е законороденият син на Масиниса. Именно от баща си наследявам царството.

— Но ти самият също си незаконороден, нали?

— Така е. Но важното е, че и у мен тече кръвта на дядо ми.

Бомилкар му обърна гръб и промълви:

— Да свършваме. Оказах се недостоен — не пред теб, а пред самия себе си. Това е достатъчно, за да умра. И все пак, Югурта, пази се!

— Да се пазя? От какво? От убийство? От друг заговор, от други предатели?

— От римляните. Те са като слънцето, дъжда и вятъра, взети заедно. Накрая ще превърнат всичко в пясък.

Югурта изкрещя на хората си да дойдат, а те се втурнаха надолу по стълбите, уплашени, че нещо му се е случило. Всичко обаче беше спокойно и той им заповяда:

— Убийте ги и двамата. Но бързо. И ми донесете главите им.

И така, главите на Бомилкар и Набдалса бяха набучени на кол върху стените на Капса, откъдето да ги виждат всички. Защото излагането на показ на нечия глава не бе просто символ на отмъщението на владетеля; поставена на публично място, тя показваше на всички кой е убитият, така че да не се появи занапред някой измамник и да заеме мястото му.

Югурта постоянно си казваше, че не скърби за Бомилкар, но сега се чувстваше още по-самотен. Но урокът се беше оказал полезен — един цар нямаше правото да се доверява на никого, дори на брат си.

Смъртта на Бомилкар доведе до две много важни последствия. Първото беше, че от този момент насетне Югурта стана безкрайно предпазлив и се превърна в номад, никъде не се застояваше повече от два дни и никога не съобщаваше предварително на хората си закъде възнамерява да тръгне. Никой и по никакъв повод не биваше да научава плановете му — властта се съсредоточаваше изключително в ръцете му и никой не можеше да заповядва вместо него. Другото следствие засягаше повече тъста му, мавританския цар Бокх, който дотогава не се беше намесил открито на страната на Рим, но пък и с нищо не беше помогнал на Югурта във войната му против него. Този път царят прати незабавно свои шпиони при Бокх, а след това увеличи натиска си, така че да го принуди да сключи съюз с Нумидия и с общи усилия да изтласкат веднъж завинаги римляните от Африка.

Към края на лятото позициите на Квинт Цецилий Метел в Рим бяха сринати из основи. Никой и по никакъв повод не можеше да каже добра дума за него, още по-малко за начина, по който водеше войната. А писмата продължаваха да валят и с всяка седмица значението им нарастваше все повече и повече.

След завземането на Тала и доброволното предаване на Цирта Цецилий Метелите и техните поддръжници успяха донякъде да си възвърнат изгубения авторитет сред конническото съсловие, но новините, идващи от Африка, недвусмислено дадоха да се разбере, че пътят към победоносния край на войната не минава през Тала, нито през Цирта. Нито за миг не секваха рапортите за стълкновения с нумидийците и в същото време за напълно безплодното напредване на римските легиони в територията на царството. В същото време много хора започнаха да си дават сметка за средствата, отделяни от хазната за поддръжката на шест легиона, средства, за които при това все по-често се твърдеше, че не се използват правомерно. Никой не можеше да предскаже колко пари ще потънат в пясъците на Африка. Защото по всичко изглеждаше, че благодарение на Метел войната срещу Югурта ще се проточи поне още една година.

Изборите за консул бяха насрочени за средата на октомври и името на Марий, което така и така не слизаше от устата на хората, започна да се споменава и като името на един от евентуалните кандидати. Но времето минаваше, а той не се появяваше в Рим. Метел държеше на своето.

— Настоявам да се оттегля — повтаряше му Марий навярно за петдесети път.

— Настоявай си колкото си щеш — отвръщаше му за петдесети път Метел. — Няма да те пусна.

— Догодина аз ще бъда консул — заканваше се Марий.

— Парвеню като теб — консул? Невъзможно!

— Страхуваш се, че гласоподавателите ще ме изберат, нали така? — наливаше масло в огъня Марий. — Не искаш да ме освободиш, защото се страхуваш да не ме изберат.

— Дори не мога да си представя как един истински римлянин ще вземе да гласува за теб. Е, вярно е, че си баснословно богат и сигурно ще можеш да си купиш много гласове. Случи ли се някога — но със сигурност не идващата година — наистина да те изберат за консул, можеш да ми вярваш, че няма да пестя сили и енергия, за да докажа пред съда, че си купил длъжността!

— Това не ми е необходимо, Квинт Цецилий. Досега никога не съм го правил. Затова само ще се радвам, ако наистина се опиташ да докажеш противното — не му остана длъжен Марий.

Метел се върна към изпитаната тактика:

— Трябва веднъж завинаги да се примириш с мисълта, че няма да те освободя — и това си е. Като един достоен представител на римското общество бих изменил на своята класа, ако го сторя. Консулството, Гай Марий, е служба за човек с много по-високо потекло от твоето. Мъжете, които сядат на консулския стол от слонова кост, трябва да бъдат достойни за него по рождение — необходимо е не само те, но и предците им да са се отличили в управлението на Рим. По-скоро бих изпаднал в немилост или дори бих умрял, отколкото да видя един италиец от границата със самнитите, някакъв си полусвободен селянин, който дори и за претор не е бивало да бъде избиран, да заеме стола на консула! Каквото и да правиш, както и да се опитваш, на мен ми е съвършено безразлично. По-скоро бих изпаднал в немилост или бих умрял, отколкото да ти дам разрешението си да се върнеш в Рим.

— Ако се наложи, току-виж станало я едното, я другото — закани му се Марий.

Публий Рутилий Руф се опита да вдъхне малко разум и на двамата, в което си начинание се водеше колкото от приятелските си чувства към Марий, толкова и от мисълта за интересите на Рим.

— Зарежете политиката — предупреди ги той. — Дошли сме в Африка, за да победим Югурта, но никой от двама ви не благоволява да направи каквото и да било за целта. Заяждате се един с друг, вместо да се справите с Югурта. Но на мен това ми дойде до гуша!

— Да не би да ме обвиняваш, че пренебрегвам задълженията си, Публий Рутилий? — попита го Марий със спокоен тон, който вещаеше най-лошото.

— Не, разбира се! Обвинявам те в това, че не използваш таланта си на воин, така както съм виждал да го правиш друг път. По отношение на тактиката не падам по-долу от тебе. И по отношение на логистиката също. Но щом нещата опрат до стратегия, Гай Марий, до стратегия при една продължителна война, нямаш равен. Ала признай си честно, през цялото това време, докато сме тук, поне веднъж помисли ли как да използваш дарбата си за спечелването на тази война? Не, нали?

— А къде е моето място в тази пледоария във възхвала на Гай Марий? — присви устни Метел. — Или пък в пледоарията, която Гай Марий би произнесъл във възхвала на теб? Може би аз не съм от никакво значение за тази война?

— Наистина си от значение, и то голямо, но не за друго, а просто защото си назначен за върховен командващ! — сопна му се Рутилий Руф. — Но щом си въобразяваш, че си по-добър в тактиката и логистиката от мен или по-добър и в тактиката, и в логистиката, и в стратегията от Гай Марий, тогава защо чакаш вече година и половина, ами не вземеш да го докажеш? И все пак, ако искаш да чуеш нещо ласкаво за себе си, ще ти кажа следното: нито си алчен като Спурий Постумий Албин, нито си толкова бездарен като Марк Юний Силан. Проблемът ти е, че се мислиш за много повече от това, което си в действителност. Когато навремето прояви добрия разум да назначиш мен и Гай Марий за висши легати, си казах, че с течение на времето си поумнял. Но се оказа, че съм сгрешил. Ти прахоса нашите способности със същата лека ръка, с която прахосваш и парите на Сената. Благодарение на теб не само няма да спечелим тази война, ами с цената на много средства ще се окажем в задънена улица. Затова чуй съвета ми, Квинт Цецилий! Разреши на Гай Марий да се върне в Рим и да се кандидатира за консул, а на мен позволи да прегрупирам силите ни и да обмисля бъдещите ни ходове. Колкото до теб, задачата ти е да сринеш устоите на властта, която Югурта упражнява върху поданиците си. Не ме интересува, че ще спечелиш цялата слава, но искам сега, между тези четири стени да признаеш, че това, което току-що ти казах, е самата истина.

— Не виждам какво и защо трябва да признавам — отказа да се хване на въдицата Метел.

И така разправиите продължиха през цялото лято, чак до есента. В същото време Югурта бе неуловим, нещо повече, сякаш изчезна от лицето на земята. Когато най-после и на последния легионер му стана ясно, че до открит сблъсък с нумидийската армия няма да се стигне, Метел се оттегли от Западна Нумидия и се разположи на лагер под стените на Цирта.

Беше се разчуло, че Бокх, царят на Мавритания, най-сетне се е поддал на натиска на Югурта, събрал е войската си и е потеглил на поход с мисълта да се срещне със зетя си някъде на юг; според слуховете двамата царе възнамерявали впоследствие да се насочат към Цирта. Метел посрещна мълвата с радост и започна повече да се вслушва в съветите на Марий и Рутилий Руф. Но до генерално сражение така и не се стигна. Двете армии се намираха на няколко километра една от друга, но Югурта не се остави да го примамят в бой. Нещата отново се оказаха в задънена улица, защото римските позиции се оказваха прекалено здрави, за да се осмели Югурта да ги нападне, а пък нумидийските — прекалено крехки, за да се изкуши Метел да подгони и преследва враговете си.

Ненадейно, дванадесет дни преди изборите за консули в Рим, Квинт Цецилий Прасчо Метел официално освободи Гай Марий от службата му като висш легат към главнокомандващия военните действия срещу Югурта.

— Можеш да си вървиш! — усмихна му се мило той. — Но бъди уверен, Гай Марий, че цял Рим ще разбере как наистина съм те освободил преди изборите.

— Мислиш, че няма да стигна навреме, нали? — жегна го Марий.

— Аз ли? Аз нищо не мисля, Гай Марий.

Марий се ухили и щракна с пръсти.

— Имаш право. А сега може ли да видя документа, в който пише, че съм официално освободен от длъжност? Дай ми го.

С кисела усмивка Метел затършува из книжата си и му подаде документа. Марий още не беше излязъл от помещението, когато той почти небрежно му подхвърли:

— Между другото, току-що получих прекрасни новини от Рим. Сенатът е удължил пълномощията ми за управител на Римска Африка и на главнокомандващ военните действия срещу Нумидия за още една година.

— Браво на Сената — язвително изрече Марий и си излезе.

— Да му пикая на тъпата глава! — възкликна той малко по-късно, когато се срещна с Рутилий Руф. — Мисли си, че хем вълкът е сит, хем агнето — цяло. Но дълбоко се лъже. Ще го извозя, Публий Рутилий, само гледай! Ще се върна в Рим навреме, ще се кандидатирам за консул, ще бъда избран и ще му измъкна из ръцете заповедта за удължаването на пълномощията му. Които естествено ще поема аз самият.

Рутилий Руф го изгледа замислен.

— Винаги съм се възхищавал на способностите ти, но случая времето е изключително на страната на Прасчо.

Никога не ще успееш да стигнеш до Рим навреме.

— Ще успея и още как — уверено заяви Марий.

Разстоянието от Цирта до Утика му отне два дни непрекъсната езда, като се изключат няколкото часа сън, които си позволи по пътя. Вдъхваше достатъчно респект навсякъде, за да му предлагат винаги най-отпочиналите и бързи коне за смяна. На втория ден при залез-слънце вече си беше наел малък, бързоходен кораб на пристанището в Утика. И призори на третия отплава за Италия, като преди това в мига, в който на източния хоризонт се показа първият слънчев лъч, извърши богато жертвоприношение в чест на морските лари.

— Очаква те съдба, която няма равна на себе си, Гай Марий — отсъди жрецът, извършил жертвоприношението към боговете, закрилящи всички мореплаватели. — Досега не съм виждал толкова добри предзнаменования едновременно.

Думите му ни най-малко не изненадаха Марий. Откакто Марта, сирийската гадателка, му беше казала какво вижда в бъдещето му, той нито за миг не се разколеба в увереността си, че прорицанието й ще се сбъдне. Сега се беше облегнал спокойно на релинга, а корабчето тържествено напускаше пристанището на Утика в очакване на попътен вятър. И той не закъсня да се появи от югозапад със скорост от двадесет морски мили в час, отвеждайки кораба от Утика до Остия за някакви си три дни, без нито за миг да се отклони в друга посока. Морето също се оказа кротко и послушно — нито веднъж капитанът не потърси закрилата на някой закътан залив, никъде не се наложи да спират за вода или провизии. Както Марта беше предрекла, всички богове бяха на страната на Марий.

Новините за чудното му плаване го изпревариха и докато той се разплащаше щедро с капитана на кораба в Остия, вече цял Рим беше научил за пристигането му. Когато се появи на кон на Форум Романум, за да се представи пред масата на консула Аврелий, където се попълваха списъците на кандидатите, вече го очакваше цяла тълпа. Тълпа, която го поздравяваше и аплодираше бурно, давайки му да разбере, че той, Марий, е героят на годината. Заобиколен от хора, които го потупваха приятелски по гърба и се учудваха, че е успял да пристигне толкова бързо, Марий се насочи към консул суфектуса, заел мястото на осъдения от Мамилиянската комисия Сервий Сулпиций Галба, и остави на масата подписания от Метел документ.

— Надявам се да ми простиш, задето не съм си облякъл избелената тога, Марк Аврелий — обърна се той към консула, — но съм дошъл при теб, за да впишеш името ми сред кандидатите за поста.

— Стига да ми докажеш, че Квинт Цецилий те е освободил от задълженията ти към него, с радост ще те включа в списъка — отговори му консулът, комуто бе направило впечатление посрещането, устроено от гражданите на новодошлия, и раздвижването на някои от най-влиятелните личности сред конническото съсловие, които тичаха от базилика на базилика, за да разгласят за неочакваното пристигане на Марий.

Колко се бе променил и сякаш извисил Марий! Как величествената му фигура го правеше да изглежда с цяла глава по-висок от всички наоколо! Как плашеше заканителната му усмивка! Та не бяха ли раменете му достатъчно широки, за да поемат тежестта на управлението върху себе си? Защото за пръв път в дългата си кариера този италийски селянин, незнаещ думичка гръцки, усещаше какво е да си популярен, да чуваш как те ласкаят околните; и то не войници, чиято преданост си проверявал другаде и по други поводи, а подлизурковците от тълпата на Форума, които, галейки самочувствието ти, всъщност преследваха собствените си интереси. На Гай Марий това се харесваше — не толкова, защото беше необходимо за изграждане на обществения му лик, колкото защото му се струваше чуждо, непознато и необяснимо.

Настъпиха петте най-напрегнати и изпълнени с емоции дни в живота му. Не му остана нито минутка време, нито капчица сила за прегръдките на Юлия, за уютния му дом и за сина му, когото домашните изгаряха от нетърпение да му покажат. Защото това почти истерично посрещане изобщо не означаваше, че постът му е в кърпа вързан. Поддръжниците на Цецилий Метелите си оставаха изключително силни и влиятелни противници, които щяха да се съюзят с всички аристократи като тях и съответно с всички техни поддръжници, патриции и плебеи, за да се опитат с последни усилия да попречат на италийския селянин без думичка гръцки да седне на куриатния стол от слонова кост. Благодарение на испанските си връзки и на обещанията на княз Гауда за бъдещите концесии в една Нумидия под негова власт Марий можеше да разчита главно на конническото съсловие, но и сред конниците имаше мнозина, които се бяха обвързали с противниковите фракции и нямаше да го подкрепят.

Хората говореха, спореха, задаваха въпроси и се мъчеха да им отговорят: наистина ли ще бъде добре за Рим, ако на консулския пост се избере един Нов човек като Гай Марий? Новите представляваха един риск. Новите не познаваха живота на аристократите. Новите допускаха грешки, каквито никой аристократ не би направил. Новите просто си бяха нови… Да, вярно, че жена му е една Юлия. Вярно е, че с военна кариера като неговата би се гордял всеки римлянин. Вярно е също, че при тези негови баснословни богатства, трудно би се поддал на корупция. Но бяха ли го видели поне веднъж да присъства на някое съдебно заседание? Какво разбираше човек като него от закони и законодателство? Не беше ли истина това, което се разправяше за него, че още преди години като народен трибун е водил подривна политика, пречел е на онези, които познават Рим и римляните по-добре от него, и е прокарал онзи ужасен закон, почти премахващ различията в септата? Ами възрастта му? Ако го изберяха за консул, би навършил петдесетте тъкмо насред службата си, а старците никога не са били добри консули.

Всички тези твърдения, истинни и лъжовни, се повтаряха и разпространяваха от поддръжниците на Цецилий Метелите, които най-добре знаеха какъв образ да създадат на Гай Марий, така че никой да не гласува за него. И в ръцете им имаше един на пръв поглед непобедим коз — Марий не беше истински римлянин, а човек от провинцията. Нима Рим до такава степен е останал без аристократи, та да гласува за един Нов човек, при това италиец? Положително сред кандидатите можеха да се открият поне дузина имена на почтени люде, римляни, много по-достойни от един Гай Марий.

Но, разбира се, и Марий не стоеше със затворена уста — говореше и пред ограничен кръг приятели, и пред по-големи събирания, говореше на Форум Романум и на Фламиниевия цирк, от площадките пред различните храмове, на Портикус Метели, пред базиликите. При това беше добър оратор, познаваше тънкостите на риториката, макар и да не бе имал случай да се упражнява, докато влезе в Сената. Сципион Емилиян се беше погрижил той да изяви ораторските си способности, затова сега Марий запленяваше слушателите си — никой не му обръщаше гръб, нито пък го наричаше лош оратор, нищо че не можеше да съперничи на Луций Касий или на Катул Цезар. Обсипваха го с въпроси — някои задавани от хора, които наистина искаха да чуят отговорите му, други — от подставените лица, които беше подучил какво и как да го питат, трети — от подставените лица на противниците му, четвърти — от онези, желаещи да разберат как преценява той събитията в Нумидия и да сравнят чутото от него с това, което Метел поднасяше на Сената в докладите си.

Самите избори протекоха спокойно и организирано. Проведоха се на определеното за целта място — тъй наречената септа на Марсово поле. Трибутните комиции можеха да се свикват и на Форум Романум — в Кладенеца на комициите, защото за гласоподавателите от отделните триби не изискваше голямо пространство; но в изборите на центуриатните комиции участваха много повече хора, които при това трябваше да се разделят според петте класи, които представляваха.

Още при гласуването на центуриите от първата класа стана ясно какво ще се случи. Всяка центурия даваше гласа си за Луций Касий Лонгин и скоро се разбра, че той ще бъде избран за първи консул. За втория обаче имаше повече от една възможност. Първата и втората класи бяха толкова единодушни относно кандидатурата на Луций Касий Лонгин, че той беше избран почти веднага — което означаваше, че пръв ще поеме фасциите още за месец януари. Но името на втория консул стана известно едва след гласуването на последните центурии от третата класа, защото дотогава борбата между Гай Марий и Квинт Лутаций Катул Цезар беше изключително оспорвана.

Но в края на краищата вторият консулски пост беше спечелен от Гай Марий. Цецилий Метелите все още можеха да упражняват известно влияние върху гласуването в центуриатните комиции, но недостатъчно, за да го победят. Най-сетне беше настъпил звездният миг за италийския селянин без думичка гръцки. За него, който беше олицетворението на Новия човек, който пръв от рода си стъпи в Сената, пръв от рода си си купи жилище насред Рим, пръв от рода си натрупа богатство и пръв от рода си си създаде име в армията.

Късно следобед в изборния ден Гай Юлий Цезар даде тържествена вечеря, макар и в домашна обстановка. Дотогава бе успял само на два пъти да си каже „добър ден“ с Марий — веднъж на Форума и веднъж на Марсово поле при събирането на центуриите. В останалото време се беше оказало практически невъзможно да влезеш в какъвто и да било контакт с обзетия от предизборна треска кандидат.

— Извади направо невероятен късмет — сподели мнението си Цезар, докато водеше почетния си гостенин към триклиния. Юлия беше отишла да потърси майка си и сестра си.

— Знам — отвърна Марий.

— Днес на трапезата няма да сме много мъжете — продължи да говори Цезар, — тъй като, за разлика от теб и двамата ми синове останаха в Африка, но за да не оставим жените да ни превъзхождат, поканил съм някого друг.

— Нося ти писма от Секст и Гай Юлий, а пък и сам имам да ти разказвам надълго и нашироко за подвизите им — съобщи на тъста си Марий, след като двамата се настаниха на кушетката.

— Има време и за писмата, и за разказите.

В триклиния влезе третият гост, за когото току-що беше споменал Цезар, и Марий едва не подскочи от изненада, защото не му беше трудно да разпознае в новодошлия онзи млад, но вече напълно узрял мъж, който преди почти три години — тогава, когато жертвеният бик на новоизбрания консул Минуций Руф не искаше да се остави на колача — му беше направил такова силно впечатление с появата си сред конниците. Та как би могъл да забрави подобно лице и подобни коси?

— Гай Марий — обърна се към него Цезар, който като че ли се бе почувствал неловко, — бих искал да те запозная с Луций Корнелий Сула, който вече не ми е просто съсед, а е наш общ колега сенатор и при това се готви да стане мой зет.

— Брей! — не успя да се въздържи да възкликне Марий, докато протягаше ръка към Сула. — Късметлия си ти, Луций Корнелий.

— Вече имах случай да се убедя в това — отговори му топло Сула.

Този ден Цезар се показваше крайно нетрадиционален — запази централната кушетка само за себе си с Марий, а покани Сула да седне на лявата; според думите му това не било, за да засегне бъдещия си зет, а за да се създаде впечатлението, че около масата са се разположили повече хора, пък и на хранещите се да е по-удобно.

„Интересно — мислеше си Марий и вътрешно се мръщеше неразбиращо, — никога преди не съм виждал Гай Юлий Цезар да се държи неловко, независимо пред кого се намира. Но този хубавец явно му въздейства по някакъв начин, изважда го от равновесие…“

Скоро дойдоха и жените, всяка от които седна на малкото си столче срещу половинката си, и вечерята можеше да започва.

Колкото и да не му се искаше да играе ролята на разнежения, застаряващ съпруг, Марий не можеше да устои на изкушението и погледът му почти не се откъсваше от Юлия. В отсъствието му тя се беше превърнала в пищна зряла жена, изтънчена, уравновесена, винаги готова да се справи със задълженията си, и което беше най-важното — в прекрасна майка и домакиня, накратко — в мечтаната от всеки съпруга. Докато според Марий Юлила никак не се беше променила към по-добро. Вярно, че не бе имал случай да я зърне в онзи й ужасен вид, до който я беше докарало продължителното гладуване, а сега тя беше възвърнала много от някогашните си прелести, но като че ли болестта я беше белязала завинаги да страда от една всеобща недостатъчност — недостатъчно плът, недостатъчно ум, недостатъчно опит, недостатъчно радост и задоволство от каквото и да било. Говореше припряно, жестовете й бяха резки, не можеше да си намери място на стола и изобщо през цялото време изглеждаше наплашена и сякаш всеки момент щеше да скочи и да избяга. Очевидно се вълнуваше единствено от годеника си и постоянно търсеше вниманието му, което не му позволяваше да разговаря с Марий и Цезар.

Самият Сула, както забеляза Марий, явно не се оплакваше от това отношение и по всичко личеше, че сам е твърде привързан към Юлила — останал навярно безсилен пред чара й, който тя използваше, за да го примами към себе си. Но както мислещият винаги практично Марий реши, това щеше да продължи най-много половия година след брака им. Не беше Луций Корнелий Сула младоженецът, за когото жените мечтаеха. Нищо у него не подсказваше, че отдава голямо значение на близостта с нежния пол, още по-малко — че ще се остави да бъде сложен под чехъл.

След като свършиха с вечерята, Цезар обяви, че двамата с Гай Марий ще се оттеглят в таблиния, за да проведат поверителен разговор.

— Всички могат, ако искат, да останат тук или да се занимават, с каквото намерят за добре — обърна се той към Сула и жените. — Но двамата с Гай Марий не сме се виждали отдавна и имаме много да си казваме.

— Доста неща са се променили в дома ти, Гай Юлий — отбеляза гостът, след като двамата се разположиха удобно в таблиния.

— Така е и тъкмо затова настоявах да се усамотим.

— Е, ето че на Нова година ставам консул и мога да кажа, че съм постигнал всичко, което съм желал в живота — усмихна се доволно Марий. — И всичко това дължа единствено на теб, както и щастието да открия такава прекрасна съпруга в лицето на дъщеря ти, която да ме подкрепя във всичките ми начинания. Почти нямах време за нея през няколкото дни, откакто съм тук, но мисля, че след като изборите вече минаха, спокойно мога да й се отдам целият. След три дни ще я заведа заедно със сина ни в Бая за един месец, където, надявам се, да забравим за всичко останало.

— Не можеш да си представиш колко ме радва мисълта да знам, че се отнасяш с дъщеря ми с толкова нежност и уважение.

Марий се облегна на стола си.

— Прекрасно. А сега да си поговорим за Луций Корнелий Сула. Доколкото си спомням, именно бъдещият ти зет беше онзи млад аристократ, за когото ми беше споменал преди време, че е лишен от нужните средства, за да заеме полагащото му се място в обществото. Какво се е случило, че положението му толкова се е променило?

— Според него просто имал голям късмет. Твърди, че целият му живот се променил от мига, в който срещнал Юлила. Мисля, че трябва да си сложи второ прозвище до онова, което е наследил от баща си — Феликс. Въпросният баща беше пияница и изобщо най-пропадналият тип, когото можеш да срещнеш, но преди петнадесетина години се ожени за богатата Клитумна и скоро след това взе, че се спомина. Луций Корнелий се срещнал с Юлила на Нова година — пред три години почти — и тя му подарила венец от трева, без дори да си дава сметка за смисъла на подобен жест. Самият Сула твърди, че тъкмо от този миг късметът му проработил. Първо умря племенникът на Клитумна, който беше единственият й наследник. След това умря и една жена, Никополис, която завеща цялото си скромно богатство на Луций Корнелий — по всичко изглежда, че са били любовници. А само няколко месеца по-късно се самоуби и Клитумна. Понеже вече нямаше нито един пряк родственик, цялото й състояние — къщата до нас, вилата в Цирцеи и още десетина милиона денария — отиде у Луций Корнелий.

— Богове, човек като него наистина заслужава да се кръсти Феликс — съгласи се Марий, комуто разказът никак не се понрави. — Ти ли си толкова наивен, Гай Юлий, или има доказателства, които да свалят от Луций Корнелий всякакво съмнение, че сам не е помогнал на някого от тези тримата да се качи на лодката на Харон?

Цезар вдигна ръка, за да покаже, че въпросът на Марий не го заварва неподготвен, и се усмихна.

— Не, Гай Марий, мога да те уверя, че в нито един от случаите Луций Корнелий не би могъл да има пръст. Племенникът умря след дълго и мъчително боледуване — нещо в стомаха и червата. Гъркинята Никополис — от тежка бъбречна недостатъчност — отнесе я за един-два дни, не повече. И двамата бяха подложени на аутопсия, но лекарите не откриха нищо подозрително. Колкото до Клитумна, в месеците преди самоубийството тя беше изпаднала в дълбока депресия, а в деня, когато е сложила край на живота си, Луций Корнелий със сигурност се намираше в Рим. Аз лично подложих на подробен разпит всичките й роби — както тук, така и в Цирцеи — и съм дълбоко убеден, че никой в нищо не може да вини Луций Корнелий Сула. — Тук Цезар направи неволна гримаса. — Винаги съм мислил, че няма никаква полза от това, в подобни случаи робите да се измъчват, защото биха казали всичко, което пожелаеш, за да избегнат изтезанията, и следователно не можеш да им вярваш нито дума. Имах чувството, че така и така никой от робите на Клитумна няма какво да ми каже, затова не си направих труда да ги насилвам.

Марий кимна в знак на съгласие.

— И аз мисля като теб, Гай Юлий. На един роб може да се има доверие само ако го оставиш сам да говори. Пък и те също са хора и думите им трябва да се вземат насериозно.

— И така, в резултат на всичко това в продължение само на два месеца Луций Корнелий се превърна от голтак в човек, притежаващ солидно богатство — продължи Цезар. — Дори само завещаното от Никополис беше достатъчно, за да го впишем в конническото съсловие, а парите на Клитумна го вкараха направо в Сената. Благодарение на Скавър, който вдигна по въпроса врява до небесата, новите цензори бяха избрани още през май. Иначе Луций Корнелий имаше да чака поне няколко години, преди да го допуснат в Сената.

Тук Марий се засмя.

— А какво стана всъщност с цензорите? Никой ли не искаше да заеме тази длъжност, че избрахте точно тия двамата? Така де, Фабий Максим Ебурн може и да става за такъв, но Лициний Гета? Та само преди осем години го изхвърлиха от Сената по настояване на цензорите за неморално поведение и успя да се върне едва след като го избраха за народен трибун!

— Знам — съгласи се мрачно Цезар. — Не, мисля, че се стигна до това положение, защото никой не искаше да се кандидатира от страх да не обиди Скавър. Да посегнеш при тези условия към цензорския пост, беше признак на липса на уважение и лоялност към Скавър. Така че единствените, които се осмелиха да се предложат за длъжността, бяха съответно онези, на които не бе хрумнало да проявяват такт. Но като се замислиш, Гета не може да ни създаде големи неприятности — за него цензорството е просто въпрос на престиж, а и му се иска да получи някоя и друга кесия под масата от страна на сдруженията, които се борят за държавните поръчки. Но Ебурн, за него всички знаем, че не е наред в главата, прав ли съм, приятелю?

„Да — помисли си Гай Марий, — наистина го знаем!“ Фамилията на Фабий Максимите беше изключително стара и по степента на благородството си представителите й отстъпваха единствено на Юлиите. С течение на времето обаче линията им се беше прекъснала и сега името се предаваше само от осиновители на осиновени. Настоящият цензор Квинт Фабий Максим Ебурн също беше осиновен; самият той имаше един-единствен син, но пет години по-рано го беше екзекутирал заради някаква порочна връзка. Вярно, че законът, който позволяваше на патерфамилиас да разполага с живота на синовете си, не беше официално премахнат и от правна гледна точка Ебурн не бе извършил престъпление. Но вече от десетилетия, ако не и от по-отдавна, никому не беше минавало през ума да убива жените и децата си, така че постъпката на Ебурн ужаси цял Рим.

— От друга страна — разсъждаваше на глас Марий, — за Рим така ще бъде по-добре — с колега като Ебурн Гета не би се осмелил да прекалява с подкупите.

— Навярно си прав, но само като си помисля за бедния младеж! И все пак, в действителност Ебурн си остава един Сервилий Цепион, а Сервилий Цепионите винаги са били странни по отношения на морала. Искат да се изкарат по-целомъдрени от самата Артемида, при това цял свят трябва да го научи. В крайна сметка човек започва да се чуди.

— И така, кой от двамата цензори убеди другия да пусне Луций Корнелий Сула в Сената? — заинтересува се Марий. — Сега, като свързвам името с физиономията му, сещам се да съм подочул разни слухове за поведението му — като че ли и той не е бил еталон за непорочност.

— О, аз лично мисля, че и да е попрекалявал със сладостите на живота, правел го е само от скука, а може би и за да протестира срещу злата си съдба — успокои го Цезар. — Все пак трябва да се признае, че Ебурн помърмори малко под мъничкото си носле. Докато човек като Гета, ако ще и тингитанска маймуна да му предложиш за сенатор, ще я приеме, стига да му налучкаш цената. В крайна сметка, съгласиха се, че Луций Корнелий може да бъде приет за сенатор, но само при определени условия.

— Така ли?

— Да. Луций Корнелий ще остане сенатор, но при условие, че се кандидатира за квестор и бъде избран от първия път. Ако се провали на изборите, край на сенаторството му.

— А той ще бъде ли избран?

— Как мислиш, Гай Марий?

— С име като неговото? Разбира се, че ще го изберат!

— Надявам се. — Цезар не изглеждаше толкова сигурен. Марий веднага забеляза, че тъстът му се смущава от нещо. Явно искаше да подхване някоя тема, но се чувстваше неловко, та затова се усмихваше така тъжно. — Бях се зарекъл, Гай Марий, че след всичката щедрост, която прояви при женитбата си с Юлия, повече никога няма да те моля за услуга. Но естествено това се оказа глупаво заричане. Как може човек да знае какво ще му поднесе бъдещето? Ето, че отново имам нужда от теб.

— Ще направя каквото пожелаеш, Гай Юлий — увери го сърдечно Марий.

— Юлия имала ли е време да ти разкаже защо сестра й едва не се умори от глад? — попита Цезар.

— Не. — В орловия поглед на Марий проблеснаха блажени искрици. — Откакто съм се прибрал у дома, малкото време, което сме имали за себе си, не сме го губели в приказки, Гай Юлий!

Домакинът се засмя, сетне въздъхна.

— Как ми се иска и малката ми дъщеря да беше като сестра си! Но уви, не е. Сигурно грешката е моя. И на Марция. Много я разглезихме. Прощавахме й неща, които не бихме простили нито на братята й, нито на сестра й. Но пък и все повече се убеждавам, че на Юлила по рождение й липсва нещо. Точно преди Клитумна да умре, научихме, че малката глупачка се била влюбила в Луций Корнелий и се мъчила да го убеди насила — него или по-скоро нас — никак не е лесно да разбереш какви точно са намеренията на човек като нея, още повече, че и тя самата едва ли е знаела какво иска — както и да е, та тя решила на всяка цена да се омъжи за Луций Корнелий и понеже си знаела, че никога няма да дам съгласието си, ни направи цялата тази история.

Марий го погледна невярващо.

— Нима като знаеш, че между двамата е съществувала тайна връзка, сега им позволяваш наистина да се оженят?

— Не, не, Гай Марий, Луций Корнелий тук в нищо не може да бъде укоряван! — възрази му енергично Цезар. — Уверявам те, че с нищо не е замесен в постъпките на дъщеря ми.

— Но нали преди малко ми каза, че тя му била изплела венец от трева и му го подарила преди години?

— Повярвай ми, тази им среща е била напълно невинна, поне от негова страна. Той с нищо не я е подтиквал, дори се е опитвал да я държи далеч от себе си. Юлила опозори себе си и семейството си с това, че го е принуждавала насила да признае към нея чувства, които много добре знае, че няма да одобря. Накарай Юлия да ти разкаже всичко и ще разбереш какво имам предвид.

— Но в такъв случай как така сега ще се женят?

— Ами след като наследи цялото това състояние и успя да си създаде известно положение, Сула сам поиска ръката на Юлила. Въпреки всичко, което тя му стори.

— Венецът от трева — замисли се Марий. — Да, разбирам го, и то много добре. Той се е почувствал задължен на дъщеря ти за това, че именно нейният подарък му е донесъл късмет.

— И аз разбирам така нещата, иначе не бих дал съгласието си — въздъхна отново Цезар, този път още по-тежко. — Работата е там, Гай Марий, че към Луций Корнелий далеч не изпитвам същите чувства както към теб. Той е много странен човек — у него има нещо, което постоянно ме кара да бъда нащрек, но колкото и да се мъча, така и не мога да определя какво точно. А човек винаги трябва да се стреми към безпристрастност в оценките си.

— Не се бой, Гай Юлий, всичко ще свърши добре — успокои го Марий. — Сега ще ми кажеш ли какво мога да направя за теб?

— Да помогнеш на Луций Корнелий да бъде избран за квестор — рече кратко и ясно Цезар, за когото беше истинско облекчение, че се прехвърляха върху едни чисто мъжки проблеми. — Работата е там, че никой не го познава. О, разбира се, всички са чували името му! Всички знаят, че е от патрициите Корнелии. Но кой е чувал в наши дни за Сула, имам предвид за когномена. Пък и Сула никога не е имал случай като млад да се покаже на Форума или по съдилищата, дори не е отбивал военна служба. В действителност само някой зложелателен нобил да си отвори устата, че Сула не е служил в армията, и нищо чудно той никога да не бъде избран, на каквато и да е служба, а това автоматично ще доведе и до изхвърлянето му от Сената. Все пак се надяваме никой да не си навре носа в миналото му, а за целта двамата ни цензори са най-подходящите хора за нашата кауза. На никого не му минава през ума, че на Луций Корнелий никога не му се е удала възможността да се учи на Марсово поле, нито че е нямало как да бъде записан за военен трибун. Истински късмет е, че когато го приемаха в конническото съсловие, цензори бяха Скавър и Друз — сегашните решиха, че след като вече се е срещал с тях двамата, значи е имало кой да се позаинтересува от личността му и няма защо и те да се занимават с това. Двамата се отнесоха с разбиране към случая — разбраха, че трябва да оставят на Луций Корнелий някакъв шанс да се изяви. А освен това по тяхно време никой не поставяше въпроса за влизането му в Сената.

— И ти искаш чрез подкуп да го вкарам там? — попита Марий.

Цезар се оказа достатъчно старомоден в мисленето си, защото подобно предложение буквално го втрещи.

— В никакъв случай! Бих разбрал донякъде онези, които се опитват да си купят консулството, но да подкупваш, за да станеш квестор? Никога. Освен това би било твърде рисковано. Ебурн си е набелязал Луций Корнелий и ще използва всяка предоставила му се възможност да го дискредитира… и дори да го даде под съд. Не, услугата, която искам от теб, е съвсем различна, но ти най-много ще си изпатиш, ако зетят ми се окаже глупак. Искам да поискаш Луций Корнелий за твой личен квестор — така най-лесно ще накараш да го забележат. Както добре знаеш, щом се разбере, че някой от кандидатите за квестори се радва на благосклонността на вече избран консул, то е сигурно, че всички ще гласуват за него.

Марий не отговори веднага; трябваше първо да размисли за възможните последствия. Всъщност за пред хората нямаше никакво значение дали Сула наистина има пръст в неочакваната смърт на любовницата и мащехата си, които го бяха обявили за свой наследник. Но ако той си създадеше име и осъществеше своята политическа кариера, стигнеше ли до консулския пост, всички щяха да си спомнят тази подробност и несъмнено щяха да го изкарат убиец. Все щеше да се намери някой да изрови от праха странния случай и да разпространи мълвата, че Сула е убил, за да се сдобие с нужните за политическа кариера пари. Това, заедно със спомена за сиромашията на баща му, щеше да остане завинаги коз в ръцете на евентуалните му врагове. Фактът, че имаше за жена една от дъщерите на Гай Юлий Цезар, донякъде щеше да замаже положението, но петното, което случайността му беше лепнала, нямаше да се изтрие никога напълно. И най-накрая щеше да се окаже, че на мълвата са повярвали мнозина — тъй както и досега всички мислеха за Гай Марий, че не знае думичка гръцки. Това беше първото възражение, което му отправяше вътрешният глас. Второто беше, че Гай Юлий Цезар се отнасяше с твърде големи резерви към Сула, макар и сам да не знаеше на какво се дължи недоверието му. Дали ставаше дума просто за инстинкт или здравият разум не му позволяваше Сула да бъде посрещнат с разтворени обятия? Третото, което го смущаваше, беше Юлила. Неговата Юлия, както той вече бе имал случай да се увери, никога не би се омъжила за човек, когото смята за недостоен, независимо от тежкото положение, в което беше изпаднал баща й преди сватбата й с Марий. Докато Юлила вече беше доказала, че е едновременно вятърничава и мислеща единствено и само за себе си — с други думи, би била повече от нежелана съпруга за всеки мъж, гонещ положение и търсещ да си създаде име. И все пак Луций Корнелий Сула се беше оплел в паяжината й.

Сетне Марий временно забрави Цезарите и си припомни онова дъждовно утро на Капитолия, когато скрито беше наблюдавал Сула по време на заколението на жертвените животни. Само този спомен беше достатъчен, за да му подскаже какво трябва да направи, и на свой ред да го сподели с Цезар. Луций Корнелий Сула беше някой. По никакъв повод не биваше да му се позволява да потъне обратно в забвение. Той трябваше да наследи онова, което му се полагаше по рождение.

— Много добре, Гай Юлий — рече Марий без следа от колебание в гласа си. — Утре ще препоръчам пред Сената Луций Корнелий Сула за свой квестор.

Цезар направо засия.

— Благодаря ти, Гай Марий! Благодаря ти!

— Можеш ли да ги ожениш, преди трибутните комиции да са се събрали за изборите на квестори?

— Ще бъде сторено — обеща му домакинът.

И така, само осем дни по-късно Луций Корнелий Сула и Юлия Младша, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар, и двамата патриции, сключиха брак по старата форма конфареацио, която не им позволяваше да се разделят, докато са живи. Сула пое по пътя на своята политическа кариера; бе препоръчан лично от избрания за консул Гай Марий за негов квестор и обвързал се една фамилия, чиито дигнитас и почтеност никой не оспорваше, и по всичко изглеждаше, че успехът му е осигурен.

В приповдигнато настроение Сула се приготви и за първата си брачна нощ — той, който никога преди не си беше представял да се обвърже с една-единствена жена и да се грижи за семейство. С Метробий се беше разделил още преди срещата си с цензорите, от която зависеше влизането му в Сената, и макар раздялата да беше съпроводена с повече емоции, отколкото му беше по силите да понесе — момчето искрено го обичаше и сърцето му се късаше от мъка, — Сула беше твърд в решението си да остави веднъж завинаги тези занимания зад гърба си. Нищо не биваше да го заплашва по пътя му към славата.

Освен това той напълно осъзнаваше чувствата си и разбираше, че Юлила наистина означава много за него — и то далеч не само защото се беше превърнала в символ на късмета му, колкото и да я свързваше в мислите си именно с усмихналото му се щастие. Просто беше неспособен да определи чувствата си към някое човешко същество като любов. За него любовта беше нещо, което усещаха само другите, по-нискостоящите от него. Според тяхното определение любовта изглеждаше странно съчетание от илюзии и надежди, което понякога приемаше такива благородни форми, че граничеше с глупостта, а друг път се превръщаше в първа крачка към пълната загуба на морал. Сула никога не си призна, че изпитва подобно нещо, което се дължеше на дълбокото му убеждение, че любовта е в разрез със здравия разум, с инстинкта за самосъхранение, с пробуждането на съзнанието. С годините той така и не проумя, че търпението и снизхождението, с които се отнасяше към своята вятърничава, неустойчива душевно съпруга, са най-красноречивото доказателство, че я обича. Вместо това обясняваше и едното, и другото с природата си на търпелив и снизходителен човек, без да познае нито себе си, нито любовта, без никога да успее да се надрасне.

Бракосъчетанието бе типично за рода на Цезарите. Церемонията беше много тържествена и скучна и понеже всички други сватби, на които Сула беше присъствал, бяха повече забавни, отколкото тържествени, сега той просто чакаше всичко да свърши, без да изпита ни най-малко удоволствие. Единственото хубаво беше, че накрая не му се наложи да пъди от къщата си пияни гости, които да се навъртат пред спалнята му, защото просто такива нямаше, и той спокойно можеше да се отдаде на новите си задължения. Пътят от едната къща до другата беше най-краткият възможен и щом Сула пое в ръцете си леката като перце Юлила, за да я пренесе през прага на дома си, всички гости, които го бяха придружили, послушно се разотидоха по домовете си.

Тъй като досега никога в живота си Сула не бе имал работа с девици, той дори и не се замисли за проблемите, които можеха да се появят през първата брачна нощ — нещо, което се оказа от полза, защото му спести излишни тревоги. Никой не може да каже, пък и не му е работа, дали Юлила действително е била девствена, но тя беше напълно узряла за любов — зряла като на едряла праскова, готова да падне от дървото. Докато той сваляше елегантната си туника и разкъсваше венеца от цветя, положен върху брачното ложе, тя не сваляше очи от него, за да усети още по-силно сладката възбуда, която я обземаше. После, без съпругът й да я подканва, младоженката започна да сваля една подир друга сватбените си дрехи — купища от платове в кремаво, огненочервено и шафранено, а след тях — навитата на седем пласта вълнена тиара от главата си и всички специални пояси.

Двамата впериха очи един в друг, предоволни от гледката, която представляваше партньорът им — Сула беше добре сложен, докато Юлила, макар и твърде слаба, не изглеждаше ни най-малко кокалеста или мършава, ами притежаваше грацията на върбова клонка. Тя първа се приближи към него, положи ръце върху раменете му и сетне, без ни най-малко страх или колебание, притисна тялото си към неговото. От устата й се изтръгна въздишка на мигновено блаженство, докато ръцете на любимия й я поеха в прегръдката си и загалиха гърба й.

За Сула беше неочаквано усещане да притисне към себе си едно толкова леко и крехко същество; ръцете му неусетно я повдигнаха над раменете му, над главата му, а тя, вместо да се плаши или съпротивлява, с акробатическа ловкост следваше всяко негово движение и му отговаряше. Нито веднъж Юлила не се отдръпна, не се стресна от ласките му. Бяха му нужни някакви си секунди да я научи да целува; той дори не си представяше, че в идните години Юлила така и нямаше да се насити на целувките му, че вечно ще се учи да го целува още по-добре и по-добре — така, както заслужаваше. Защото тя беше огнена и страстна жена, която не само мислеше как да му достави наслада, но и как най-добре да я извлече от него. Беше негова. Само негова. А кой от двамата можеше в онази блажена нощ дори да си помисли, че един ден нещата ще се променят и няма да бъдат тъй съвършени, тъй желани, тъй несравними?

— Само да си погледнала друг, ще те убия — рече й Сула, докато двамата си почиваха за миг, излегнали се на леглото.

— Вярвам ти — отвърна му Юлила и се сети за баща си и горчивия урок, който й беше дал за правата на патерфамилиас; днес тя най-сетне бе избягала от властта, но затова пък беше попаднала под тази на Сула. Като всяка патрицианка тя никога не би могла да разполага с живота си. Жени като Никополис и Клитумна бяха къде-къде по-облагодетелствани от нея.

Двамата бяха почти еднакви на ръст, защото Юлила бе висока за жена, а Сула — тъкмо това, което хората наричаха „човек със среден ръст“. Оказваше се дори, че краката й са по-дълги от неговите и тя можеше да си ги увие около колената му, любувайки се на белотата на кожата му и сравнявайки я със златистия оттенък на своята.

— В сравнение с теб изглеждам като някоя сирийка — отбеляза Юлила, като хвана едната му ръка и я вдигна заедно със своята — на светлината на лампата разликата се открояваше още по-ясно.

— Моето не е нормално — малко рязко й отвърна Сула.

— Още по-добре — засмя се тя, после се приведе към него и го целуна.

Идваше неговият ред да я изследва и да се любува на стройното й и гъвкаво тяло, което му напомняше на някое момченце. Сула обърна жена си по корем, зарови главата й във възглавницата и критично проследи линията на гърба й, задника и бедрата й. Гледката беше прекрасна.

— Красива си като момче — не се въздържа той да сподели възхищението си.

Юлила понечи да подскочи от спонтанно възмущение, но Сула не й позволи да мръдне.

— Това се казва сравнение! Казваш го така, сякаш предпочиташ момчетата пред момичетата, Луций Корнелий!

Думите й прозвучаха съвсем невинно, а меката възглавница сподави веселия й кикот.

— Ами допреди да те срещна си мислех, че е точно така.

— Глупости! — засмя се Юлила, понеже прие думите му за още една шега, сетне се освободи от ръцете му и на свой ред се хвърли отгоре му, притискайки го в леглото. — Ей на, погледни ми я по-отблизо! Да виждаш нещо, което да ти напомня пишка?

— А ти да не мислиш, че само ще гледам, а? — попита я на свой ред Сула и я привлече към себе си.

— Момче! — продължаваше да се смее тя. — Ама че глупости, Луций Корнелий!

Но скоро всички тези мисли излетяха от главата й, защото й беше писано да вкуси отново от непознатите сладости.

Трибутните комиции избраха Сула за квестор и макар че службата му трябваше да започне на пети декември (всъщност за него самия на Нова година, тъй като тогава встъпваше в длъжност консулът, който го беше посочил за свой помощник), още на другия ден след изборите той се появи пред дома на Марий.

Беше средата на ноември, та затова слънцето изгряваше по-късно — факт, за който Сула можеше да се чувства само благодарен на природата, защото нощните му забавления с Юлила, с които винаги прекаляваше, превръщаха ранното ставане в непосилно бреме. Но сега той знаеше, че трябва да потърси бъдещия си началник преди изгрев-слънце, защото посочването му от страна на Марий за негов личен квестор променяше положението му.

Макар отношенията, създали се между двамата, да не бяха типичните за един клиент и неговия патрон, поне докато Марий продължаваше да държи своя империум — а като негов квестор и Сула не можеше да напусне длъжността си по-рано, — той трябваше да се отнася към своя консул така, сякаш е влязъл в клиентна зависимост от него. А един добър клиент не можеше да си позволи да се излежава по светло в съпружеското ложе; един добър клиент трябваше да почука на вратата на своя патрон още с първите лъчи на слънцето и да му предложи услугите си. От своя страна патронът можеше любезно да го отпрати, но можеше да го повика да го придружи до Форум Романум или до някоя от римските базилики, за да му помогне с обществените и личните задължения за деня, можеше и да го прати някъде сам с конкретна задача.

Макар да не беше закъснял чак толкова, че да му се държи сметка, в атрия на Марий Сула завари цяла тълпа по-ранобудни клиенти. Той дори реши, че някои от тях са спали на улицата, пред прага на Марий, защото беше прието всеки да бъде приеман по реда на идването си. Сега му оставаше само да въздъхне, да се спотаи в някой тъмен ъгъл и да се подготви за голямото чакане.

Някои големци прибягваха до услугите на специални секретари или номенклатори, които да посрещат клиентите, да отпращат най-ненужните от тях, за които бе достатъчно да се отбележи, че са дошли, и да допускат при господаря си само онези, които представляваха някакъв интерес. Но както Сула щеше да се увери, тук такъв помощник нямаше и Гай Марий всеки път сам се показваше в атрия, за да покани следващия посетител. Ето как един истински големец, сиреч голям не само на думи, но и на дела, комуто при това предстоеше да встъпи в длъжност като консул и да надмине почти всички римляни по власт и влияние, изпълняваше сам и най-досадната част от задълженията си, отделяйки полезните от безполезните с умение, на което би завидял всеки секретар. Само за двадесет минути четиристотинте мъже, които се бяха натъпкали в атрия, дори в перистила, бяха проверени, нужните — задържани, останалите — отпратени. Сред последните бяха повече от половината от общия брой. Всички те, че дори и по-скромните граждани си отиваха с по някой дар, отпратени както подобава от сърдечния им патрон.

„Това е то — помисли си Сула. — Може да е Нов човек и да е повече италиец, отколкото римлянин, но знае как да се държи. Никой Фабий или Емилий не би могъл да изиграе по-добре от него ролята на загрижения и разбиращ патрон.“ Един истински патрон никога не би тръгнал да пръска пари наляво и надясно само за да се покаже, а би давал само на онези, които се нуждаят от тях; дори да му поискат, пак би бил в правото си да откаже. Но като гледаше и слушаше хората около себе си, Сула все повече се убеждаваше, че Марий няма навика да отказва и само от време на време дискретно упреква онези, които не знаят що е мярка и забравят, че вече са получили каквото им е трябвало.

— Но защо чакаш тук? — учуди се Марий, като забеляза Сула в ъгъла. — Иди в кабинета ми и седни. Ще дойда след малко и ще поговорим.

— Не се притеснявай, Гай Марий — усмихна се любезно Сула. — Дошъл съм да ти предложа услугите си като квестор и нямам нищо против да изчакам реда си.

— Но нищо не ти пречи да чакаш в кабинета ми — възрази Марий, сложи ръка върху рамото му и го поведе към таблиния. — Ако искаш да си вършиш добре работата като квестор, най-добре ще е да ме видиш как работя.

За три часа цялата тълпа от клиенти беше отпратена — с всекиго поотделно Марий бе съумял да се покаже колкото търпелив, толкова и експедитивен. Някои бяха дошли просто за да потърсят съдействието му по някой правен или домашен въпрос, други държаха да бъдат включени в списъка на първите, които ще получат правото да търгуват в Нумидия, щом деловите връзки между царството и Рим се възстановят. В замяна Марий не искаше нищо от никого — за него беше достатъчно всеки един от клиентите му да знае, че ако някой ден, утре или след двадесет години, патронът му го натовари с някоя задача, то тя трябва да бъде изпълнена.

— Гай Марий — зачуди се Сула, след като и последният клиент си беше отишъл, — как се надяваш да помогнеш на клиентите си в делата им в Нумидия, след като пълномощията на Квинт Цецилий Метел в Африка са удължени и за следващата година?

Марий се замисли, сетне отговори:

— Да, вярно, Квинт Цецилий, като че ли наистина ще командва в Африка и догодина…

Явно тази реплика не беше отправена към госта, затова той не понечи да се обади, ами само наблюдаваше със захлас как Марий обмисля въпроса. Нищо чудно, че с ум като неговия се беше издигнал до консулския пост!

— Е, Луций Корнелий, мисля, че проблемът с Квинт Цецилий може да се разреши.

— Но Сенатът никога няма да се съгласи да постави теб на неговото място — осмели се да му напомни Сула. — Все още не съм много запознат с политическите настроения в Сената, но вече съм се убедил колко си непопулярен сред водещите сенатори, а това ще ти попречи да наложиш каквото и да е свое мнение пред останалите.

— Напълно си прав — съгласи се Марий, без да престава да се усмихва. — Та аз съм просто един италийски селянин без думичка гръцки — ако трябва да цитирам Метел, когото съм свикнал да наричам за по-кратко Прасчо, — и следователно недостоен за консулския пост. Да не говорим, че съм на петдесет години, което е възраст вече неподходяща за изпълняването на подобни функции, още по-малко за ръководене на военни действия. В Сената всички са настроени против мен. Но пък и кога ли не е било така? И все пак, ето ме консул, пък макар и петдесетгодишен! Не ти ли се струва малко необяснимо, Луций Корнелий?

Сула се усмихна отново, този път широко, и доби изражение на хищник, което очевидно не стресна Марий. Но това ни най-малко не му направи впечатление.

— Да, така е.

Марий се приведе и скръсти красивите си ръце върху изящния зелен камък на писалището си.

— Луций Корнелий, още преди много години съм установил, че за да постигнеш някаква цел — независимо каква — винаги има поне няколко начина. Докато другите вървяха по своя курсус хонорум, без да срещат никаква спънка, то на мен все ми се налагаше да чакам. Но чакането не е отишло напразно. През всички тези години, освен всичко друго съм търсил все нови и нови начини да постигна целите си. Виждаш ли, когато те накарат да чакаш повече от желаното, щеш не щеш започваш да се ослушваш, да се оглеждаш около себе си, да осмисляш нещата. Никога не съм бил голям адвокат, нито пък се смятам за експерт по неписаните ни закони. Докато Прасчо се тътреше подир Касий Равила из съдилищата, за да се учи как да се осъди една весталка, аз воювах. И никога не спрях да воювам. За това съм роден. Да, и сега мога с чисто сърце да се похваля, че както цял живот си останах войник, така и научих много повече за законите от петдесет глупаци като Прасчо, взети заедно. Гледам на нещата отстрани и понеже мозъкът ми не се е изхабил от повтаряне на едни и същи пустословия, виждам реално нещата. Затова сега мога да заявя, че нищо няма да ми попречи да сваля Квинт Цецилий Метел от поста африкански главнокомандващ, който е прекалено висок за него, и че ще го заема вместо него.

— Вярвам ти — въздъхна Сула. — Но как?

— Никой от тях не си дава труд да разучи законите — махна пренебрежително с ръка Марий. — И тъкмо това ще използвам аз. По традиция Сенатът е този, който връчва управителските пълномощия, но май всички са забравили, че сенатските декрети нямат силата на закон. О, разбира се, ако попиташ когото и да било от умните глави, той бързо ще си спомни и ще потвърди, че е точно така, но на заседание едва ли през ума ще им мине на всички тези сенатори, че същинската законодателна власт не е у тях — дори Гракхите не можаха да ги убедят в това. Сенатските декрети имат сила само доколкото е възприето да се следва традицията. Но те не са закони! В наши времена законите се правят от плебейското събрание, Луций Корнелий. А в плебейското събрание имам много повече влияние, от който и да е Цецилий Метел.

През цялото това време Сула не смееше да помръдне, изпълнен едновременно със страх и възхищение, каквито досега не му се беше случвало да изпита към друг. Но не толкова способността за разсъждение у Марий го смайваше; удивляваше го самият факт, че току-що един твърде уязвим за своите врагове човек е споделил с него планове, които би трябвало да крие от самия себе си. Защо Марий беше решил, че именно Сула е човекът, на когото може да се довери? Само да си беше направил труда да поразпита за миналото на Сула, и щеше да знае, че е от онези, на които не трябва за нищо да се вярва. А ето, че само след няколко минути разговор му разкриваше най-важните си планове! Залагаше на своя непознат квестор, сякаш вече го беше спечелил напълно на своя страна.

— Гай Марий — не се въздържа да попита Сула, — не се ли страхуваш, че още днес ще отида при някой Цецилий Метел и ще му разкажа всичко, което току-що научих от теб?

— Би могъл да го сториш — равнодушно заяви той.

— Тогава защо споделяш, всичко това точно с мен?

— О, много просто. Защото, Луций Корнелий, правиш ми впечатление на изключително способен и интелигентен човек. А всеки способен и интелигентен човек ще разбере, че няма никаква причина да се хвърля в краката на един Цецилий Метел, особено когато Гай Марий му предлага достатъчно стимули за действие и му обещава няколко вълнуващи години и интересна работа, която ще му донесе много — спря се той и си пое дълбоко дъх. — Мисля, че бях достатъчно убедителен.

Сула прихна да се смее.

— Твоите тайни са и мои тайни, Гай Марий.

— Знам.

— И все пак не мога да се въздържа да изразя огромната си радост, че ми имаш такова доверие.

— Ние сме сродени чрез съпругите си, Луций Корнелий. Обвързани сме, и то далеч не само покрай Юлий Цезарите. Помежду ни има нещо общо и това е късметът.

— О!

— Късметът е поличба, Луций Корнелий. Да ти върви, означава, че си спечелил благоволението на боговете, че си техен избраник — изгледа самодоволно своя събеседник Марий. — Смятам се за такъв. И избрах теб, защото мисля, че и ти също си богоизбран. Необходими сме на Рим, Луций Корнелий. И двамата ще оставим своя отпечатък върху историята му.

— Винаги съм вярвал в това — на свой ред рече Сула.

— Да, добре… Само след месец ще встъпи в служба новата колегия на народните трибуни. Веднага щом тя се събере, ще започна да действам по африканския въпрос.

— Ще използваш плебейското събрание да издаде закон, с който сенаторският декрет, удължаващ правомощията на Прасчо в Африка, ще бъде обявен за невалиден?

— Точно така — кимна Марий.

— Но дали това е законно? И ще бъде ли приет подобен закон? — попита Сула и в същото време вече мислеше как един достатъчно интелигентен Нов човек като Гай Марий, освободен от предразсъдъци по отношение на традицията, би могъл да обърне цялата политическа система с главата надолу.

— Нищо в таблиците не казва, че подобно действие е незаконно и следователно то може да бъде предприето. Отдавна изгарям от желание да лиша славния наш Сенат от фалшивата му мъжественост, а за целта ще трябва да подрина самия принцип, че властта се подчинява на традицията. И как? Като изключа традицията със закон. Като създам прецедент.

— Защо държиш толкова да получиш командването в Африка? — изведнъж попита Сула. — Германите вече са стигнали до Толоза, а те са много по-сериозни врагове от Югурта. Някой ще трябва да се поразходи до Галия догодина, за да се справи най-сетне с тях и мен ако ме питаш, ще е по-добре това да си ти, не Луций Касий.

— И да искам, няма да успея. Нашият дълбоко уважаван колега Луций Касий все пак е първи консул и ще иска сам да поеме командването в Галия, за да воюва срещу германите. Така или иначе да се захвана с войната срещу Югурта е от изключително значение за политическото ми оцеляване. Вече съм поел ангажимента да защищавам интересите на конническото съсловие както в Римска Африка, така и в Нумидия. Което означава, че трябва да съм в Африка след свършването на войната, за да гарантирам на клиентите си обещаните им концесии. В Нумидия не само има първокачествени земи за засяване на зърно, но преди известно време се натъкнахме на уникален мрамор и на богати залежи на мед. Освен това в Нумидия са открити два вида редки скъпоценни камъни и злато. Откакто Югурта зае престола, Рим загуби всичко това.

— Така да бъде — съгласи се Сула. — Какво мога да направя, за да успеем?

— Да се учиш, Луций Корнелий, да се учиш! Ще имам нужда от офицери, които не бива да разчитат единствено на лоялността си към мен, но и на самите себе си. Хора, които да могат хем да поемат лична инициатива, хем да не застрашават цялостните ми планове — хора, които повече ще ми помагат със собствените си способности и опит, отколкото да ми пречат и да искат да решавам всичко вместо тях. На мен самия никога не ми е минавало през ума да отнемам чужди заслуги — когато нещата вървят добре и на легионите се даде възможност да покажат на какво са способни, тогава всеки ще задържи частица от славата за себе си.

— Но аз нямам никакъв опит.

— Знам — успокои го Марий. — На както вече ти казах, имам чувството, че притежаваш голям потенциал. Стой здраво зад мен, бъди ми верен и най-важното, работи усърдно, и аз лично ще ти дам достатъчно възможности да развиеш този си потенциал. Като мен и ти стартираш късно. Но никога не е твърде късно. Ето ме най-сетне консул, осем години след като ми мина времето за това. Като мен и ти ще трябва да разчиташ най-много на войската, за да се издигнеш на върха. Ще ти съдействам с всичко, което мога. Но в замяна очаквам и ти да ми помагаш.

— Това е прекрасно, Гай Марий — покашля се Сула. — Много съм ти благодарен.

— Няма за какво. Ако не мислех, че ще намериш начин да ми се отблагодариш, Луций Корнелий, нямаше сега да седиш насреща ми — подаде ръката си Марий. — Нека си дадем дума веднъж завинаги, че между нас няма нужда от благодарности! Само лоялност и бойно другарство — като между двама истински легионери.

Гай Марий си беше купил един народен трибун и можеше да се каже, че е попаднал тъкмо, на когото трябва. Защото Тит Манлий Манцин в случая не му продаде своите услуги като трибун единствено заради парите. Манцин възнамеряваше да си създаде име като народен трибун, а затова му трябваше да застане зад някоя по-сериозна кауза от неговата собствена — да слага винаги, когато това стане възможно, пръти в колелата на патрициите Манлии, към които не принадлежеше и затова таеше неизличима омраза. Той все повече се убеждаваше, че фанатичната му ненавист към Манлиите съвсем естествено се прехвърля и на другите стари патрициански и нобилски фамилии, включително Цецилий Метелите. Затова му беше по силите да приеме парите на Марий с чиста съвест и с радост да прегърне идеите му.

Десетте новоизбрани народни трибуни встъпиха в длъжност на третия ден преди декемврийските иди и Тит Манлий Манцин не искаше да губи време. Побърза да внесе законопроект пред плебейското събрание, според който върховното командване в Африка се отнемаше от Квинт Цецилий Метел и се връчваше на Гай Марий.

— Народът е върховният суверен! — извика той на тълпата. — Сенатът само служи на народа и в никакъв случай не е негов господар! Ако Сенатът изпълнява своите задължения, отдавайки своята почит и уважение на римския народ, то по никакви причини не трябва да се пречи на работата му. Но когато Сенатът използва дадената му власт само за да закриля собствените си членове за сметка на интересите на народа, то тогава той трябва да бъде спрян. Квинт Цецилий Метел вече ясно доказа пред всички, че е неспособен да командва и за две години не е постигнал практически нищо! Защо тогава удължават пълномощията му за втори път, връчвайки му върховното командване в Африка за още една цяла година? Защото, римски народе, Сенатът отдавна е придобил навика да защищава интересите на своите лидери за сметка на народа. В лицето на Гай Марий, избраният за консул за идната година, римският народ ще открие водач, който заслужава това име. Но според онези, които направляват делата на Сената, името на Гай Марий не означава нищо! Гай Марий, народе, си остава за сенаторите просто един Нов човек, едно парвеню, един никой — и то само защото не се е родил нито патриций, нито нобил!

Тълпата не остана безразлична към тази реч; Манцин беше добър оратор и сам изпитваше особена неприязън към сенаторите и тяхното привилегировано положение. Отдавна беше забравено времето, когато плебсът си позволяваше да се противопоставя на Сената; ето защо мнозина негови представители, незаемащи висши длъжности, но все пак ползващи се с известно влияние, сериозно се тревожеха да не би участието им в управлението на Рим да стане напълно символично. Затова в този ден, в този миг всички застанаха на страната на Гай Марий. Той се радваше на съчувствие у народа, на подкрепа сред конниците, на желанието на десетина народни трибуни да натрият носа на Сената.

Сенатът се опита да отвърне на удара, като натовари със задачата да усмирят духовете всички по-представителни свои членове — плебеи, както и двамината патриции Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус — горещ защитник на честта на по-малкия си брат Прасчо, и новоизбрания първи консул Луций Касий Лонгин. Но Марк Емилий Скавър, родом патриций, който единствен можеше да наклони везните в полза на Сената, беше по принцип лишен от правото да говори пред плебейското събрание. Принуден да остане на стъпалата пред сградата на Сената и да гледа отдалеч насъбралото се множество, Скавър можеше само да слуша, безсилен да промени каквото и да било.

— Ще ни победят — предрече мрачно той на Фабий Максим Ебурн, също патриций. — Да му пикая на тоя Гай Марий!

Пикан-ненапикан, Гай Марий спечели. Неуморната кампания с писмата беше успяла по брилянтен начин да отблъсне от Метел абсолютно цялото конническо съсловие, както и средната класа, опетнявайки жестоко името му и почти лишавайки ги от всякакъв политически авторитет. Разбира се, след време той щеше да възвърне силите си — фамилията и личните му връзки бяха прекалено силни, за да не му помогнат. Но точно в този миг плебейското събрание, умело направлявано от Манцин, му отнемаше върховното командване в Африка, гласувайки един закон — прецедент в историята на Рим, според който за главнокомандващ трябваше да бъде назначен Гай Марий. И в мига, в който законът — по-точно казано плебисцитът — беше отбелязан върху таблиците, той беше отнесен в архива под храма, за да служи за пример на бъдещите поколения, случеше ли се и те да изпаднат в подобна ситуация. Защото бъдещето може би нямаше да познае такива силни и способни личности като Гай Марий, нито правдивата му кауза.

— Трябва да знаеш обаче — обясняваше Марий на Сула, след като законът вече беше приет, — че Метел никога няма да ми остави войниците си.

О, колко още трябваше да учи Сула, колко неща му убягваха — и то все такива, които един патриций Корнелий беше длъжен да знае! Понякога Сула си казваше отчаяно, че никога не ще смогне да научи всичко необходимо. Но друг път се замисляше какъв късмет е извадил да има за учител и началник не друг, а самия Гай Марий, и мисълта го успокояваше. Защото Марий нямаше навика да се впуска в подробни обяснения, а и никога не съдеше Сула за пълното му незнание — оставяше го сам да се образова, като задава въпросите, които го вълнуват.

— Но войниците не са ли се записали да водят война срещу Югурта? Не трябва ли да останат в Африка до завършването й?

— Възможно е, но само ако Метел го поиска. За целта ще трябва да обяви пред цялата армия, че всички са се записали на служба до края на военните действия и следователно свалянето му от върховното командване не означава, че и те трябва да го последват обратно в Италия. Работата е там, че никой не може да му попречи, ако реши да обяви, че именно той е наел легионерите в Африка и следователно срокът на тяхната служба там ще изтече, щом се прекратят и неговите пълномощия. Доколкото го познавам, тъкмо това и ще направи — ще ги разоръжи, ще ги качи на корабите и ще ги върне право в Италия.

— Което означава, че ще трябва да набираш нова армия — рече Сула, но се сети нещо и веднага попита: — Но нали би могъл да изчакаш легионите да се върнат у дома и отново да запишеш същите войници в своите списъци.

— Теоретически, да — съгласи се Марий. — За нещастие няма да ме оставят да го направя. Луций Касий ще тръгне на поход срещу Галия, където да се изправи срещу германите край Толоза. Това е задължително — никой от нас не иска половин милион германи да се настанят на по-малко от двеста километра от пътя за Испания, и то на самата граница на Римска Галия. Затова предполагам, че Касий вече е писал на Метел и го е помолил да запише легионите си за галската кампания, преди да напуснат Африка.

— Така значи стават тези работи — учуди се Сула.

— Точно така. Луций Касий е първи консул, поради което се ползва с предимства. Предлага му се пръв да избира какви войски да вземе. Безсъмнено Метел ще доведе със себе си в Италия своите добре подготвени и свикнали да водят военни действия части, а Касий на свой ред ще ги поведе към Трансалпийска Галия. Което означава, че ще трябва да започна отначало — отново да набирам доброволци, да ги обучавам, да ги екипирам, да им вдъхна нужния ентусиазъм за една победна война срещу Югурта — направи кисела гримаса Марий. — Това означава, че за годината на своето консулство няма да успея да организирам онази масирана офанзива срещу Югурта, която би ми била по силите, ако Метел беше оставил легионите си в Африка. В замяна на това още отсега ще трябва да работя за удължаването на собствените ми пълномощия в Африка за следващата година, иначе ще се издъня толкова здраво, че дори Прасчо ще изглежда герой в сравнение с мен.

— Но сега върху таблиците вече е записан онзи прецедент, който ще позволи за в бъдеще противниците ти на свой ред да те лишат от върховното командване — също както ти лиши Метел — въздъхна Сула. — Никак не е лесно, а? Досега не съм се замислял колко усилия са нужни на човек да осигури собственото си просъществуване, камо ли да увеличи могъществото и величието на Рим.

Думите му се сториха забавни на Марий; той се засмя доволно и го потупа приятелски по гърба.

— Не, Луций Корнелий, нищо никога не е лесно. Но тъкмо това придава и привкус, и смисъл на цялата работа! Кой истински кадърен и амбициозен човек ще иска да върви по права пътека? Колкото по-труден е пътят, колкото повече препятствия ти се изпречат, толкова повече удовлетворение получаваш от работата си.

Това би могло да се приеме за отговор, но само в личен план. Що се отнася до истински големия проблем за Сула обаче, той не можеше да се задоволи с подобно изказване.

— Вчера сам ми каза, че Италия е напълно изтощена. Толкова мъже са загинали, че наборните комисии вече не могат да попълнят числения състав на легионите само с римски граждани, а италийските съюзници от ден на ден се противят все повече и повече на пращането на войници за римската армия. Тогава защо мислиш, че ще успееш да събереш достатъчно войска, за да попълниш легионите си? Нали каза, че ти е невъзможно да сломиш съпротивата на Югурта с по-малко от четири легиона.

— Изчакай първо да стана консул, Луций Корнелий, и тогава ще разбереш.

Сула не успя да изкопчи нищо повече от своя началник.

Сула взе окончателното решение да промени живота си около Сатурналиите. В дните, когато Клитумна и Никополис живееха в къщата, празниците бяха време на смях и веселие и благодарение на тях всяка година си отиваше наистина щастливо. Робите се разполагаха на кушетките, щракаха с пръсти и пляскаха с ръце, а двете жени се надпреварваха да угаждат на капризите им, без да престават да се кикотят като малоумни. Всички се напиваха порядъчно, Сула освобождаваше мястото в общото си легло с Клитумна и Никополис, за да се намърда там някой техен избраник от прислугата, а сам се възползваше от дадената му привилегия да се поразшета из останалите кътчета на къщата. А след като Сатурналиите отминеха, нещата тръгваха постарому, и животът продължаваше, сякаш нищо не се е случило.

Но тази година заради брака си с Юлила Сула се отдаде на твърде различни изживявания. По време на Сатурналиите трябваше по цял ден да стои в съседната къща, сред семейството на Гай Юлий Цезар. И там празненствата продължаваха три дни и всичко се обръщаше с главата надолу — робите бяха обслужвани от собствениците си, разменяха си подаръчета и се усещаше, че всички в къщата са се постарали храната и пиенето да бъдат повече от обикновено. Но в действителност нищо не се беше променило. Горките роби стояха като на тръни върху кушетките в триклиния с каменни лица, сякаш превърнали се в статуи. Някои се усмихваха неловко на Марция и Цезар, които постоянно сновяха между триклиния и кухнята, за да носят на символичните си господари каквото бяха смогнали да им приготвят. Но никой дори и не помисляше да се напива, още по-малко — да изрече някоя реплика, която би рискувала да създаде трайно неудобство между прислугата и господарите, щом празненствата свършат.

Гай Марий и Юлия също присъстваха и, изглежда, възприемаха всичко около себе си като напълно нормално; но пък и Сула трябваше да отбележи с известно недоволство, че през цялото време, докато стоеше в дома на Гай Юлий Цезар, Гай Марий само внимаваше да не направи някоя погрешна стъпка, която би охладила отношенията му с тъстовете му.

— Ужасно мъчение — жална се Сула, след като на последната вечер двамата с Юлила най-сетне се сбогуваха със съседите си. В последно време той беше станал толкова внимателен с приказките и поведението си, че жена му дори не усети сарказма в репликата му.

— Не беше никак зле — възрази му тя, докато извървяваше редом с него няколкото метра от дома на родителите си до техния, където поради отсъствието на господарите робите бяха лишени от правото да бъдат обслужвани и просто се бяха отдали на тридневна почивка.

— Радвам се, че ти мислиш така — отвърна й Сула и залости вратата.

Юлила се протегна и широко се прозя.

— А утре е вечерята в чест на Крас Оратор. Да си призная, чакам я с нетърпение.

Съпругът й се спря насред атрия, стрелна я с поглед и попита:

— Защо смяташ, че и ти ще идваш?

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което чу.

— Но… но… мислех, че са канени и съпругите! — захленчи тя нещастно.

— Някои съпруги — поправи я Сула. — Не и ти.

— Но аз искам да отида! Всички само за това говорят, приятелките ми ще се скъсат от завист — вече им казах, че ще ходя!

— Толкова по-зле, Юлила, защото тая няма да я бъде.

Един от робите, явно леко пийнал, се показа на вратата на таблиния.

— А, хубаво, ето ви и вас! — затътри се той към господарите си. — Донесете ми малко вина и по-бързо.

— Сатурналиите свършиха — отговори му Сула с най-спокоен глас. — А сега можеш да се махаш.

Което и направи робът, изтрезнял на бърза ръка.

— Защо си в такова отвратително настроение? — запита Юлила, след като двамата се прибраха в спалнята си.

— Не съм — отрече той и като застана зад нея, прокара ръце по тялото й.

Тя се отдръпна.

— Остави ме!

— Сега пък какво има?

— Искам да отида на вечерята на Крас Оратор!

— Искаш, но не може.

— Защо?

— Защото — опита се Сула да й обясни по човешки — това не е място, на което баща ти би се радвал да те види, а няколкото жени, които ще присъстват, също не са онези, с които той би ти препоръчал да се срещаш.

— Но нали вече не завися от него и мога да правя всичко, което си поискам — упорстваше тя.

— Много добре знаеш, че не е така. Мина от ръцете на баща си в моите. А аз ти казвам, че няма да идваш с мен.

Без да каже думичка повече, Юлила се наведе, събра одеждите си от пода и като наметна стройното си тяло с първата й попаднала дреха, излезе от стаята.

— Прав ти път! — извика подире й Сула.

На сутринта благоверната му се държа хладно с него, което изобщо не го трогна, а вечерта, когато той тръгваше за вечерята на Крас Оратор, не благоволи да го изпрати.

— Малка глезла — промърмори Сула.

Подобно скарване би трябвало да му се стори забавно; това, че сега не му беше никак весело, не се дължеше на скарването, а на нещо друго, залегнало в съзнанието му много по-дълбоко от Юлила. Мисълта, че му предстои да вечеря в богатия дом на аукционера Квинт Граний, който беше фактическият организатор на празненството, не можеше с нищо да го развълнува. Когато получи поканата, в първия момент Сула се почувства щастлив, защото си каза, че това е предложение за приятелство от страна на един много влиятелен кръг млади сенатори; после обаче, когато до ушите му достигнаха слуховете за предстоящото празненство, трябваше да признае пред себе си, че е бил поканен не за друго, а заради тъмното му минало, което го превръщаше в истински рядка и ценна птица в очите на аристокрацията.

Сетне се замисли за капана, в който сам се беше вкарал, вземайки за жена Юлила и влизайки в средата на онези, с които по принцип трябваше да се чувства равен заради кръвта в жилите си. Защото това се оказа наистина капан. И докато му беше съдено да живее в Рим, никога нямаше да се освободи от хватката му. Сула не беше в положението на един Крас Оратор, който се ползваше с такова влияние сред сенаторите, че можеше да си позволи да присъства на всяко от онези аристократични увеселения, организирани с една-единствена цел — да се предизвиква законът за лукса, издаден не от друг, а от собствения му баща, — и да не очерни репутацията си. Никой нямаше да посмее да го изхвърли от Сената, още повече че сега го бяха избрали и за народен трибун, така че той спокойно можеше да играе ролята на вулгарния простак от ниските слоеве и да се възползва от съмнителните услуги на хора като аукционера Квинт Граний.

Щом Сула влезе в просторния триклиний, моментално забеляза Колубра, която му се усмихна над ръба на златната си чаша и му направи знак да се излегне до нея на кушетката. „Прав бях — рече си с горчивина той. — Тук съм, защото ме имат за по-особен.“ Усмихна се в отговор на Колубра, отпусна се на кушетката и мигом стана обект на вниманието на цяла тълпа от угодничещи роби. Събирането беше всичко друго, но не интимно. Помещението беше буквално претъпкано с кушетки — поне шейсет гости нямаше да се откажат от случая да поздравят Крас Оратор за избирането му за народен трибун. Но, както си каза Сула, докато се наместваше по-удобно до Колубра, Квинт Граний бе лишен от способността да организира истинско веселие.

Когато си тръгна шест часа по-късно — а това означаваше, че е бил от най-бързо напусналите гости, — Сула беше пиян, а настроението му периодично се сменяше: от примирение със съдбата до онази мрачна и тежка депресия, в която преди време беше решил, че няма никога повече да изпадне; дори триумфалното му влизане във висшите среди не се оказваше лек против нея. Чувстваше се излъган, безпомощен и както изведнъж си даде сметка — ужасно самотен. С цялото си същество копнееше за някого, който хем да го обича, хем да е способен да се забавлява с него, човек, в чиято компания да се смее, без да се съобразява с положението му — човек, изцяло негов. Копнееше за някого с черни очи, с черни къдрици и с най-сладкото дупе на земята.

Обърна се право по посока жилището на Сцилакс, актьора, и сякаш изведнъж му изникнаха криле — криле, които го отнасяха напред, без дори да му оставят време да се замисли над опасните последици, които една такава авантюра можеше да донесе. Постъпката му беше, разбира се, твърде непредпазлива, направо глупава. При това Сцилакс щеше да е там, щеше да изпие една-две чаши вино с него, щяха да си побъбрят известно време глупости, а момчето щеше да стои настрани и само очите на Сула щяха да шарят по красивото му тяло. И двамата щяха да бъдат лишени от възможността да си кажат каквото и да било. Посещението щеше да бъде просто приятелска визита, нищо повече.

Но Фортуна продължаваше да му се усмихва. Метробий беше сам вкъщи, изоставен за наказание от Сцилакс, който беше отишъл на гости у приятели в Анциум. Метробий беше сам. И се радваше, че го вижда! И беше изпълнен с любов, с жажда, със страст, с горест… Когато и страстта, и гладът и на двамата бяха задоволени, Сула положи момчето на коленете си и нежно го прегърна, едва сдържайки сълзите си.

— Много време прекарах в този свят — рече той. — Боговете са ми свидетели колко ми липсва сега!

— И как ми липсваш ти на мен! — добави момчето, притискайки се по-силно до него.

Настъпи мълчание; Метробий усещаше как Сула с мъка преглъща сълзите си и му се искаше да го види как плаче. Но той никога не плачеше.

— Какво е станало, Луций Корнелий? — най-сетне попита момчето.

— Скучно ми е — отвърна му Сула, започнал да се съвзема. — Тези всичките хора по върховете са такива лицемери и в същото време толкова тъпи! На публично място маниерничат и произнасят пусти фрази — а после, докато мислят, че никой не ги вижда, се отдават на мръсни удоволствия… толкова ми е гадно, че направо ми се иска да ги заплюя всички.

— Мислех си, че ще бъдеш щастлив — каза Метробий, едва ли не доволно.

— И аз така мислех — жална се още веднъж Сула и потъна отново в мълчание.

— Защо идваш точно днес?

— О, защото бях на празненство.

— И не беше ли хубаво?

— Не и от наша гледна точка, момче. За тях събирането представляваше истински успех. Но на мен ми се искаше да се забавлявам. После, като си тръгвах за вкъщи, изведнъж си дадох сметка, че сред цялата компания нямаше нито един, с когото бих могъл да си кажа нещо смешно. Нито един!

— Освен мен — отбеляза Метробий и вдигна глава. — Няма ли да кажеш нещо повече за празника?

— Знаеш кои са Лициний Красите, нали?

Метробий впери поглед в ръцете си.

— Аз съм просто едно момче, което си изкарва хляба в комедиен театър. Откъде ще познавам знатните фамилии?

— Фамилията на Лициний Красите е излъчвала римски консули, а от време на време и по някой върховен понтифекс от векове! Те са баснословно богат род, но се делят на два вида — едните въздържани във всичко, а другите — разхайтени, пак във всичко. Е, бащата на въпросния Крас Оратор беше от най-въздържаните и именно той записа върху таблиците онзи смехотворен закон за лукса — нали го знаеш?

— Да не се използват златни прибори, да не се носят пурпурни дрехи, да не се ядат стриди, да не се пие вносно вино, нали за това ставаше дума?

— Точно така. Но самият Крас Оратор, който, изглежда, не се е разбирал много добре с баща си, обожава всякакъв възможен лукс. А пък Квинт Граний, аукционерът, моли Крас Оратор за някои политически услуги — сега, след като го избраха за народен трибун, — така че седнал и организирал тържество в чест на Крас Оратор. Темата — допълни Сула не така равнодушно — беше в най-общи линии: „Да правим напук на лекс Лициния сумптуария!“

— И затова ли те бяха поканили?

— Бях поканен, защото по всичко изглежда, че във висшите среди — така де, в средите, в които движи Крас Оратор, а донякъде и Квинт Граний — на мен се гледа като на странна птица, хем съм от високо потекло, хем съм израснал в низините. Нищо чудно да са се надявали, че ще се съблека гол и ще им изпея няколко мръсни песнички, докато обладавам пред погледите им Колубра.

— Колубра?

— Колубра.

Метробий чак подсвирна от смайване.

— Ама ти се движиш в интересно общество, Луций Корнелий! Та за нея се говори, че получавала за ирумацио цял сребърен талант.

— Може и така да е, но на мен ми предложи същото, без да ми иска нищо — усмихна се Сула. — Отказах й.

Момчето потръпна.

— О, Луций Корнелий, това, че си влязъл във висшите кръгове, не е причина отсега да си създаваш врагове! Жени като Колубра имат огромна власт.

По лицето на Сула се изписа дълбоко отвращение.

— Пфу! Да им пикая на фасона!

— Това сигурно би им се харесало — рече Метробий замислено.

Тук улучи, защото Сула прихна да се смее и реши да му разкаже по-подробно за вечерта си.

— На празника присъстваха и няколко жени — все сенаторски съпруги, от онези празноглави авантюристки, чиито мъже са под чехъл. Присъстваха две Клавдии и една маскирана дама, която държеше да я наричаме Аспазия, но всъщност съм сигурен, че беше Лициния — братовчедката на Крас Оратор — спомняш ли си, навремето лягах от време на време с нея?

— Да — навъсено кимна Метробий.

— Накъдето и да се обърнеш, очите ти срещат злато и тирски пурпур — продължи разказа си Сула. — Дори кърпите за бърсане бяха от тирски пурпур, извезани със злато! Да беше видял как робът, дето отговаря за сервирането, чака господарят му да се обърне на другата страна, за да извади по-обикновен парцал и да обърше разлялото се киантско вино — естествено, че златовезаните кърпи за нищо не ставаха.

— Ти самият сигурно си бил потресен — предположи Метробий.

— Наистина — въздъхна Сула и продължи да разправя. — Покривките на кушетките бяха обшити с бисери. Няма лъжа! Всички гости до един си откъсваха по някой бисер с надеждата, че няма да ги видят, но от толкова лакомия накрая не остана ни един. Изсипваха ги в златовезаните кърпи, които връзваха за краищата, да не изпадне ценното съдържание, и си ги прибираха. Нищо, че всеки можеше да си купи същото количество перли от пазара и дори да не погледне колко пари са му взели.

— Освен теб — тихо се обади Метробий и отметна кичура коса, който скриваше челото на Сула. — Ти не си си откраднал нито една.

— По-скоро бих умрял — вдигна рамене той. — Пък и те не бяха кой знае колко качествени.

Момчето се закиска.

— Без уточнения! Харесваш ми, когато се представяш за мъж.

Сула се усмихна и го целуна.

— А ти за такъв ли ме мислиш?

— За такъв. Какво ядохте?

— Приготвена навън храна. Дори кухнята на Граний не би могла да устои на глада на шейсет — е, да речем петдесет и девет — лакомници. За пръв път виждам такова нещо. Кокоши яйца, повечето с по два жълтъка, яйца от лебед, яйца от гъска, яйца от патица, яйца от морски птици, че дори и няколко яйца с позлатени черупки. Крави вимета с пълнеж; месо от пилета, угоявани с меденки, обилно полято с фалернско вино; охлюви, докарани специално от Лигурия; стриди, извадени преди часове от морето при Бая; а във въздуха се носеше толкова силна миризма на екзотични подправки, че за малко да се разкихам.

Метробий усещаше, че Сула изпитва нужда да злослови по адрес на всичко, и се чудеше в какъв ли странен свят е попаднал възлюбеният му. Явно, че това, което сега чуваше, по нищо не е приличало на онова, което Сула си е представял преди — макар че Метробий си нямаше и понятие какво точно е било то. Защото Сула нямаше навика да говори. Никога не го беше имал. До този миг. Сега изневиделица се появяваше и започваше да излива всичко, което му се беше насъбрало! Метробий вече се беше примирил веднъж завинаги, че няма да види повече любимото лице, освен може би случайно и отдалеч. А ето, че съвсем неочаквано Сула се беше появил на вратата му в ужасен вид… Имаше нужда от любов. Но и от утешение. Той, Сула! Колко ли самотен се е чувствал!

— Какво друго имаше? — попита, само и само приятелят му да не млъква.

Сула вдигна златисточервената си вежда съучастнически. Черната линия на стибия се беше изтрила отдавна.

— Както се оказа, основното блюдо тепърва се очакваше. Робите го внесоха върху възглавница от тирски пурпур и в златен поднос, осеян със скъпоценни камъни — огромен тибърски костур, който в главата много точно напомняше на злобен мастиф, пребит до смърт с камшик. Подносът обиколи на няколко пъти тържествено помещението, като по страхопочитанието, с което всички го гледаха, човек можеше да си помисли, че са влезли жреците да отдадат почит на дванадесетте богове. И то за някаква си риба!

Метробий смръщи чело.

— Какво представлява костурът?

Сула отметна глава, за да го изгледа по-добре.

— Как какво представлява? Костур.

— Не се сещам. Може и да не съм ял.

Сула се замисли и промълви.

— Нищо чудно наистина да не си ял. Костурите се смятат за голям деликатес и един беден комедиен актьор трудно би си ги позволил. Нека само ти обясня, млади Метробий, че всеки глупак от висшите кръгове в Рим, който живее със самочувствието на голям гастроном, изпада в същински екстаз само при мисълта за тибърски костур. Но всъщност тези риби ги ловят между Дървения мост и Понс Емилиус, където костурите плуват, къпейки се във водите на римската канализация и се тъпчат с лайната на римските граждани — и то до такава степен, че дори не благоволяват да погледнат стръвта, която им хвърлят въдичарите. Те смърдят на лайна и имат вкус на лайна, и изобщо да ядеш такова нещо, е равностойно да ядеш лайна. Но на Квинт Граний и Крас Оратор така им потекоха лигите при вида на рибата, сякаш тибърският костур не е просто една най-обикновена речна риба, която от ядене на тонове нечистотии дори е забравила да плува, ами напротив, влиза в съставките на нектара и амброзията на боговете!

Тук на Метробий му стана весело и тихичко се закикоти.

— Добре го казах! — зарадва се на свой ред Сула и прихна да се смее. — Ох, само да ги беше видял всички тези кухоглави тъпаци! Наричат се висшето общество на Рим, а всъщност си прекарват времето да се тъпчат с римските лайна… — наложи му се да замълчи, защото от смях му беше секнал дъхът. — Не бих да могъл да изтрая и един-единствен ден с тях. Един-единствен час.

Отново се умълча, сетне продължи:

— Пиян съм. Всичко е заради тези ужасни Сатурналии.

— Ужасни Сатурналии?

— Скучни, досадни… ужасни… какво значение има? Просто ги прекарах сред друга част от висшите слоеве в римското общество, Метробий, където нещата доста се различават от простотиите на Крас Оратор, но пак си остават убийствено скучни. Скучни, скучни, скучни! — вдигна рамене в погнуса Сула. — Но нищо, догодина отивам в Нумидия, където ще имам много задачи. Само дето не мога повече да чакам! Рим без теб… без старите ми приятели… е просто нещо непоносимо — чак потръпна при тези си думи той. — Пиян съм Метробий. Не би трябвало да съм тук. Но да знаеш колко ми е приятно, че те виждам отново!

— Знам само колко ми е приятно да те видя — на свой ред заяви Метробий.

— Но гласът ти мутира — изненада се Сула.

— И бих казал, че малко късно. Вече съм на седемнайсет, Луций Корнелий. За щастие съм дребничък за възрастта си, а Сцилакс ме е научил как да си правя гласа по-тънък. Но напоследък започвам да забравям. Все по-трудно ми е да го контролирам. Скоро ще започна да се бръсна.

— Седемнайсет!

Метробий се изхлузи от скута на Сула и застана срещу него. Изгледа го тъжно и му подаде ръка.

— Хайде! Можеш да останеш още малко при мен. Ще успееш да се върнеш вкъщи, преди да се е зазорило.

Сула също се надигна, макар и трудно.

— Ще остана — съгласи се той. — Но за последно. Повече никога няма да се видим.

— Знам — рече Метробий. Пое ръката на гостенина си и я положи върху рамото си. — Догодина ще бъдеш в Нумидия и ще бъдеш щастлив.

4

Година четвърта (107 г. пр.Хр.)

В консулството на Луций Касий Лонгин и Гай Марий (I)

Никога един консул не е зависел толкова много от своята длъжност, колкото Гай Марий след първото му избиране. Беше подходил към встъпването си в длъжност на Нова година, уверен, че след прекараната безсънна нощ в храма всички знамения са в негова полза и че белият бик, който щеше да принесе в жертва на боговете, се е наситил с упойващия фураж. Със своята тържествена и надменна осанка Марий изглеждаше самото въплъщение на римския консул — внушителен на ръст, внушителен на вид, смазващ всички около себе си с излъчваното достойнство. За разлика от него първият консул, Луций Касий Лонгин, беше нисък и набит, губеше се в тогата си и по нищо не можеше да съперничи на колегата си, който по правило трябваше да стои в сянката му.

А днес най-сетне бе денят, когато Луций Корнелий Сула можеше да се загърне в сенаторската туника с широката пурпурна ивица на дясното рамо и да придружи своя консул Марий в качеството си на квестор.

Макар че не той щеше да получи фасциите за месец януари — сноповете, навързани с морави ленти, по традиция се полагаха най-напред на първия консул, в случая Касий, който щеше да ги предаде на колегата си при февруарските календи, — Марий не се поколеба да свика Сената още на другия ден.

— В този миг — обърна се той към насъбралите се сенатори, малцина от които си бяха позволили лукса да отсъстват, защото на човек като него не можеше да се има доверие — Рим е принуден да води войни на поне три различни фронта, ако изключим Испания. Трябват ни войници да се сражават срещу Югурта, срещу скордиските в Македония, срещу германите в Галия. Но за петнадесетте години, изминали от смъртта на Гай Гракх, ние с лека ръка пропиляхме живота на шестдесет хиляди римски воини, загинали по различните бойни полета. Хиляди други са негодни за по-нататъшна служба. Нека повторя, уважаеми назначени отци — за петнадесет години шестдесет хиляди загинали. Та за този период не се е сменило и едно цяло поколение.

Сенатът посрещна думите му с гробно мълчание; сред седящите срещу Марий беше и Марк Юний Силан, по чиято вина преди по-малко от две години бяха загинали около една трета от войниците, споменати току-що, и който все още се защищаваше от обвиненията в държавна измяна. Досега никой не беше посмял да назове пред Сената истинския брой на загиналите, но сега, ако някой изпитваше недоверие към казаното от Марий, то беше, защото и неговите сметки звучаха леко занижени. И все пак споменатата цифра беше толкова ужасяваща, че дори и провинциалният латински на Марий сякаш упойваше сенаторите и ги лишаваше от способността да говорят.

— Вече ни е трудно да попълним числения състав на легионите — продължи той, — и то по една много проста причина — нямаме нужните хора за целта. Намаляването броя на римските граждани и на хората с латински права върви с главозамайваща скорост, но още по-тежко е положението при италийските ни съюзници. Дори да свикаме под знамената всички годни да носят оръжие на юг от Арн, пак няма да съберем нужните легиони за продължаване военните действия през тази година. По всичко личи, че африканската армия, включваща в състава си шест легиона, ще се завърне в Италия начело с Квинт Цецилий Метел и ще бъде използвана от моя дълбоко уважаван колега Луций Касий за похода му срещу германите в Трансалпийска Галия. Македонските легиони са също добре екипирани, войниците вече са получили статут на ветерани и вярвам, че ще продължат да се сражават, както знаят, под командването на Марк Минуций и неговия по-млад брат.

Марий се спря, за да си поеме дъх; дори и сега никой от сенаторите не посмя да се обади.

— Но съществува проблемът как да се сформира нова африканска армия. Квинт Цецилий Метел разполагаше с шест боеспособни легиона под свое командване; предполагам, че ако се наложи, бих могъл да съкратя броя им на четири. Работата е там, че Рим няма откъде да ми намери тези четири легиона! В момента Рим не разполага с един-единствен легион в резерв! За да освежа паметта ви, ще ви прочета пълния списък на хората, които трябва да включва една армия, състояща се от четири легиона.

На Гай Марий дори не му се наложи да се консултира с бележките си — само по памет можеше да цитира с най-голяма точност нужните цифри, без да слиза от подиума, поставен специално пред куриатния му стол от слонова кост.

— За да бъде в пълна боеспособност, един легион трябва да включва 5120 пехотинци, 1280 души свободни, спомагателни, невъоръжени части и още 1000 роби. Освен това нужна е конница — 2000 души въоръжена конница и още 2000 спомагателни части, общо свободни и роби, които да я поддържат. Следователно съм изправен пред задачата да намеря 20 480 пехотинци, 5120 свободни и 4000 роби, които да попълнят състава на спомагателните части, 2000 конници и още 2000 души за спомагателните части, прикрепени към конницата.

Очите на Марий зашариха по лицата на сенаторите.

— Да се набират хора за спомагателните отряди никога не е представлявало трудност, няма да представлява и сега. За тях не съществуват никакви имуществени разграничения и дори един невъоръжен легионер да бъде беден като последния изполичар, той пак ще отиде на война. С конницата също няма да имаме кой знае какви грижи, тъй като отдавна и Рим, и Италия са престанали да учат младежите си на изкуството да воюват на кон — както винаги ще прибегнем до услугите на македони, траки, лигури или дори, ако трябва, на гали от териториите на север от Алпите, които ще доведат със себе си не само конете, но и нужните им помагачи.

Марий отново се спря, този път за по-дълго, тъй като искаше да види реакцията по лицата на определени хора: Скавър, неуспелия кандидат за консул Катул Цезар, Метел Далматик Понтифекс Максимус, Гай Мемий, Луций Калпурний Пизон Цезонин, Сципион Назика, Гней Домиций Ахенобарб. От това, как щяха да възприемат думите му, зависеше съгласието или несъгласието на всички останали.

— Земята ни не е щедра в своите блага, уважаеми назначени отци. Когато навремето изгонихме своите царе, отхвърлихме освен властта им и самата идея, че държавата трябва да плаща на войската. По тази причина ограничихме военната служба само за онези, които владееха достатъчно собственост, за да могат сами да си осигурят оръжие, доспехи и всичко друго, необходимо на войника, и тези ограничения важат и до днес за всички — римляни, латини, италийци. Онзи, който притежава собственост, ще я защищава. За него не е без значение дали държавата ще оцелее и дали собствеността му ще бъде отнета. Напротив, ще се бие с цяло сърце, за да брани и едното, и другото. Именно по тази причина ни беше толкова трудно да възприемем идеята за създаване на една отвъдморска империя и ни трябваше толкова време да се съгласим с организирането на нашите провинции.

Но след смъртта на Персей опитите ни да дадем на Македония самоуправления се провалиха напълно, защото през цялата си история македоните не бяха познали друг начин на управление от едноличната царска власт. И за това трябваше да нахлуем в Македония и да я превърнем в наша провинция, тъй като Рим не можеше да си позволи да остави западния й бряг на произвола, превръщайки го в лесна плячка на всякакви варварски племена. Разгромът на Картаген пък ни принуди да поемем управлението на неговите владения в Испания от страх те да не станат изведнъж притежание на друг. Оставихме огромната част от владенията на победените в ръцете на нумидийските царе, а за себе си запазихме само малката територия около самия Картаген — за да се застраховаме срещу евентуалното му възраждане… но вижте какво стана с Нумидия, и то само заради собствената ни щедрост! Сега се виждаме принудени да водим нова война в Африка, за да опазим собствените си скромни владения там и да смажем експанзионистичната политика на един-единствен човек — Югурта. Какво излиза, назначени отци, един-единствен човек да насочи интересите си срещу нас и ни е трудно да го спрем! На смъртното си легло цар Атал ни завеща Азия, а ние все още нямаме волята да поемем управническите отговорности там! Гней Домиций Ахенобарб разчисти целия бряг на Галий между Лигурия и Близка Испания, така че да имаме безопасен, наш коридор между Италия и Испания, по който да прехвърляме войските си, но това ни принуди да създадем още една провинция.

Марий се покашля, но сенаторите отново не обелиха нито дума.

— Сега нашите хора трябва да воюват далеч от Италия. Не се връщат с години по домовете си, принудени са да зарежат къща, семейство и земя, жените им изневеряват, няма обаче кой да им направи деца. И като следствие от това виждаме все по-малко и по-малко доброволци, а нуждата от войници нараства. Никой, който държи на стопанството си или иска да води търговия, няма да се съгласи доброволно да го отделят от дома му за пет, шест, дори седем години! Но дори когато срокът на службата му изтече, римлянинът пак не може да е сигурен, че няма да го извикат отново в армията, щом доброволците съвсем изчезнат.

Гласът му ставаше все по-мрачен.

— Но това, което си остава най-важно за нас, е смъртта на толкова много хора за последните петнадесет години! Всички тях няма кой да замести. В Италия няма повече мъже, годни да носят оръжие и които същевременно да отговарят на изискванията за собственост според традиционния устав на римската армия.

Гласът на Марий се издигна високо и заехтя между голите стени на античното здание, построено още от цар Тулий Хостилий.

— Е, вярно е, че още от времето на втората война срещу Картаген офицерите, набиращи армията, започваха да заобикалят правилата и вземаха на служба хора, които не отговаряха съвсем на изискванията за собственост. А след гибелта на армията на Карбон Младши преди шест години започнахме да приемаме в редиците и хора, които не можеха да си позволят дори цената на доспехите си, камо ли на цялата екипировка, нужна им за походите… Но това се вършеше скрито, никой не го одобряваше и изобщо си оставаше мярка само за съвсем краен случай.

Тези дни, назначени отци, отдавна отминаха. Аз, Гай Марий, консул на римския Сенат и народ, сега публично обявявам пред всички членове на този Сенат, че смятам да набирам доброволци, не да викам в армията хора, които най-много от всичко биха желали да останат по домовете си! И откъде ще намеря тези двадесет хиляди доброволци, питате се вие? Отговорът е много прост! Сред пролетариите, сред онези, които са на най-ниското стъпало на обществената ни система, сред онези, които са толкова бедни, че не могат да се впишат и в последната от петте състоятелни класи… Ще търся своите доброволци сред онези, които нямат пари, нямат имоти и най-често нямат дори постоянна работа, ще търся моите доброволци сред онези, на които досега никога не се е давала и най-малката възможност да се бият за родината си, да се бият за Рим!

Сред сенаторите се надигна тревожен шепот, който скоро прерасна във вълна от гласове, а тези гласове на свой ред се сляха в мощен хор, който разтърси стените на сградата:

— Не! Не! Не!

Марий обаче остана невъзмутим и търпеливо изчака сенаторите да се успокоят, макар ясно да виждаше как някои открито му показват юмруци, как други се изчервяват като раци от негодувание, как трети блъскат гневно сгъваемите си столове назад, скачайки на крака като ужилени и размахвайки полите на тогите си, като че ли в залата изведнъж кой знае откъде е задухал силен вятър.

Но най-накрая духовете се поуспокоиха, залата отново затихна и колкото и да бяха разгневени, дори смаяни от чутото, всички се върнаха по местата си, за да изслушат докрай новоизбрания консул — любопитството е силно оръжие в ръцете на онзи, който знае как да се възползва от него.

— Можете да крещите, да викате и да виете, ако щете, но от това оцетът няма да стане на вино! — на свой ред изрева с цяло гърло Марий, за да му се чуе гласът сред суматохата. — Но аз съм тук, за да ви дам да разберете, че такива са моите намерения и точно така смятам да постъпя! И при това нямам ни най-малка нужда от вашето позволение! Върху таблиците няма записан закон, който да ми го забранява, но бъдете сигурни, че само след няколко дни ще има такъв, който изрично да ми го разрешава! Той ще гласи, че всеки законно избран висш магистрат, който изпитва спешно нужда от войници, може да ги набира сред капите цензи, сред пролетариите. Защото аз, уважаеми сенатори, ще отнеса случая в народното събрание!

— Никога! — извика Далматик.

— Само през трупа ми! — кресна Сципион Назика.

— Не! Не! Не! — отново загърмяха в хор всички останали.

— Чакайте! — отчаяно се опитваше да надвика колегите си Скавър. — Чакайте, чакайте, нека му възразя!

Но никой не го чуваше. Курия Хостилия, зданието, в което Сенатът беше заседавал от самото установяване на републиката, се тресеше из основи от виковете и крясъците на разгневените сенатори.

— Хайде да се махаме! — каза на символичното си обкръжение Марий, и се изниза от сградата, последван от квестора Сула и народния трибун Тит Манлий Манцин.

Още при първите знаци за назряващата буря, Форумът се беше изпълнил с народ, но в действителност Кладенецът на Комициите беше претъпкан с Мариеви поддръжници още от по-рано. Всички чакаха консула Марий и народния трибун Манцин да излязат от Курията и да притичат до рострата, която се намираше от другата страна на Кладенеца; квесторът Сула, родом патриций, трябваше да остане на стъпалата пред Сената и оттам да наблюдава какво ще се случи.

— Слушайте всички! — проехтя гласът на Манцин. — Свиквам плебейското събрание! Обявявам началото на конциото, на предварителните обсъждания!

Гай Марий се качи на ораторската трибуна точно пред рострата и се обърна по такъв начин, че едновременно да гледа към комициите и към отвореното пространство на Форума; онези, които трябваше да го слушат от стъпалата на Курията, трябваше да гледат гърба му, а когато повечето сенатори — с изключение на малцината патриции — си запробиваха път през трибуните на Кладенеца към мястото, откъдето можеха да наблюдават лицето на Марий и съответно да го предизвикват и освиркват, на пътя им изведнъж застана плътна верига от телата на Мариевите клиенти и най-ревностни поддръжници, които всячески се мъчеха да попречат на сенаторите да излязат отпред. Дочуха се ругатни, заиграха юмруци, разнесоха се заплахи, но така или иначе Мариевите хора удържаха позицията си. Само деветте останали народни трибуни бяха допуснати до рострата, където застанаха зад Марий със сурови лица, но вътрешно се питаха дали е възможно точно в този миг да наложат вето и същевременно да останат живи.

— Народе на Рим, обвиняват ме, че не мога да сторя нищо, за да спася града ни от унищожение! — крещеше той на тълпата. — Защото сега Рим повече от всичко друго се нуждае от войници! От всички страни сме обградени от врагове, но въпреки това благородните отци от Сената както обикновено повече ги е грижа да опазят своето наследено от предците им право да управляват, отколкото да осигурят живот и бъдеще за Рим! Именно те, народе на Рим, изстискаха докрай кръвта на римляни, латини и италийци чрез своята безсъвестна, експлоатация на онези пет обществени класи, които открай време са представлявали римската армия! Защото мога с чиста съвест да ви заявя, че всички тези мъже, които трябваше да представляват петте класи, вече ги няма! Някои загинаха по бойните полета заради алчността, арогантността и отчайващото безразсъдство на не един и двама консули, други оцеляха, но се върнаха по домовете си болни и осакатени и повече не стават за войници, всички останали и до ден-днешен са в легионите, без никаква надежда да ги напуснат!

Но съществува и друг, неизползван досега източник на военна сила, при това на войници, които изгарят от готовност и желание да служат на Рим! Имам предвид пролетариите, онези римски граждани или жители на Италия, които са твърде бедни, за да имат право на глас в центуриите, за да владеят земя или да се занимават с търговия, твърде бедни, за да си позволят пълно бойно снаряжение! Но крайно време е, народе на Рим, тези хиляди мъже да бъдат призовани за нещо велико, и то в името на Рим, вместо да продължават да се блъскат на опашки за евтино зърно, да се стичат на тълпи в Цирка, когато има зрелища, и да създават синове и дъщери, които не могат да изхранят! Това, че те не могат да си позволят да притежават дори един роб, не ни дава право да ги считаме за недостойни! Убеден съм, че никой от тях не обича Рим по-малко от който и да било по-заможен гражданин! В действителност вярвам, че тяхната любов и преданост към Рим са много по-искрени и лишени от задна мисъл, отколкото привидната преданост и любовта по сметка, с която са обвързани със своята родина повечето от достопочтените членове на Сената!

Ораторът негодуващо скочи на крака и разпери ръце, сякаш да прегърне цял Рим.

— Ето ме тук, заедно с колегията на народните трибуни зад себе си, за да поискам от теб, народе, онези пълномощия, които Сенатът отказа да ми даде! Искам правото да прибягна до военния потенциал на пролетариите! Искам да превърна пролетариите, които толкова време сме считали за непотребни, в истински войници, които смело да се сражават в римските легиони! Искам да им предложа достойна и почтена работа — нещо повече от обикновените занаяти, с които при малко повече шанс биха могли да се захванат; да предложа бъдеще за тях, както и за семействата им, да им дам възможност сами да си извоюват почести и престиж и със собствени сили да си запробиват път напред! Искам да им дам шанс да се почувстват хора с достойнство и собствена цена, да дадат своя дял за по-нататъшното въздигане на Великия Рим!

Марий млъкна; множеството пред него не смееше да продума — всички смаяно наблюдаваха суровото му лице, облещените му очи, решително вдигнатата брадичка и гордо изпъчените му гърди.

— Назначените отци в Сената отказват да признаят на тези хиляди люде правото да опитат нещо по-добро! Отказват и на мен правото да се възползвам от техните услуги, от тяхната преданост, от тяхната любов към Рим! И защо? Защото обичат Рим повече, отколкото аз? Не! Защото обичат себе си и своята класа повече от Рим или от каквото и да било друго! И затова дойдох тук пред теб, народе, за да поискам да ми дадеш — на мен и на Рим — това, което Сенатът ми отказва! Дай ми капите цензи, народе на Рим! Дай ми най-скромните, най-невзрачните! Дай ми възможност да ги превърна в граждани, с които Рим би се гордял, в граждани, които ще бъдат екипирани, обучавани и заплащани от държавата, за да служат на същата тази държава с цялата си душа! Ще ми дадеш ли каквото искам? Ще дадеш ли на Рим онова, от което се нуждае?

При тези му заключителни слова насъбралите се хора изведнъж се размърдаха, започнаха да викат, да го поздравяват, да тропат с крака, щастливи, че изведнъж им се дава възможност с един замах да сринат една хилядолетна традиция. Деветте народни трибуни се спогледаха и без да си кажат нито дума, решиха, че няма да наложат вето, и на деветте им беше скъп животът.

— Гай Марий — започна своята реч пред Сената Марк Емилий Скавър, след като лекс Манлия беше приета, за да упълномощи действащите консули да набират доброволци сред капите цензи — е един хищен, кръвожаден звяр, който вече от доста време вилнее на свобода из Рим! Гай Марий е коварен паразит, загнездил се в тялото на Сената! Гай Марий е единственият, но затова пък красноречив пример защо, назначени отци, трябва да затворим веднъж завинаги своите редици за Новите хора, без да ги допускаме да седнат дори в дъното на тази зала, уважавана от десетки поколения римляни! Какво, питам ви аз, знае един Гай Марий за природата на Рим, за безсмъртните идеали, които съпровождат традициите в управлението му?

Аз съм принцепс сенатус и през всичките години, прекарани от мен като член на тази институция, която искрено обичам, защото именно тя въплъщава духа на Рим, такъв какъвто е, никога не съм се срещал с друг толкова коварен, толкова опасен човек, колкото този пладнешки разбойник Гай Марий! Само за три месеца той на два пъти отне от Сената неговите свещени прерогативи и ги смачка по най-унизителен начин пред набързо и нескопосано издигнатия олтар на народа! Първо, той има наглостта да анулира нашия сенатски декрет, с който се удължаваха пълномощията на Квинт Цецилий Метел като главнокомандващ в Африка, а сега, за да задоволи своите болни амбиции, се възползва от непросветеността на народа, за да се сдобие с едно новоизмислено право да набира войници по начин, който е неестествен, неоправдан от никаква логика, даващ простор на личната му безотговорност, и следователно напълно неприемлив!

От години не бяха присъствали толкова хора на заседание; от тристате живи сенатори в Курията бяха дошли повече от двеста и осемдесет, буквално измъкнати от домовете им — някои дори от болничните им легла — от Скавър и сподвижниците му. Бяха насядали по трите реда трибуни, опасващи Курия Хостилия, върху малките си сгъваеми столчета и напомняха огромно ято снежнобели кокошки, които са се наредили една до друга да мътят в гнездата си — ако не бяха пурпурните ръбове на консуларните и преторните сенатори, нищо чудно човек да си загубеше зрението от толкова ослепително бяло. Десетимата народни трибуни седяха важно на дървената пейка в средата на залата, от едната им страна, изолирани от останалите си колеги, се разполагаха върху издигнатите върху специални подиуми столове от изящно резбована слонова кост магистратите, притежаващи империум — двамата куриатни едили, шестимата прегори и двамата консули, а от другата се отваряше внушителната двукрила, бронзова врата, която водеше навън.

На един от тези подиуми седеше и самият Гай Марий, малко зад първия консул Касий, държан настрана от останалите, което олицетворяваше изобщо положението му в Сената — сам срещу всички. Марий изглеждаше спокоен, доволен почти като някоя котка, и слушаше Скавър, без да се гневи, нито дори да се възмущава от думите му. Той си беше свършил работата. Беше получил, каквото иска, и можеше да си позволи да се държи великодушно с противниците си.

— Сенатът трябва да стори всичко по силите си, за да ограничи по възможност властта, която Гай Марий току-що връчи на пролетариите. Защото те трябва да си останат завинаги онова, което са били — тълпа от гладни гърла, за които ние, привилегированите, трябва да се грижим, като ги храним и ги понасяме, но без да искаме от тях нещо в замяна. Защото, докато те не работят и не служат за нищо, ще си останат изцяло зависими от нас. Пролетариатът, това е жената на Рим, която за нищо не се грижи, но и която не държи никаква власт и е лишена от право на глас. Той не може да иска от нас нищо повече от онова, което ние благоволяваме да му дадем, защото не прави нищо. Пролетариатът просто го има и това е.

Но сега, благодарение на Гай Марий, се сблъскваме с всички проблеми и абсурди, които неизбежно съпътстват една армия, която спокойно мога да нарека професионална, защото ще се състои изключително от хора без никакви доходи и следователно зависими единствено от нея. Хора, които ще държат на своето място в легионите, ще искат да участват във всяка военна кампания и които следователно ще струват на държавата несметни купища пари. При това, назначени отци, това ще бъдат хора, на които не може да не бъде дадено правото на глас по въпросите, засягащи съдбата на Рим, защото те вече ще служат на същия този Рим и ще работят за интересите му. Вече чухте народа и това, надявам се, ви е станало ясно. Ние в Сената, които се разпореждаме с хазната и разпределяме нейното съдържание между различните обществени фондове в Рим, трябва сега да бръкнем в неговите спестявания, за да изнамерим парите, с които Гай Марий да въоръжи, облече и нахрани своята армия. Освен това народът иска от нас да плащаме редовно на новоизлюпилите се войници своего рода заплата, вместо, както е било винаги досега, след всяка победна кампания, да възмездяваме участвалите в нея със заловената плячка. Цената на тези легиони, състоящи се изключително от хора без имущество, ще строши гръбнака на държавата — в това не можем и да се съмняваме.

— Това са пълни глупости, Марк Емилий! — възрази му от мястото си Марий. — В римската хазна има толкова много пари, че никога не сме знаели за какво да ги използваме… Защото, назначени отци, вие никога за нищо не сте ги харчили, ами през цялото време само ги пазите като зеницата на окото си.

Сред сенаторите отново се дочуха гласове на възмущение, лицата отново се разкривиха от възмущение, но Скавър веднага вдигна ръка и колегите му дадоха отново думата.

— Да, наистина, римската хазна е пълна. Та защо е една хазна, ако не, за да бъде пълна! Дори и при всички онези разходи, които направихме по обществените строежи, започнати от мен в качеството ми на цензор, хазната продължава да е пълна. Но в миналото е имало достатъчно случаи, когато тя се е изпразвала, и то съвсем. Трите войни, които трябваше да водим срещу Картаген, ни доведоха до ръба на финансовата катастрофа. И не виждам какво лошо има в това да се застраховаме веднъж завинаги от подобно нещастие? Докато хазната стои пълна и Рим ще знае що е благоденствие.

— Рим ще познае още по-голямо благоденствие, когато пролетариите се сдобият с достатъчно пари, че да започнат и те да харчат — обади се отново Марий.

— Това въобще не е вярно, Гай Марий! — не се съгласи Скавър. — Пролетариите просто ще пропилеят онова, което спечелят. Парите ще изчезнат от обръщение и никога няма да се превърнат в нещо по-голямо.

Скавър се премести от първия ред, където се намираше столът му, и застана пред големите бронзови врати, така че и от двете страни на залата да го виждат и чуват еднакво добре.

— Чуйте ме какво ви казвам, назначени отци, ние трябва да използваме цялата си сила и влияние, за да попречим за в бъдеще някой друг консул да се възползва от лекс Манлия и да започне да набира войници сред пролетариите. Народът изрично ни заповяда да заплатим разходите по сформирането армията на Гай Марий, но нищо в текста на закона, така както е записан, не ни задължава и в бъдеще да отговаряме за екипирането на някоя друга армия от просяци! И тъкмо за тази сламка трябва да се уловим. Нека бъдещите консули набират колкото си искат бедняци в легионите, но обърне ли се някой от тях към нас, пазителите на римските съкровища, за да му дадем средствата, нужни му за въоръжаването и снабдяването на тези просешки легиони, то тогава ние просто ще му кажем да си гледа работата.

Всеки от вас трябва веднъж завинаги да си набие в главата, че държавата не може да си позволи лукса да храни цяла една армия от просяци. Пролетариите са хора некадърни, безотговорни, без никакво отношение към частната собственост. Помислете — ако на някого държавата даде без пари ризница, ако той не се е бръкнал изобщо в кесията си, ще си помисли ли, пък и за секунда даже, че ще е добре да я пази тази ризница? Не! Разбира се, че няма! Ще я остави на дъжда, за да ръждяса, ще напусне лагера и ще забрави да си я сложи, преди да са му я откраднали, ще я захвърли под леглото на някоя чуждоземна курва и на сутринта ще се чуди, защо му я е взела, за да я даде на приятеля си скордиск! Ами какво ще стане, когато беднякът остарее и трябва да напусне армията? Нашите войници винаги са имали някаква собственост, имали са дом, в който да се върнат, имали са пари, вложени в това или онова съдружие, имали са все някакво състоянийце, на което да разчитат в бъдеще! Докато бедняците — ветерани ще бъдат една постоянна заплаха за останалите. Колко от тях ще помислят да спестят от парите, които държавата ще им даде? Колко от тях ще вложат някъде на сигурно дела си от плячката? Никой. На края на службата си ще са също толкова бедни, колкото и когато са се записали в армията, няма да имат дом, в който да прекарат остатъка от дните си, нито ще могат да разчитат, на каквито и да е доходи. Питате се, какво толкова, нали те и без това така са свикнали да живеят. Но забравяте, назначени отци, че тези бедняци — войници вече ще са свикнали държавата да ги храни, да ги облича, да им дава подслон. И когато при уволнението им всичко това им бъде отнето, те ще недоволстват, така както и една разглезена жена недоволства, когато парите в къщата свършат. И пак ли ние ще трябва да мислим тогава за пенсии на тези бедняци ветерани?

В никакъв случай не бива да позволяваме това да се случи! Повтарям, скъпи колеги — сенатори, че трябва да се стремим на всяка цена да обезвредим всички онези несъзнателни люде, които възнамеряват да набират войници сред пролетариите. За целта можем да прибегнем до едно ефикасно средство — като откажем да дадем и един-единствен сестерций за въоръжаването и снабдяването на техните просяшки армии!

Гай Марий стана от мястото си, за да отговори:

— По-късогледа и смешна политика от тази, която ни предлагаш ти, Марк Емилий, сигурно не би дошла на ума и на най-загубената наложница в харема на някой партиянски сатрап! Защо не искате да проумеете очевидното? Ако Рим желае да задържи поне това, което в момента е негово, то той трябва да вложи своя капитал на доверието във всички свои граждани, включително и в онези, които са лишени от правото да гласуват в центуриатните комиции! Ние погубваме нашите средни и дребни стопани, погубваме нашите дребни търговци и предприемачи, като ги пращаме да гинат на бойното поле, особено като им налагаме некомпетентното командване на хора като Карбон и Силан… О, извинявай, Марк Юний, забравих, че и ти си тук!

Не мога да разбера какво лошо виждате в това да се възползваме от услугите на една голяма прослойка от обществото ни, която досега е била необходима на Рим, колкото и на бика му е необходимо виме? Единственото обяснение за това ви несъгласие аз лично виждам в нежеланието ви хазната да се раздели с известна част от своето съдържание. Ако наистина е така, то всички вие сте късогледи! Ти, Марк Емилий, си убеден, че пролетариите ще се окажат лоши войници. Докато аз мисля, че, напротив, те ще бъдат най-прекрасните войници, които Рим е виждал някога! Ще продължаваме ли да циврим за парите, които трябва да им дадем? Нима ще ги лишим от това, което съм убеден, ще им дължим с лихва до времето, когато напуснат армията, нима ще ги отпратим с празни ръце? Това ли целиш, Марк Емилий?

Е, аз пък бих искал да видя как държавата се разделя с част от обществената земя, за да може всеки войник — пролетарий да разчита при оттеглянето си от армията на малък парцел, който би могъл да обработва или ако иска, да продаде. Това ще бъде пенсията, която той заслужава. Както и вливане на макар и не съвсем чиста според вас кръв в отмиращото дребно земевладение. Какво по-добро, би могло да има за Рим? Защо не искате да разберете, че Рим ще забогатее още повече само ако даде по малко и на дребните риби?

Но сенаторите отново бяха наскачали от местата си, за да заглушат нечестивите му слова, а първият консул, Луций Касий Лонгин, реши, че в ден като този най-важна е предпазливостта, заради което и разпусна заседанието и отпрати назначените отци по домовете им.

Марий и Сула се заловиха с търсенето на нужните 20 480 пешаци, 5120 души свободни за спомагателните части, 4000 роби, 2000 конници и още 2000 помагачи на конницата.

— Аз ще се заема с Рим, а ти обиколи Лациум — потъркваше ръце Марий. — Много се съмнявам, че ще ни се наложи да пътуваме по-далеч от Италия. Е, Луций Корнелий, вече поехме по нашия път! Независимо какви номера ще ни погодят в бъдеще, вече сме започнали, а докъде ще стигнем, ще видим. Натоварил съм тъста ни Гай Юлий да се оправя с майсторите и търговците на бойно снаряжение, а вече съм писал и до Африка синовете му да се връщат и да помагат… Може и да ни потрябват. В интерес на истината нито у Секст, нито у Гай не откривам чертите на истинския лидер, но затова пък и двамата са идеалните подчинени — вършат си работата с упорство и с интелигентност, при това знаят какво е да бъдеш лоялен.

Той заведе квестора си в таблиния, където вече ги чакаха двама посетители. Единият беше сенатор, наближаващ четиридесетте, когото Сула бегло познаваше по физиономия, а другият — младо момче, може би на осемнайсет.

Марий веднага ги представи на квестора си:

— Луций Корнелий, това е Авъл Манлий, когото помолих да стане един от висшите ми легати.

Ставаше дума за сенатора. „Този трябва да е някой от патрициите Манлии“ — каза си веднага Сула. Марий наистина си беше спечелил приятели и клиенти сред всички слоеве на обществото.

— А този млад мъж е Квинт Серторий, син на една моя братовчедка — Мария от Нерсия, но всички я знаят просто като Рия. Привлякъл съм го в личния си щаб.

„От Нерсия, значи сабин“ — заключи веднага Сула. Беше чувал, че сабините са сред най-ценените войници — с донякъде нетрадиционен начин на мислене, но затова пък ужасно смели и несломими по дух.

— Добре, време е да се залавяме за работа — прескочи набързо всички условности Марий. Той винаги щеше да си остане човекът, роден да действа, човекът, който от двадесет години беше чакал подходящия момент да въведе в римската армия онези промени, които щяха да я направят онова, което трябваше да бъде. — Ще си разделим задачите. Авъл Манлий, теб те натоварвам с издирването на най-хубавите мулета в Рим, както и с изнамирането на подходящи каруци за тях и още по-подходящи хора, които да се грижат и за едните, и за другите. Няма да пропуснеш нищо, нали — от храната до обсадната техника, всичко е в твои ръце. Двамата ми шуреи, Юлий Цезарите, ще дойдат тук може би след ден-два и ще ти помагат. Искам да си готов да отплаваш за Африка в края на март. Можеш да поискаш всякаква помощ, която сметнеш за необходима, но моят съвет е отсега да започнеш с набирането на спомагателните части, за да вземеш от най-хубавото, докато има и докато върви евтино. Така едновременно ще спестиш пари и ще имаш време да ги обучиш.

Младият Серторий не откъсваше поглед от Марий, явно поразен от обаятелната му личност, докато Сула от своя страна не сваляше очите си от него — считайки го за не по-малко обаятелен, особено след като с Марий вече беше свикнал. Не че Серторий беше сексуално привлекателен — ни най-малко. Но излъчваше някаква сила, която човек се учудваше да открие у толкова младо момче като него. По всичко изглеждаше, че когато стане по-зрял, физическата му сила не би имала равна на себе си. Може би това бе причина Сула да прояви такъв интерес към него — Квинт Серторий беше висок, но заради здравата си мускулатура изглеждаше набит; главата му беше четвъртита, вратът му — дебел, а очите му представляваха нещо забележително — светлокафяви, скрити дълбоко в орбитите, приковаващи погледа върху себе си.

— Аз самият имам намерение да отплавам в края на април начело на първите легиони — продължи Марий, обръщайки се към Сула. — На теб, Луций Корнелий, оставям да организираш останалите и да ми намериш свястна конница. Ако успееш да се справиш до края на квинктилис, ще бъда много доволен.

След което се обърна към младия Серторий:

— А колкото до теб, Квинт Серторий, така ще те засиля да работиш, че чак ще заподскачаш, тъй да знаеш! Не трябва да позволявам да се говори, че взимам на служба роднини, за да бездействат.

Момчето се усмихна замислено.

— Нямам нищо против да скачам, Гай Марий.

Пролетариите се надпреварваха кой по-напред да влезе в списъка на легионерите. Досега Рим никога не беше виждал нещо подобно, нито някой от Сената беше предполагал, че един по същество политически акт може да получи такъв отзвук точно сред онази част от обществото, на която досега не беше обръщано никакво внимание, освен по време на недостиг на зърно, когато винаги се е смятало, че е по-добре на бедните да се раздава жито на занижени цени, за да се избегнат бунтове.

За броени дни броят на новозаписалите се в армията, при това все римски граждани, достигна цифрата 20 480… Но Марий не престана да набира хора.

— Като ти дават, еж, кат те гонят, беж — говореше той на Сула. — Метел имаше шест легиона под ръка. Не виждам защо и аз да нямам шест. Тъй и тъй държавата ще плаща за всичко! Освен това, ако се вярва на Скавър, подобно нещо няма да се случи втори път, затова предчувствам, че и за Рим ще е добре още отсега да сформираме два легиона в повече. Предвиждам, че бойните действия няма да се разгърнат на широк фронт, та затова колкото повече войници успеем да обучим и екипираме, толкова по-голям резерв ще имаме за в бъдеще. Най-хубавото е, че всичките шест легиона ще са съставени изключително от римски граждани, без никакви италийски съюзници. Което означава, че италийските пролетарии ще почакат някоя и друга година, докато ни се наложи наистина да прибягваме до услугите им.

Всичко вървеше по план, което, както отбеляза Сула, не беше никак изненадващо, след като в палатката на командващия бе не друг, а самият Гай Марий. В края на март Авъл Манлий вече беше вдигнал платната и плаваше от Неапол към Утика. Корабите му бяха пълни с товарни мулета, с балисти, катапулти, с оръжие, провизии и всичко останало, без което една армия не би могла да победи. В момента, в който той слезе на брега в Утика, корабите се обърнаха и се прибраха в Неапол, където вече чакаха Гай Марий и два от легионите му. Сула остана в Италия, за да се заеме с организирането и екипирането на останалите четири легиона и да намери конница. В края на краищата се наложи да отиде до Италийска Галия, в областите на север от река Пад, където нае великолепни бойци — ездачи от гало-келтски произход.

Освен че се състоеше от пролетарии, армията на Марий се отличаваше и с други нововъведения. Защото бедняците представляваха по принцип огромна маса хора, но без военна подготовка, та затова и всички се показваха еднакво неграмотни относно уредбата на легиона. Това само развърза още повече ръцете на Марий — след като никой от войниците не можеше да разбере в какво се състоят въведените от него промени, никой нямаше да протестира срещу тях. От дълги години основната тактическа единица в римската армия, тъй наречената „манипула“, се оказваше твърде малка и слаба, за да се справя с огромните, недисциплинирани тълпи, с които все по-често се налагаше да се сражават легионите; затова постепенно манипулата се изместваше от три пъти по-голямата от нея кохорта. И все пак, досега никой не бе посмял официално да прегрупира легионите в кохорти, вместо в манипули, нито да реструктурира състава на центурионите въз основа на кохортите вместо на манипулите. Но Гай Марий го стори, като въведе реформата още през пролетта и лятото на своето първо консулство. Манипулата практически престана да съществува, освен за паради — кохортата я измести напълно.

Обаче със сформирането на подобна армия, съставена изцяло от пролетарии, възникнаха и неочаквани спънки. Докато традиционните римски войници бяха в голямата си част грамотни и не изпитваха трудности да разпознават флагове, числа, букви и символи, то Мариевите избраници се оказаха масово неграмотни. Сула въведе цяла програма, според която във всяка единица от по осем души — осем души, които постоянно съжителстваха заедно и решаваха заедно битовите си проблеми, — трябваше да има поне един, който да знае да чете и пише; той получаваше командването на тази бойна единица, но в замяна на това се задължаваше да учи другарите си да разпознават буквите и числата, воинските символи и знамена, а по възможност да ги научи да четат и пишат. Но прогресът в това отношение беше бавен; до падането на първите зимни дъждове в Африка, които щяха да прекратят бойните действия, в Мариевата армия малцина можеха да се нарекат грамотни.

Самият Марий измисли ново, твърде просто, но действащо крайно емоционално, свързващо звено за всеки един легион. С негова помощ разчиташе да вдъхне у войниците си суеверна вяра и почит към самия легион. Това свързващо звено беше красивият сребърен орел, гордо разперил криле, който всеки легион получи заедно с прът, също обкован със сребро; орелът трябваше да бъде носен от т.нар. аквилифер, войника, когото, всички в легиона смятаха за най-достоен за сребърната броня и лъвската кожа. Орелът, според Марий, представляваше за целия легион въплъщение на самия Рим и всеки войник бе длъжен да положи клетва, че по-скоро ще умре, отколкото да го остави да попадне в ръцете на врага.

Разбира се, той много добре разбираше какво ще постигне с това. След половин живот, прекаран под знамената, при това с характер като своя, Марий вече си бе създал твърди убеждения, а пък и знаеше много повече за мисленето на отделния войник, отколкото който и да било аристократ. Ниското му потекло му помагаше да забелязва подробности, които убягваха на други, а природната му интелигентност му даваше възможност да си изважда правилните заключения от наблюденията си. След като в продължение на години умишлено се бяха недооценявали постиженията му, след като от неотречимите му способности на пълководец се бяха възползвали повече други, отколкото той самият, Гай Марий най-сетне дочака мига да бъде избран за консул и да покаже на какво е способен — през цялото останало време не му бе оставало нищо друго, освен да мисли и да крои планове.

Когато научи за коренните промени, извършени от Марий, Квинт Цецилий Метел реагира така болезнено, че чак синът му остана смаян. Младият Метел винаги бе имал баща си за трезвомислещ и владеещ нервите си човек, но какво беше удивлението му да го види как при новината, че командването в Африка му е било отнето, за да бъде връчено на Марий, той изпада в същинска истерия, заревава с пълно гърло, по лицето му се стичаха сълзи и не само това, ами започна да си скубе косите и да си дере с нокти гърдите, при това не скрито, ами на пазарния площад в Утика. Трябва да се отбележи, че постъпката му остана незабравим спомен за не един картагенски финикиец. Но дори и по-късно, когато първоначалната криза мина и той се прибра в резиденцията си, Метел продължаваше да подскача като ужилен всеки път, щом се споменеше името на Марий, и да се дави в потоци от сълзи. За околните най-любопитното беше, че в безконечните си жалвания Метел най-често споменаваше Нуманция, някакви трима гамени и някакви прасета.

Писмото, което получи от Луций Касий Лонгин, новоизбрания първи консул, повдигна донякъде сломения му дух и Метел се зае с демобилизирането на шестте си легиона, от които беше получил изричното съгласие, че още щом стъпят в Италия, ще се запишат в армията на Луций Касий. Защото, както пишеше Касий в писмото си, той, последният, бил убеден, че, ще постигне много повече в Трансалпийска Галия срещу германите и техните съюзници — волките тестосаги, отколкото Марий Парвенюто би могъл да се надява да постигне в Африка, след като дори няма да има армия, с която да води война.

Без да знае нищо за решението, което Марий беше намерил за проблема си (в действителност щеше да го научи едва при завръщането си в Рим), Метел напусна Утика в края на март, отвеждайки със себе си всичките шест легиона. Хрумна му да отиде първо до пристанището Хадруметум, наоколо стои петдесет километра югоизточно от Утика, където да изчака, докато Марий пристигне в провинцията да поеме командването. В Утика беше оставен да посрещне Марий не друг, а Публий Рутилий Руф.

Така че, когато корабът на Марий влезе в пристанището, на кея го чакаше самият Рутилий Руф, който официално му предаде управлението на провинцията.

— Къде е Прасчо? — попита Марий, докато двамата вървяха към двореца на управителя.

— Отиде да си скубе косите от яд в Хадруметум, барабар с всичките си легиони — въздъхна Рутилий. — Заклел се е пред Юпитер Статор, че повече никога няма да те погледне и да ти проговори.

— Ама че глупак! — възкликна Марий и се засмя. — Получи ли писмата ми, в които ти разказвам за капите цензи и за новите си легиони?

— Разбира се. Заболяха ме ушите да слушам как Авъл Манлий сипе хвалебствия по твой адрес — откакто е дошъл тук, не е млъкнал. Планът ти е наистина блестящ, Гай Марий — похвали Рутилий приятеля си, но в погледа му нямаше нищо весело. — Ще те накарат скъпо да платиш за дързостта си, стари друже. Ще те накарат, и още как!

— Няма, и ти много добре го знаеш. Натиках ги в миша дупка и, кълна се в боговете, че докато съм жив, няма да могат носовете си да покажат! Ще смажа Сената, Публий Рутилий.

— Няма да успееш. Най-накрая Сенатът ще е този, който ще те сломи.

— Никога!

А това беше убеждение, в което дори един Рутилий Руф не можеше да го разколебае.

Утика изглеждаше прекрасно — къщите бяха прясно варосани след зимните дъждове и цялото градче, застроено с ниски постройки, блестеше от чистота; дърветата по улиците току-що бяха разцъфнали, горещината още не се беше превърнала в бич за жителите, а те самите се разхождаха доволни в своите пъстри дрехи. Площадчетата бяха задръстени от улични сергии и кръчми, където човек можеше да си пийне; в центъра дърветата хвърляха блажена сянка, а навсякъде калдъръмът и паважът бяха грижливо пометени. Подобно на повечето римски, гръцки и финикийски градове и Утика притежаваше добра канализационна система, имаше обществени бани за гражданите и течаща вода, която акведуктът носеше от красивите планини, синеещи се на хоризонта.

— А ти, Публий Рутилий, ти какво смяташ да правиш? — заинтересува се Марий, след като двамата стигнаха до кабинета на управителя и се разположиха около писалището, развеселени от това, как същите роби, които допреди скоро бяха лизали подметките на Метел, сега кръжаха около Марий и се чудеха как да му угодят. — Искаш ли да останеш тук и да ми бъдеш легат? Още не съм предложил на Авъл Манлий висшия пост.

Рутилий категорично поклати глава.

— Не, Гай Марий, връщам се у дома. Със заминаването на Прасчо и моята служба тук свърши, освен това ми е дошло до гуша от Африка. Пък и да ти призная, не ми се ще да видя бедния Югурта окован във вериги — което не се и съмнявам, че ще му се случи рано или късно, след като си поел командването. Не, време ми е да се върна в Рим и да се отдам на почивка; ще понапиша някои неща и ще се видя с приятелите си.

— Ами какво ще кажеш, ако някой ден, при това в недалечното бъдеще, те поканя да се кандидатираш заедно с мен за консул?

Рутилий го изгледа учудено, но в очите му заиграха пламъчета.

— Сега пък какво ти е дошло на ума?

— Беше ми предсказано, Публий Рутилий, че ще бъда римски консул не по-малко от седем пъти.

Всеки друг би се присмял на подобно твърдение или поне от уважение към здравия разум не би му повярвал. Но не и Публий Рутилий Руф. Той познаваше твърде добре Марий.

— Славна съдба. Ще те издигне твърде много над останалите, а аз самият съм прекалено римлянин, за да ми стане приятно. Но ако такава е съдбата ти, кой си ти да й се противиш, а още по-малко кой съм аз, че да ти преча? Дали искам да стана консул? Да, разбира се! Винаги съм смятал за мой дълг да направя наследниците си нобили. Само че, ако наистина искаш да се възползваш от услугите ми, нека да не е догодина, какво ще кажеш, Гай Марий?

— Както решиш — съгласи се доволен Марий.

Когато новините за издигането на Марий като главнокомандващ римските войски в Африка достигнаха до двамата африкански царе, Бокх изпадна в паника и незабавно обърна войските си по посока на дома, изоставяйки Югурта сам-самичък срещу Марий. Не че Югурта посрещна бягството на тъста си с кой знае какво безпокойство — във всеки случай не по-голямо от това да види Марий на новия му пост; той продължи да набира войска сред гетулите и да изчаква врагът да направи пръв своя ход.

До края на юни в Римска Африка бяха пристигнали четири от предвидените шест легиона и Марий, предоволен от развоя на събитията, реши, че няма какво повече да чака. Начело на своята просяшка армия, той нахлу в Нумидия, започна да превзема един подир друг градовете, които дотогава бяха в ръцете на Югурта, подлагаше ги на огън и меч, опустошаваше реколтата и смазваше слабата съпротива на нумидийците — така можеше да се каже, че войниците му са получили своето бойно кръщение. За броени седмици новоизлюпените войници се превърнаха в опитни бойци. Югурта обаче скоро научи за действителната сила на римската армия, както и за това, че тя е изцяло сформирана от пролетарии, което му даде нужната смелост най-после да рискува. Затова се опита да си върне Цирта.

Но Марий пристигна пред стените на града, преди защитниците му да са се предали, и за Югурта нямаше друга възможност, освен да се бие. Най-после пролетариите получиха своя шанс да опровергаят веднъж завинаги злостните критики, които се носеха в Рим по техен адрес. По-късно тържествуващият Марий щеше да пише до Сената в родината си, че бедняшките му легиони са се сражавали блестящо, без да знаят що е то страх, навярно защото и никой от тях нямаше какво да губи в живота. В действителност Мариевите пролетарии нанесоха такова решително поражение на Югурта, че той се видя принуден да захвърли копието и щита си и да си плюе на петите, преди да са го заловили.

В мига, в който цар Бокх научи за разигралото се сражение, изпрати послание до Марий, в което молеше да му се позволи да възстанови своя клиентски статут по отношение на Рим. Той отказа да му отговори първия път, затова нови пратеничества отидоха да му тропат на вратата. Най-накрая благоволи да приеме една делегация, която обаче си тръгна с празни ръце — Марий отказа да преговаря с царя, на каквото и да е ниво. И така Бокх остана да си гризе ноктите от яд и от страх и да си блъска главата, защо се е поддал на ласкателствата на Югурта.

Самият Марий се захвана с постепенното овладяване на всеки квадратен километър населена нумидийска земя, изтласквайки царя й на юг от богатите речни долини и крайбрежието и лишавайки го от възможността да събере нова войска сред тамошните жители. Както и от възможността да разчита на големите богатства, които завзетите от римляните градове можеха да му дадат. Сега Югурта можеше да разчита само на живеещите дълбоко навътре в сушата берберски племена на гетулите и гарамантите — да му дадат подслон, да се бият за него и да пазят оръжията и съкровищата му от римляните.

През юни Юлила роди хилаво и болнаво недоносче на седем месеца — момиче, а през втората половина на квинктилис Юлия се сдоби с голямо, здраво момченце, което да прави компания на малкия Марий. Но се случи тъй, че именно недоносчето на Юлила оживя, а здравото бебе на Юлия си отиде от този свят, задушено от непоносимите горещини и изпарения, които през секстилис обхванаха с отровните си пипала цял Рим и го сковаха в епидемия от коремен тиф.

— Предполагам, че няма нищо лошо в това, дето ни се роди момиче — рече Сула на жена си, — но преди да замина за Африка, отново ще си забременяла и този път ще се постараеш да ми дариш момче.

Недоволна от себе си, че е родила на Сула такова гнусно хленчещо и повръщащо създание, при това момиче, Юлила се отдаде на идеята за бъдещото момче с голям ентусиазъм. Колкото и странно да изглеждаше, тя бе понесла първото си забременяване и самото раждане на дъщеричката си много по-леко, отколкото сестра й Юлия, и то въпреки телесната си слабост и нестабилното си здраве. Докато Юлия, иначе далеч по-силна и издръжлива физически, при това вече привикнала със съпружеските и майчинските си задължения, преживя жестоки родилни мъки.

— Поне ще си имаме дъщеря, която, дойде ли й времето, да омъжим, за когото трябва — сподели Юлила с Юлия есента, скоро след смъртта на Юлиното второ дете, когато вече знаеше със сигурност, че чака втора рожба. — Да се надяваме само, че това ще се окаже момче. — Тук носът й протече, тя подсмръкна и посегна за ленената си кърпичка.

Юлия още не можеше да прежали изгубеното си дете и затова й беше все по-нетърпимо да слуша безконечните приказки на сестра си, дори започваше да я мрази. Най-сетне й стана ясно защо още преди време Марция мрачно беше казала, че Юлила се е повредила завинаги.

„Колко странно — мислеше си тя сега, — можеш да прекараш детството си с някого и въпреки това дори да не усетиш какво става в душата му.“ Защото Юлила се състаряваше с всеки месец, с всеки ден — не физически, не дори и умствено; променяше се самият й дух, все по-склонен към самоунищожение. Продължителното гладуване беше сринало из основи нещо у нея, беше я лишило завинаги от способността да води щастлив живот. А може би още навремето, когато всички смятаха Юлила за едно глупаво и лекомислено момиче, под вечното си кикотене, под неизброимите си дребни хитринки, с които печелеше сърцата на близките си, тя е криела същото състояние на духа, което толкова явно проявяваше сега.

„На човек му се иска само болестта да се окаже причина за тази промяна — мислеше си с горчивина Юлия, — всеки си търси някакви причини, защото иначе би излязло, че тази душевна слабост е съществувала, само дето не сме я забелязвали.“

Юлила завинаги щеше да си остане една неотразима красавица, която приковаваше погледите със своята медено — кехлибарена кожа, с естествената си грация, със съвършеното си тяло. Но напоследък под големите й очи имаше сенки, между брадичката и носа й все повече се очертаваха две дълбоки бръчки, а ъгълчетата на устата й жално провисваха. Вечно изглеждаше уморена, вечно недоволстваше, вечно стоеше като на тръни. В гласа й постоянно се усещаха нотки на самосъжаление, а и не преставаше да съпровожда приказките си с тежки въздишки, които може би бяха несъзнателни, но със сигурност действаха на нервите на околните. Както и непрекъснатото й подсмърчане.

— Имате ли вино? — изведнъж попита Юлила.

Юлия запремига в учудване, дори трябваше да си признае, че въпросът на сестра й леко я скандализира — реакция, за която с укор си каза, че е доста изкуствена и превзета. В крайна сметка вече не се забраняваше на жените да пият! Нито пък някой гледаше на това като на признак за нравствен упадък — освен в известни среди, които самата Юлия считаше за непоносимо лицемерни. Но сега, когато сестра й, едва навършила двадесет години и при това отгледана в семейството не на друг, а на Гай Юлий Цезар, я молеше за чашка вино, при това далеч, преди да е дошло време за обяд, а още по-малко в присъствието на някой мъж или наличието на чинийка с мезе — е, това наистина я шокира!

— Разбира се, че имаме вино!

— Бих искала да си налея една чаша — не устоя Юлила.

Не й беше никак приятно да си навлича неодобрението на по-голямата си сестра, която при това вече си беше извоювала уважение, а нищо чудно да споменеше пред някого за странностите й. И все пак изкушението се оказа по-силно, след като тъй и тъй разговорът вървеше трудно, още повече че беше съвсем служебен.

От известно време Юлила установяваше, че й е трудно да поддържа нормален контакт със семейството си, че роднините й стават все по-безинтересни, дори скучни. Особено Юлия, от която всички се възхищаваха заради това, че мъжът й е консул, че тя самата бързо бе станала една от най-уважаваните римлянки. Никога да не направи грешна стъпка, беше смисълът на живота за Юлия. А това означаваше да бъде щастлива, да обича своя ужасен Гай Марий, да бъде идеалната съпруга и идеалната майка. Наистина, твърде скучно.

— Навик ли ти е да пиеш сутрин? — попита Юлия, като се постара, доколкото й е възможно, въпросът й да прозвучи непринудено.

Думите й улучиха право в целта, както пролича от колебливото вдигане на рамене на Юлила, лекото й изчервяване и разтреперването на пръстите й. Но все пак сестра й поне се опита да излезе от положението:

— Ами и Сула го има този навик, а пък винаги му е било приятно някой да му прави компания.

— Сула? Да не искаш да кажеш, че го наричаш с когномена му?

Юлила се засмя.

— О, Юлия, колко си старомодна! Разбира се, че го наричам така! Нали знаеш, с него не живеем в Сената! Всички, с които общуваме, се наричат помежду си с прозвищата си, така е по-модерно. Освен това съпругът ми много обича да го наричам Сула — казва, че ако му викам Луций Корнелий, щял да се чувства като на хиляда години.

— Да, явно наистина съм старомодна — съгласи се Юлия, правейки сетни усилия да остане невъзмутима. На лицето й изведнъж грейна усмивка — може би беше от светлината, но в този момент сякаш се подмлади и стана по-красива от сестра си. — Пък и нали се сещаш, Гай Марий си няма прозвище.

Донесоха виното. Юлила си напълни чашата, но дори не погледна към алабастровата гарафа с вода.

— Често съм си мислила за това — подхвана тя темата и отпи жадно. — Сигурна съм, че като смаже Югурта, мъжът ти ще успее да прикачи някой когномен към името си, при това достатъчно впечатляващ. Само като си помисля, че онзи надут пуяк Метел има наглостта да поиска от Сената правото да си чества триумф и да присвои прозвището „Нумидик“! Та повече от ясно е, че то трябваше да бъде запазено за Гай Марий!

— Метел Нумидик — възрази й Юлия, която никога не подминаваше фактите с лека ръка — си е заслужил триумфа, Юлила. Той уби много нумидийци и се върна в родината си с достатъчно плячка, за да си го позволи. А ако е искал да се кръсти Нумидик и Сенатът му е дал това право, не виждам защо да недоволстваме. Освен това самият Гай Марий винаги е твърдял, че за него е достатъчно да носи скромното латинско име на баща си. В Рим има само един Гай Марий, докато Цецилий Метели с лопата да ги ринеш. Ще видиш — мъжът ми няма нужда от разни прозвища, за да се отличи от останалите. Един ден ще стане Пръв сред римляните — и ще постигне целта си единствено със своите забележителни способности.

Умението на Юлия да хвалебства по адрес на хора като Гай Марий беше направо отчайващо; чувствата на Юлила към зетя й бяха смесица от естествена признателност заради щедростта му към нея и пълно презрение, възприела от новите си приятели, неспособни да простят на едно, в очите им, парвеню, а оттам — и на жена му. Затова Юлила напълни отново чашата си и смени темата.

— Виното никак не е лошо, сестро. Но пък като се замисля, Марий сигурно има достатъчно пари да си угажда — отпи тя отново такива големи глътки като първия път. — Влюбена ли си в Марий? — внезапно попита сестра си.

Юлия не можа да се въздържи и цялата се изчерви. Ядосана, че толкова лесно се е издала, отвърна малко рязко:

— Разбира се, че съм влюбена в него! И трябва да си призная, че ми липсва ужасно. Предполагам, че дори във вашите среди не гледате на това като на нещо ненормално. Ти самата не обичаше ли Луций Корнелий?

— О, разбира се! — съгласи се Юлила, която се оказа на свой ред принудена да отстъпи. — Но откакто го няма, хич и не ми е минавало през ума, че ми липсва! Най-малкото, ако не се върне в идните две-три години, няма да ми направи ново дете в същия миг, в който това тук се покаже на бял свят — отново подсмръкна тя. — Да се движа навсякъде с подобен товар, никак не отговаря на представата ми за щастие. Винаги ми е било приятно да се чувствам лека като перце. Сега не мога да се понасям! А откакто сме женени, или съм бременна, или се възстановявам след бременност. Пфу!

Юлия пак успя да се въздържи да не й отвърне по-рязко.

— Че не ти ли е работата да раждаш деца? — хладно смъмри тя сестра си.

— Защо жените никога не могат сами да избират работата си? — попита Юлила, която още малко и щеше да се разплаче.

— О, я не ставай смешна! — сгълча я сестра й.

— Ами ако е така, то тогава какво по-ужасно от това да си се родила — заинати се Юлила, но в същия миг най-сетне я удари виното и тя възвърна донякъде веселостта си. С малко усилие успя дори да се усмихне на кака си. — Я да не се караме за глупости, Юлия! Стига ми дето толкова време мама не намери блага дума да ми каже.

Юлия бе принудена да признае, че това си беше самата истина. Марция така и не беше простила на сестра й за поведението й спрямо Сула, макар и никой да не знаеше защо. Хладината, с която баща й я беше третирал в началото, беше се стопила само за няколко дни и с възстановяването на Юлила той отново бе възвърнал обичайното си топло и дружелюбно отношение. Но майка й и до ден-днешен продължаваше да се държи с нея изключително студено. Горката Юлила! Дали наистина Сула я учеше да пие с него вино сутрешно време или това беше просто единственото извинение, което й беше хрумнало? Сула! Та подобно име само по себе си говореше за липса на уважение.

Сула пристигна в Африка в края на първата седмица на септември с последните два легиона и две хиляди великолепни келтски конници от Италийска Галия. Завариха Марий в разгара на подготовката за нов поход в Нумидия, и следователно бяха посрещнати повече от радушно. Което не значеше — дори напротив, че няма да ги хванат начаса на работа.

— Вече му взех душичката на Югурта — тържествено заяви Марий, — и то само с четирите легиона, с които разполагах. Но сега, когато и ти си тук, Луций Корнелий, ще видиш какво е истинска война.

Сула му предаде писмата от Юлия и Гай Юлий Цезар, след което събра смелост и му поднесе съболезнованията си за смъртта на втория му син, когото Марий така и не бе успял да зърне.

— Бих искал да ти споделя искрените си съчувствия за това, което сполетя малкия Марк Марий — рече той, като в същото време се питаше как стана тъй, че неговата дъщеричка Корнелия Сула, която и при заминаването му все още напомняше повече на някоя голяма мишка, продължаваше да се инати и да живее.

По лицето на Марий премина сянка, но само след секунда вече и помен не беше останало от нея.

— Благодаря ти, Луций Корнелий. Има време и за други деца, пък тъй и тъй малкият Марий е жив и здрав… Когато тръгваше от Рим, жена ми и синът ми бяха ли добре?

— Много добре. Както и всички от семейството на тъста ни.

— Отлично! — С това личните разговори приключиха. Марий свали бронята си, остави я на една странична маса и се надвеси над писалището си, където беше разгърната голяма карта, изрисувана върху специално обработена телешка кожа. — Идваш тъкмо навреме да се запознаеш с Нумидия отблизо. След осем дни потегляме за Капса. — Проницателните му очи се впиха в лицето на Луций Корнелий с белеща се кожа и цялото на петна. — Бих ти препоръчал да проучиш пазарите в Утика и да си намериш шапка с достатъчно голяма периферия. Отдалеч се вижда, че си прекарал цялото лято на открито. Но слънцето в Нумидия е много по-жестоко от това над родната Италия. Ще изгориш като тресчица.

Беше прав; Сула жестоко страдаше от слънчевите лъчи, измъчвали го през дългите месеци, докато обикаляше Италия в обучаване както на записалите се доброволци, така и на самия себе си — разбира се, мъчейки да скрие по възможност пълната си липса на опит. Гордостта не му позволяваше да се крие на сянка, докато другите се бъхтят в жегата, и пак гордостта го караше да не се разделя с атическия си шлем — знак на висшия пост, който заемаше, — напълно неспособен да го скрие от парещите лъчи на слънцето. Най-жестоките изгаряния вече бяха позабравени, но кожата на лицето му беше дотолкова лишена от пигмент, че колкото и да я излагаше на слънце, тя никога нямаше да потъмнее. Ръцете и краката му не изгаряха толкова жестоко и може би след известно време щяха да привикнат с постоянното излагане на слънце. Но лицето му? То беше безнадежден случай.

Всичко това трудно убегна от погледа на Марий, който добре си даваше сметка и за колебанието, с което Сула би се отнесъл към съвета му. Затова се настани на стола си и посочи към подноса с виното.

— Луций Корнелий, трябва да знаеш, че когато на седемнайсет за пръв път се записах в легионите, и на мен ми се смееха за това или онова. В началото ми се смееха, че съм бил мършав и дребен, после — че съм бил едър и тромав. Смееха ми се, че не говоря гръцки. Смееха ми се, че не съм римлянин, ами италиец. Затова много добре разбирам унижението, което чувстваш заради тази си млечнобяла кожа. Но за мен, твоя началник, е много по-важно да бъдеш в добро здраве и да се чувстваш по всяко време възможно най-удобно, и хич не ме интересува дали в очите на другарите си ще изглеждаш такъв, какъвто би ти се искало. Ще си купиш шапка! Ще си я вържеш, ако ще с женски шал, с панделка или със златопурпурно въженце, но ще ходиш с шапка! И ще се подиграваш на тях! Нека това се превърне в твоя ексцентрична приумица. Скоро ще установиш, че никой не ти обръща ни най-малко внимание. Освен това те съветвам да се сдобиеш и с някакво мазило, достатъчно гъсто, за да предпази донякъде ръцете и краката ти от слънцето, и ще си го слагаш постоянно. Дори да смърдиш на женски благоухания, какво ти пука?

Сула се усмихна и кимна в съгласие.

— Прав си. Съветът ти, бих рекъл, е повече от подходящ. Ще те послушам, Гай Марий.

— Добре.

Настъпи мълчание. Марий изглеждаше неспокоен, дори нервен, но както Сула щеше да установи, причината не беше в него. Всъщност му трябваха само няколко секунди, за да се сети какво тревожи началника му, защото то безпокоеше не по-малко и самия него. Тревожеше цял Рим.

— Германите — пръв наруши мълчанието Сула.

— Германите — повтори Марий и се пресегна за чашата си с добре разредено вино. — Откъде идват, Луций Корнелий, и къде отиват?

Сула потръпна.

— Отиват в Рим, приятелю. Вече всички го усещаме. Но откъде идват, никой не знае. Може би ги е създала самата Немезида, за да напомни за себе си. Единственото, което знаем за тях, е, че нямат собствен дом. Страхуваме се, че ще поискат да се заселят в нашия.

— Ще бъдат истински глупаци, ако не опитат — съгласи се мрачно Марий. — Тези набези в Галия са само колкото да премерят силите си с нашите, Луций Корнелий — германите чакат, за да съберат повече смелост, преди да ни ударят. Може да са варвари, но вече и последният варварин е научил, че ако иска да се засели, където и да било по бреговете на Вътрешно море, първо трябва да се разправи с Рим. Германите ще дойдат.

— И аз така мисля. При това не съм единственият. Напоследък всички в Рим са изпълнени с подобно предчувствие. Навсякъде цари ужасна тревога, никой не може да погледне бъдещето и да не се уплаши от онова, което съзира там. А пораженията на легионите ни само допълват мрачната картина — рече Сула. — Всичко сякаш се е съюзило да помага на германите. Намират се все повече и повече хора, дори сред сенаторите, които говорят за проклятие над града, сякаш вече всичко е свършено. В очите на мнозина германите са се превърнали в наказание, пратено от боговете.

Марий въздъхна.

— Не е наказание, а просто проверка. — Остави той чашата си на подноса и скръсти ръце. — Кажи ми какво знаеш за Луций Касий. Официалните донесения ми дават съвсем бегла представа за събитията, при това са твърде редки.

Лицето на Сула се разкриви в тъжна гримаса.

— Ами да започна отначало. Както се предполагаше, той взе със себе си всичките шест легиона, доведени от Метел от Африка… Между другото как ти се струва новото му име „Нумидик“? Та Луций Касий събра всички войници, с които разполагаше, и ги поведе смело напред, стигайки чак Нарбон, където по всичко личи, е пристигнал в началото на квинктилис, след осемседмичен преход. Легионите се състояха все от тренирани войници, така че биха могли да се придвижват и по-бързо, но никой и не помисля да държи сметка на Луций Касий за това, защото от самото начало войната се очертаваше изключително тежка. Благодарение на Метел Нумидик, който беше решил да не остави нито един човек зад себе си в Африка, легионите на Касий бяха всички подсилени с по две кохорти, означаващо, че само пехотата е наброявала към четиридесет хиляди души. Като добавим конницата, към която по пътя се присъединиха и доста гали, за да закръглят силите й на три хиляди човека, излиза, че армията е била голяма.

— При това все опитни войници — изсумтя Марий.

— Знам. Дори мога да ти се похваля, че лично имах случай да ги видя, докато прекосяваха долината на Пад по посока на прохода при Монс Генава. Точно по това време набирах конницата ни. Може да ти се стори странно, Гай Марий, но никога допреди не бях виждал римски легиони в походен марш: редица след редица, всеки войник, въоръжен до зъби и безупречно облечен, а най-отзад — големият обоз. Никога няма да забравя каква гледка представляваха! — печално въздъхна Сула. — Както и да е… Разбра се, че германите са влезли в някакво споразумение с волките тестосаги, които твърдят, че им били братя по кръв, и им позволили да се заселят в земите на север и изток от Толоза.

— Признавам, Луций Корнелий, че галите са не по-малко мистериозни люде от германите — прекъсна го Марий, който облегна лакти на коленете си. — Но от това, което сме имали възможност да научим, галите и германите не принадлежат към една раса. Как така изведнъж волките тестосаги са решили да се изкарат една кръв с германите? Та тях не можем да причислим дори към дългокосите гали. Населявали са земите около Толоза още преди времето, когато стъпихме в Испания; при това знаят гръцки и търгуват с нас. Тогава защо?

— Не знам. Пък и никой би могъл да ти отговори — отвърна му Сула.

— Прощавай, Луций Корнелий, прекъснах те. Продължавай.

— От Нарбон Луций Касий поел по пътя, построен от Гней Домиций, отдалечавайки се от морския бряг, и в крайна сметка успял да заведе армията си невредима недалеч от самата Толоза, където да я разположи на лагер. Оказало се, че волките тестосаги са се съюзили напълно с германите, така че насреща ни се изправила страховита сила. Но Луций Касий успял да ги примами да се бият там, където било най-удобно на нашите, и им нанесъл тежко поражение. Всички варвари и германи, и гали си плюли на петите, оттегляйки се далеч-далеч от полесражението. Толкова се били наплашили, че подминали Толоза и се понесли на северозапад.

Тук Сула се спря за малко, начумери се при мисълта какво следва нататък, отпи от виното и остави чашата на подноса.

— Всичко това го знам от Попилий Ленас. Доведоха го с кораб от Нарбон точно преди да отплавам.

— Бедният. Сенатът ще го накара да приеме цялата вина — съжали го Марий.

— Естествено — сбърчи рижавите си вежди Сула.

— Според рапортите, които получих, Касий се спуснал да преследва бягащите варвари — върна се на темата Марий.

Сула кимна в съгласие.

— Точно така. Движели се надолу по течението на Гарумна — половината по единия бряг, останалите по другия. Касий ги видял да напускат Толоза в панически бяг. Можеш да си представиш гледката. Предполагам, тогава си е казал, че има работа с най-обикновени, глупави и несъобразителни диваци, та тръгнал да ги преследва, без дори да построи легионите в боен ред.

— Нима?

— Точно така. Решил, че преследването на такива нещастници трябва да се води възможно най-бързо, затова войските му продължили в най-обикновен походен марш. Взел дори целия обоз със себе си, естествено прибирайки плячката, която германите оставили на бойното поле. Както знаеш, римският път стига до Толоза, затова напредването покрай течението на Гарумна, където земите винаги са били чуждо владение, се оказало трудно и бавно, а Касий обръщал най-много внимание на обоза, който бил зорко охраняван.

— Защо не го е оставил в Толоза?

Сула вдигна рамене.

— Явно не е имал доверие на жителите, останали в крепостта. Както и да е, докато стигне устието на Гарумна при Бурдигала, германите и галите вече имали петнадесет дни, в които да се съвземат от удара и да се приготвят за ново сражение. Прибрали се зад стените на Бурдигала, който, по всичко личи, е много по-голям от повечето галски опида, при това здраво укрепена, да не говорим за купищата складирани оръжия. Местните племена не били съгласни римски армии да кръстосват страната им, затова помагали, с каквото могат на германите и галите — не само че към тях се присъединявали много бойци, но и самата Бурдигала им отворила вратите си. И тогава, възвърнали увереността си, варварите устроили хитра засада на Луций Касий.

— Глупака му с глупак! — изруга Марий.

— Армията ни се била разположила на лагер недалеч от Бурдигала, откъм източната й страна. Когато Касий решил да предприеме атака срещу самия опидум, оставил обоза в лагера, където щял да го пази около половин легион — така де, пет кохорти, все някой ден ще се науча да употребявам правилната терминология!

Марий се усмихна хитро.

— Ще се научиш, Луций Корнелий, можеш да бъдеш сигурен. Но продължавай.

— Изглежда, Касий е бил убеден, че няма да срещне организирана съпротива, защото, докато армията му вървяла към Бурдигала, той дори не заповядал редиците да се постегнат, нито дори кохортите да се построят в карета. Не сметнал за нужно дори да прати съгледвачи напред. Цялата ни армия попаднала в хитро устроения капан и германите, и галите буквално я изтребили. Самият Касий е оставил костите си по бойното поле, както и висшият му легат. Попилий Ленас смята, че под стените на Бурдигала са загинали не по-малко от трийсет и пет хиляди римски войници — заключи Сула.

— Доколкото разбирам, самият Попилий Ленас е бил натоварен да командва обоза и лагера? — попита Марий.

— Точно така. Разбира се, той още отдалеч е чул шума от битката, защото се намирал от подветрената страна, а вятърът му е донесъл кажи-речи всичко. Но си дал сметка за претърпяното поражение едва когато се появили първите групички спасяващи се римляни, търсещи закрилата на лагера. Това го разтревожило достатъчно, но какъв е бил ужасът му, когато, вместо да се появят още от нашите, към лагера се стекли пълчищата на германите и галите. Според думите му били с десетки хиляди, които наобиколили римския лагер така, както плъховете наобикалят на тълпища забравената по пода храна. Цялото поле наоколо се покрило с непрестанно движещата се маса на варварите, които, опиянени от победата, кръстосвали на всички посоки, крещели бойните си песни и размахвали главите на убитите римляни, окачени по върховете на копията си. Всички до един били същински исполини, косите им или били измазвани с кал, така че да стърчат високо, или били връзвани на руси плитки над раменете им. Според думите на Ленас картината можела да вдъхне ужас и на мъртвите.

— Да видим дали ще ни вдъхне ужас и на нас двамата с теб — мрачно подметна Марий. — Скоро ще ни се наложи да се сблъскваме с подобни картини. Давай нататък.

— Вярно е, че Ленас е имал достатъчна сили поне да окаже съпротива. Но какъв смисъл би имало? Сторило му се много по-правилно да спести живота поне на шепата хора, останали под командването му — все някой ден отново щели да се сражават за честта на Рим. Развил бялото знаме върху копието си, обърнато с дръжката напред, оставил меча си и лично излязъл от лагера да говори с главатарите на победителите. Те му помилвали живота, както и на останалите. Дори след това в желанието си да покажат за какви алчни люде ни имали, ни оставили целия обоз! От скъпоценностите прибрали само онези, които Касий им отнел след първото сражение — тук на Сула не му стигнаха силите да продължи и трябваше да си поеме дълбоко дъх. — Не забравили обаче да прекарат Попилий Ленас и всички останали под хомота. След което ги изпроводили обратно до Толоза, където се уверили, че враговете им ще се върнат в Нарбон и повече няма да им се покажат пред очите.

— Като че ли започнахме твърде често да минаваме под хомота в последните години — сви заканително юмруци Марий.

— Всъщност това е и основната причина за всеобщия гняв и възмущение на Рим по адрес на Попилий Ленас — съгласи се Сула. — Ще бъде изправен пред съда да отговаря по обвинение в държавна измяна. Преди да отплавам чух, че най-вероятно няма да дочака да бъде съден. Мисля, че ще събере всичко, което може да носи, и в най-скоро време ще замине в изгнание.

— Би било и най-мъдрото от негова страна, защото по този начин поне ще опази състоянието си. Ако дочака да го изправят пред съда, държавата ще му конфискува всичко.

С тези думи Марий като че ли приключи темата и потупа с длан картата пред себе си.

— Но съдбата на Луций Касий няма да ни постигне, Луций Корнелий! С честни средства или с измама, но ние ще натикаме Югурта в миша дупка, а след това ще се върнем в Рим, за да поискаме от народа да ни гласува пълномощия срещу германите!

— Ето за това, Гай Марий, си струва да пием! — радостно вдигна чашата си Сула.

Експедицията срещу Капса се оказа успешна — всъщност на такава лесна победа не се беше надявал никой. Разбира се — и това всички го признаваха, — събитията се развиха толкова гладко единствено защото начело на легионите стоеше човек като Гай Марий. Неговият легат Авъл Манлий, началник на конницата, на която Марий нямаше особено доверие заради известния брой нумидийци в нея — нищо, че се кълняха в Рим и княз Гауда, — успя така да заблуди подчинените си, че Марий е напуснал базите си само за да търси фураж за конете, че Югурта просто нямаше как да научи за заплахата, надвиснала над главата му.

Затова когато Марий се появи пред самите порти на Капса, начело на цялата си армия, Югурта го мислеше на поне сто — сто и петдесет километра разстояние. Никой не го бе предизвестил, че римляните отдавна са се подсигурили с вода и зърно, така че спокойно биха могли да се устремят през пустинята — от долината на Баградас до стените на Капса. Когато считаната за непревземаема крепост осъмна обградена от море римски шлемове, защитниците й я предадоха, без дори да помислят да се бият. Югурта обаче както винаги успя да се спаси.

Гай Марий реши, че случаят е подходящ най-после да бъде даден един страшен урок на Нумидия и особено на племената на гетулите. Затова, затваряйки си очите пред факта, че Капса е отворила вратите си доброволно, той заповяда на войниците си да оплячкосат града, да се отдадат на всякакви жестокости и в крайна сметка да го изравнят със земята; всички възрастни, независимо мъже или жени, минаха под ножа. Ценностите, които римляните откриха, включително голямата част от баснословните богатства на Югурта, бяха натоварени на каруците и Марий можеше спокойно да изведе невредима армията си от пределите на Нумидия и да я разквартирува в Утика, преди да са започнали зимните дъждове.

Просяшките му легиони си бяха заслужили почивката. А на началника им му достави несравнимо удоволствие да напише едно нежно писъмце до Сената (което трябваше да бъде прочетено лично от Гай Юлий Цезар), в което възхваляваше бойния дух, храбростта и морала на армията си от пролетарии. Той не успя да устои на изкушението и добави към посланието си своето виждане, че след потресаващо слабото командване на Луций Касий Лонгин, неговия колега консул, повече от сигурно било, че Рим ще се нуждае и от други армии, съставени от капите цензи.

Ето какво съобщаваше на свой ред Публий Рутилий Руф на Гай Марий в писмото си, пратено в края на годината:

„Да беше видял колко много червени лица имаше онзи ден в Сената! Тъстът ти ревеше с пълно гърло, изчитайки посланието ти, щото дори онези, които си стискаха ушите с пръсти, да чуеха какво им казваш. Прасчо Метел — когото напоследък някои започнаха да наричат Метел Нумидик — изглеждаше тъй, сякаш му идеше да убие човек. Пък и как иначе хората му, с които той толкова се гордееше, сега лежат непогребани по бреговете на Гарумна, а пък твоите дрипльовци, събрани от кол и от въже, са живи и здрави. «Няма справедливост!» — чухме го да казва малко по-късно, но аз не се сдържах и като се обърнах към него, любезно отбелязах: «Право казваш, Квинт Цецилий. Защото, ако наистина имаше поне малко справедливост на този свят, нямаше да се наричаш ти Нумидик!» Това никак не му се поправи, но пък да беше видял как Скавър прихна да се смее на думите ми. Каквото и да говорим за Скавър, той си остава човекът с най-остро чувство за хумор, когото познавам, да не говорим за способността му да оценява по достойнство смешните неща. И понеже не бих могъл да кажа нищо подобно за онези чучела около него, чудя се дали нарочно не подбира така приятелите си, че да им се подиграва, когато не го гледат.

Най-много ме удивлява, Гай Марий, силата, с която щастливата ти звезда грее все по-ярко. Знам, че така и така никога не те е било грижа за това, но редно е да ти кажа, че допреди само няколко седмици шансовете ти да видиш пълномощията си в Африка удължени се свеждаха до нула. И изведнъж какво се случва? Луций Касий се оставя да го заколят като последното добиче, като води със себе си в кланицата най-голямата и най-добре обучената римска армия, и в резултат лишава Сената от всяка възможност да ти се противопостави. Твоят народен трибун Манлий се яви пред плебейското събрание и ти издейства без никакви усилия плебисцит, според който пълномощията ти в Африка се удължават и за следващата година. Сенаторите дори не посмяха да гъкнат — вече и на тях е повече от ясно, че тепърва ще имаме нужда от теб. Защото напоследък Рим не е никак спокойно място. Заплахата от германите е надвиснала над главите ни и мнозина вече твърдят, че не се е родил онзи, който ще ни спаси от зла участ. «Къде отиде Сципион Африкански — питат всички, — къде отидоха Емилий Павел, Сципион Емилиян?» Но ти, Гай Марий, можеш да разчиташ повече от всякога на своите винаги лоялни поддръжници и последователи. Откакто Касий си замина от този свят, гласът им се чува все повече и повече, а според тях не друг, а само ти би могъл да спреш германската вълна. В редиците им вече се е вписал и обвиненият в предателство легат Гай Попилий Ленас.

Понеже винаги ще си останеш един изостанал италийски селянин без думичка гръцки, ще ти разкажа една приказка.

Имало едно време един много зъл и жесток сирийски цар на име Антиох. Да, но понеже не бил първият сирийски цар, който се наричал с това име, а дори не можел да се похвали, че е най-великият (баща му вече се бил нарекъл Антиох Велики), той трябвало да постави след името си номер. Та той бил Антиох IV, четвъртият поред сирийски цар с това име. И макар Сирия да била богата, цар Антиох IV все ламтял за съкровищата на съседното царство Египет, където управлявали заедно братовчедите му Птолемей Пилометор, Птолемей Евергет Шкембето и Клеопатра (която също не била единствената царица с това име, затова я знаели като Клеопатра II). Би ми се искало сега да кажа, че тримата царували в пълна хармония, но уви, не било така Братя и сестра, съпруг и съпруга (да, в източните царства кръвосмешението е позволено), те продължавали с години да воюват помежду си и вече почти били успели да опустошат докрай богатата и плодородна долина на великата река Нил. И така, когато сирийският цар Антиох IV решил да завладее Египет, си мислел, че заради пререканията между братовчедите му — двамата Птолемей и Клеопатра II — това ще му се удаде лесно.

Но уви, в мига, в който обърнал гръб на Сирия, там се случили няколко неприятни инцидента, намирисващи твърде много на бунт, за да остане той безразличен към тях и да не се върне у дома си. Всичко се свършило с няколко отрязани глави, с няколко осакатени крайника, с няколко извадени зъба и може би с някои по-нелицеприятни гледки. Но минали цели четири години, докато цар Антиох IV най-сетне решил, че се е нагледал на отсечени глави, ръце, крака, зъби и човешки вътрешности. Тогава се захванал за втори път със завладяването на Египет. Този път Сирия се оказала по-послушна и докато той си вършел работата в Египет, никой не гъкнал в негово отсъствие. Цар Антиох IV нахлул в Египет, превзел Пелузиум, прекосил цялата делта, за да достигне Мемфис, превзел го и него, сетне се прехвърлил на другия бряг на Нил, за да постави на колене и Александрия.

Тъй като вече били успели да разорят цялото си царство и да съсипят цялата си армия, братята Птолемеи и сестра им Клеопатра II нямали друг избор, освен да се обърнат за помощ към Рим, който единствен можел да спре цар Антиох IV. Римският Сенат и народ (които според приказката, колкото и това да ни изглежда сега невероятно, в онези времена живеели в голямо съгласие) не останали глухи към такава молба, и пратили своя храбър и благороден бивш консул Гай Попилий Ленас да спасява Египет. Всяка друга страна по света би дала на своя герой армия, с която да воюва, но римският Сенат и народ сметнали за нужно да пратят с Гай Попилий Ленас само дванадесет ликтори и двама писари. Все пак да не забравяме, че понеже мисията трябвало да се изпълни в чужда страна, на ликторите разрешили да си облекат червените туники и да си пъхнат брадвите във фасциите, така че Гай Поилий Ленас да не се чувства съвсем беззащитен. Качили се на кораб и пристигнали в Александрия тъкмо по времето, когато армията на цар Антиох IV марширувала покрай бреговете на Канопийския ръкав на Нил и вече аха-аха пред нея да се покаже великият град, в който египтяните треперели от страх.

Издокаран в тога и туника с пурпурен ръб, Гай Попилий Ленас вървял подир своите дванадесет ликтори, облечени в моравочервено и носещи своите брадви между сноповете пръчки. Излязъл от Александрия през Портата на слънцето и продължил все на изток. Тъй като вече не бил в първа младост, той се подпирал на дълга тояга, а стъпката му била също тъй спокойна и невъзмутима, както чертите на лицето му. И понеже само храбрите, героични и твърде благородни римляни строят свестни пътища, Гай Попилий Ленас скоро затънал в прах до колене. Но нима това го накарало да се върне? Не! Продължавал да върви все напред и напред, докато някъде близо до хиподрума, където всички александрийци обичали да наблюдават надбягванията с коне, се натъкнал на стена от сирийски войници и бил принуден да спре.

Цар Антиох IV Сирийски излязъл пред войската си, за да се срещне с Гай Попилий Ленас.

— Рим няма работа в Египет! — рекъл царят и така свъсил вежди, че на всеки обикновен човек би му спряло сърцето от ужас.

Обаче Гай Попилий Ленас се усмихнал ведро — ведро и на свой ред заявил:

— И Сирия няма работа в Египет.

— Ти ще си вървиш в Рим — настоял царят.

— И ти ще си вървиш в Сирия — настоял Гай Попилий Ленас.

Но никой от двамата не мръднал и на сантиметър.

— В момента нанасяш жестока обида на римския Сенат и народ — рекъл Гай Попилий Ленас на злия цар, след като двамата постояли известно време втренчени един в друг. — Беше ми заповядано да те принудя да се върнеш в Сирия.

При тези му думи царят прихнал да се смее, и то толкова продължително, та чак сълзи му излезли на очите. Сетне попитал:

— И как ще ме накараш да се върна у дома? Къде ти е армията?

— Не ми е нужна армия, царю Антиох IV — обяснил му Гай Попилий Ленас. — Всичко, което Рим представлява, някога е представлявал и ще представлява в бъдеще, го виждаш пред себе си. Аз съм Рим и аз съм римската армия. И от името на Рим още веднъж ти казвам да се върнеш у дома си!

— Няма — отвърнал му цар Антиох IV.

Тогава Гай Поилий Ленас невъзмутимо пристъпил напред, описал с тоягата си в праха окръжност около краката на цар Антиох IV.

— Преди да пристъпиш извън кръга, царю Антиох IV, съветвам те пак да си помислиш — рекъл той. — А когато най-после излезеш от него, гледай да си тръгнал на изток, към Сирия, твоята родина.

Царят нито му отговорил, нито помръднал. И Гай Попилий Ленас не казал нищо повече и също не помръднал. А тъй като бил римлянин и не се срамувал да показва лицето си, отдалеч се виждала ведрата му усмивка Докато Антиох IV се гушел зад накъдрена изкуствена брада, но дори и тя не можела да скрие гнева му. Времето минавало. Но най-сетне могъщият сирийски цар се обърнал на изток, стъпил извън окръжността и повел войската си обратно към Сирия.

По пътя си към Египет обаче той бил завладял остров Кипър, който дотогава принадлежал на Египет. Египтяните се нуждаели от Кипър, защото оттам могли да се сдобиват с качествено дърво за строеж на кораби и сгради, а освен това и със зърно, и с мед. Така че, след като оставил египтяните в Александрия да се радват на победата му, Гай Попилий Ленас отплавал за Кипър, където отново се натъкнал на сирийска войска.

— Вървете си у дома — казал той на войниците.

И те си тръгнали.

Гай Попилий Ленас се върнал в Рим, където, без нито за миг да престава ведро да се усмихва, обявил пред всички, че е отпратил цар Антиох IV обратно в Сирия и че е спасил и Египет, и Кипър от жестока съдба. Би ми се искало малката ми приказка да завършваше щастливо и да ти кажа, че след заминаването на Гай Попилий Ленас двамата Птолемеи и сестра им Клеопатра II продължили да си живеят и управляват в мир и любов… но уви, нищо подобно не се случило. Те продължили да воюват помежду си, да убиват близките си роднини и да разоряват страната си.

Сигурно отдавна се питаш какво, в името на боговете, ми е хрумнало да те занимавам с детски приказки. Много просто, мили ми Гай Марий. Може би в родния ти Арпинум майките не разказват на мъничките си дечица точно тази приказка, но в Рим всички я научават още преди да могат да говорят. От най-богатите до най-бедните, всяко дете знае приказката за Гай Попилий Ленас и окръжността, която очертал около краката на сирийския цар.

Та питам те сега: можеше ли правнукът на героя от Александрия да замине в изгнание и да остави всичко след себе си на съда? Ако наистина беше заминал доброволно, щеше да признае вината си пред всички… Което пък не би било справедливо спрямо него, защото, ако питаш мен, под стените на Бурдигала той е постъпил точно както трябва. Но и сега той знаеше какво трябва да стори и го стори — Попилий Ленас остана, за да се яви пред съда.

Народният трибун Гай Целий Калд (действайки от името на цяла една сенаторска клика, която няма да назова, но и която ти сам се сещаш кого включва — клика, която е твърдо решена да прехвърли вината за поражението при Бурдигала върху плещите на всеки друг, но не и на Луций Касий) тържествено се зарекъл, че ще види Ленас осъден. Тъй като обаче единственият досега специално сформиран за обвинения в държавна измяна съд е упълномощен да действа само около случая «Югурта», делото трябваше да се разглежда пред центуриатните комиции. Няма скрито-покрито — всяка центурия чрез своя представител крещи присъдата си: «КОНДЕМНО» или «АБСОЛВО!». Но кой, питам те пак, след като помни от скута на майка си приказката за Гай Попилий Ленас и окръжността около краката на сирийския цар, ще посмее да извика «КОНДЕМНО!»?

Това обаче дали щеше да спре човек като Калд? Ни най-малко. Той внесе предложение пред плебейското събрание, според което, също както при избори, гласуването при съдебните процеси, ако са свързани с обвинение в държавна измяна, да се извършва тайно във всяка центурия поотделно. По този начин всеки би могъл с чиста съвест да отсъди как вижда нещата, пък никой няма да разбере дали е бил «за» или «против». Предложението му беше прието и всичко изглеждаше наред.

В началото на декември Гай Попилий Ленас беше призован на съд пред центуриатните комиции по обвинение в държавна измяна. Точно както Калд бе настоявал, гласуването във всяка центурия поотделно протече тайно. Но някои от нас трябваше само да подшушнат на ухото на преброителите, които представляваха в случая съдебните заседатели, за смелия и благороден бивш консул Гай Попилий Ленас и… това беше достатъчно.

Когато най-накрая всяка центурия произнесе своята присъда, нямаше нито една, която да не е каза: «АБСОЛВО».

Ето как понякога, за да възтържествува справедливостта, човек трябва да си припомни приказките от детството.“

5

Година пета (106 г. пр.Хр.)

В консулството на Квинт Сервилий Цепион и Гай Атилий Серан

Когато Квинт Сервилий Цепион получи своите пълномощия да поведе война срещу волките тестосаги в Галия и съюзниците им германи, които отново безгрижно си се разпореждаха около Толоза, вече отдавна си беше казал, че подобен мандат просто няма как да му се изплъзне. Нито пък, че процедурата ще закъснее — всичко се свърши още в първия ден от Новата година, веднага след церемонията по встъпването му в длъжност, по време на заседанието на Сената в храма на Юпитер Оптимус Максимус. И Квинт Сервилий Цепион не пропусна в своята първа реч като първи консул да съобщи на насъбралото се множество, че няма да се възползва от новите възможности, предоставени му от закона за набиране на армия.

— Ще запиша в легионите си само войници, каквито Рим винаги е използвал — заяви той сред бурните възгласи на одобрение сред сенаторите, — и никой сред пролетариите да не си мисли, че ще го взема на поход.

Разбира се, сред присъстващите сенатори имаше и такива, които никога не биха одобрили подобно изказване; отдавна Гай Марий беше престанал да бъде черната овца в Сената и към идеите му се бяха присъединили мнозина други. Голяма част от сенаторите, лишени от право на глас, бяха достатъчно далновидни, за да проумеят какво им крие бъдещето, и се бяха съгласили с политическата логика на Марий. Все повече ставаше ясно, че опозицията срещу него е дело на закостенели умове и дори сред знатните фамилии се появяваха самостоятелно мислещи хора, които не можеха да я приемат. И все пак сенатската политика продължаваше да се определя най-вече от поведението на кликата консерватори, скупчили се на предния ред около фигурата на Скавър Принцепс Сенатус; когато те даваха глас на одобрението си, и останалите одобряваха, когато гласуваха по един или друг начин, и останалите гласуваха по същия.

А Квинт Сервилий Цепион винаги беше принадлежал към консерваторите и именно тяхната всемогъща клика беше издействала съгласието на назначените отци новоизбраният първи консул да получи командването на армия от осем легиона, с която най-после да даде на германите да разберат веднъж завинаги, че са нежелани в земите около Вътрешно море, а на волките тестосаги от областта около Толоза — че не е трябвало да приемат в земите си германи.

Около четири хиляди души от армията на Луций Касий бяха оцелели след клането при Бурдигала, но повечето бяха или от спомагателните части, или от наемната конница, която след поражението беше отнесла по родните места всичко — и коне, и помагачи. Следователно Квинт Сервилий Цепион се оказа изправен пред тежката задача да намери 41 000 пешаци, 12 000 души свободни за спомагателните отряди, 8000 роби и освен всички тях още 5000 конници. И всичко това в една Италия, която все по-тежко преживяваше загубата на своите синове — или поне на онези, които отговаряха на изискванията за собственост, независимо дали са римляни, латини или италийски съюзници.

Похватите, които Цепион използва, за да си събере армия, бяха направо потресаващи. Не че имаше пръст в тяхното прилагане… Той дори не си правеше труда да се осведоми как протича работата на наборните комисии; беше поверил организирането им на други — за целта на бърза ръка беше сформирал цял щаб, начело с личния квестор на консула, а той самият гледаше да се отдава на занимания, по-достойни за консулското му положение. Но наборните комисии действаха безкомпромисно, дори безмилостно. Не само че в армията се привикваха хора, без да им се иска съгласието, но се стигаше дори до отвличания, които можеха да се стоварят като гръм от ясно небе даже върху семействата на вече заслужилите почивката си ветерани. Всяко четиринадесетгодишно момче, което изглеждаше достатъчно зряло да носи оръжие, и всеки шестдесетгодишен дядо, който изглеждаше достатъчно млад да тича, живееха под заплахата някоя сутрин да се събудят легионери. А ако едно семейство, в което и бащата, и синът, и дядото отиваха в армията, не можеше да си позволи тяхното екипиране, парчето земя му се отнемаше и парите от принудителната продажба трябваше да покрият всички разходи. Не ще и дума, че Квинт Сервилий Цепион и поддръжниците му доста се облажиха от тази политика на отчуждаване за сметка на дребните земевладелци. Но дори и при всички тези насилствени мерки Рим и Лациум не можеха да съберат достатъчно мъже, годни да носят оръжие. Тежестта отново щеше да падне върху плещите на италийските съюзници.

В крайна сметка Цепион си получи своите четиридесет и една хиляди пешаци и дванадесет хиляди души спомагателни части по „традиционния“ начин, сиреч без държавата да се види принудена да плаща за въоръжението и снабдяването на легионите. Преобладаването на войници от страна на италийските съюзници съвсем естествено прехвърли и финансовото бреме от Рим върху съседните народи. Като следствие от всичко това Сенатът гласува решение Цепион да получи публична благодарност и с радост разтвори кесията си за наемането на конница от Тракия и двете Галии. Докато Цепион си продаваше по-важен вид от всякога, консервативните елементи в Рим говореха за него само с най-голяма признателност — стига изобщо да се намери кой да ги слуша.

Делата, които Цепион смяташе за достойни за един консул и на които се отдаваше със страст и енергия, докато наборните комисии върлуваха из Италия, бяха посветени на една крайна цел — възвръщането реалната власт в ръцете на Сената; под една или друга форма Сенатът беше започнал да губи почва още от времето на Тиберий Гракх, почти тридесет години по-рано. Първо Тиберий Гракх, след него Фулвий Флак, Гай Гракх, а най-накрая цяла една фракция, състояща се едновременно от Нови хора и нобили-реформатори, бавно и постепенно се мъчеха да лишат Сената от участие в големите съдилища и дори да му отнемат правото на законодателна инициатива.

Ако не беше Гай-Мариевата дързост да нанесе такива жестоки удари върху сенатските привилегии, може би Цепион нямаше да се престарава в желанието си да оправя държавните дела, пък и не би имало откъде да черпи тази си внезапна решимост на всичко. Но Марий беше бръкнал дълбоко в гнездото на осите и тяхната гневна реакция си пролича още в първите седмици от консулството на Цепион — с негова помощ беше нанесен тежък удар на надигащия се плебс и особено на онези представители на конническото съсловие, които упражняваха най-силно влияние над него.

Като патриций Цепион нямаше право да свиква плебейското събрание, затова се обърна към трибутните комиции. Едва ли не насила той прокара закон, според който конниците се изключваха от участие в състава на съдилищата за злоупотреби и превишаване управническите правомощия, и отново връчиха тяхното ръководство на сенаторите, които занапред единствени щяха да попълват списъците на съдебните заседатели. Естествено, за да защищават най-напред собствените си съсловни интереси. Народното събрание не се даде съвсем без бой, защото на Цепионовия акт се противопостави силна група от сенатори, предвождана от спечелилия авторитет Гай Мемий. Така или иначе обаче Цепион постигна своето.

И така, след като беше победил на Форума, в края на март първият консул поведе своите осем легиона, придружени от силна наемна конница, по посока на Толоза. Главата му беше пълна с мечти, в които се виждаше не толкова герой и спасител на отечеството, колкото облагодетелстван от съдбата по съвсем друг начин. Защото Квинт Сервилий Цепион, като същински представител на своята фамилия, беше научил старата истина, че мандатът на управника трябва да се използва повече за личното и семейното благополучие, отколкото за създаването ефимерния образ на воин — герой. Когато преди няколко години Сципион Назика беше отклонил оказаната му чест да управлява като претор провинция Далечна Испания под предлог, че не можело да му се има доверие, именно Цепион беше този, който зае мястото му и успя да си вземе полагащото му се като на римски управител. Сега, когато го бяха избрали за консул, той се надяваше да се представи още по-добре.

Ако изпращането на войски от Италия в Испания по море би било по принцип възможно, то едва ли Гней Домиций Ахенобарб щеше да воюва за отваряне на сухоземен коридор покрай бреговата линия на Трансалпийска Галия. Но преобладаващите ветрове и течения правеха морското пътуване твърде рисковано. Затова сега легионите на Цепион, също както и тези на Касий предната година, бяха принудени да извървят пеша близо две хиляди километра от Кампания до Нарбон. Не че легионите имаха нещо против; всеки от тях по рождение мразеше морето и изпитваше ужас при мисълта да се качи на кораб — особено когато трябваше да се преплава такова огромно разстояние. По-добре два месеца усилен марш, отколкото няколко седмици клатушкане по вълните — това беше девизът на всеки римски войник. За безболезненото преминаване на тези огромни разстояния спомагаше фактът, че и римляни, и италийци още от малки развиваха така мускулатурата си, че да понасят с лекота бързото ходене, независимо на каква дистанция. За всички тях ходенето си оставаше най-удобният начин за пътуване.

Пътят от Кампания до Нарбон отне на Цепионовите легиони малко повече от седемдесет дни, което означава, че средно на ден са били изминавани по-малко от двадесет и пет километра — твърде слабо постижение, но логично, като се вземе предвид не само големият обоз, но и внушителният брой домашни животни, товарни коли и роби, каквито всеки старомоден римски войник, като истински собственик, се чувстваше длъжен да вземе със себе си, за да осигури личния си комфорт.

В Нарбон, малко пристанище, което Гней Домиций Ахенобарб беше преустроил за нуждите на Рим, армията престоя само колкото беше нужно на войниците да се възстановят от изморителния поход, без да се отпускат. В началото на лятото Нарбон представляваше чаровно местенце, а прозрачночистите му води гъмжаха от скариди, морски раци, крабове и всякакъв вид риба. А пък по дъното на солените езера около устията на реките Атакс и Русцино из тинята се ловяха не само стриди, но и калкани. От всички риби по света, които римските легиони бяха имали случай да опитат, калканите се смятаха за най-вкусните. Представляваха кръгли и плоски като чинии риби, на които и двете очи стояха от едната страна на глупавите им глави. През цялото време се криеха в тинята, откъдето трябваше да бъдат подгонени, а след това, преди да са успели да се измъкнат и да се скрият някъде другаде, ловко да бъдат набучени на копието.

Един легионер никога не се оплакваше от мазоли или болки в краката. От малък свикваше да ходи много, а сандалите му, със своите дебели подметки, бяха така направени, че едновременно да стягат глезена му и да предпазват от камъчетата и неравностите по пътя. Това обаче не пречеше на войниците да изпитат истинска наслада от възможността да поплуват във водите на Нарбон, където да поразпуснат натоварените си мускули. Онези пък, които досега не се бяха научили да плуват, получаваха прекрасната възможност да наваксат пропуснатото. Местните момичета по нищо не се различаваха от момичетата навсякъде другаде по света и буквално лудееха по мъже в униформи, така че в разстояние от шестнайсет дни Нарбон се изпълни с гневни родители, търсещи отмъщение братя, кикотещи се девойки, потъркващи ръце легионери; избухваха нескончаеми пиянски кавги, които държаха военните трибуни и отговарящите за реда във войската постоянно нащрек и естествено ги правеха вечно кисели и недоволни.

Най-сетне Цепион събра армията си и я поведе по чудесния път, който Гней Домиций Ахенобарб беше построил между крайбрежието и град Толоза. Там, където река Атакс правеше широк завой надясно и след като досега беше текла от юг на север, се насочваше на изток към морето, се издигаха мрачните укрепления на Каркасон. Оттам легионите заизкачваха хълмовете, отделящи просторния водосборен басейн на река Гарумна от малките, но многобройни поточета и рекички, които бързаха да се влеят на запад във водите на Вътрешно море, докато се озоваха в голямата алувиална долина на Толоза.

Както обикновено, на Цепион и сега му беше провървяло, та чак да се чуди човек. Защото германите се бяха скарали жестоко със своите домакини, волките тестосаги и царят на Толоза Копил им беше заповядал да напуснат земите му. Така Цепион откри, че осемте му легиона си имат работа само с ограничените сили на волките тестосаги. Един-единствен поглед върху безкрайната змия от лъщяща стомана, проточила се върху съседните възвишения, беше достатъчен на цар Копил да разбере, че ще е най-добре тихомълком да се оттегли надолу по течението на Гарумна, където да предупреди останалите келтски племена и да изчака да види дали Цепион ще се окаже неблагоразумен пълководец, като Луций Касий и ще повтори грешките му от предишната година. Оставена в ръцете на старците и децата, Толоза се предаде без бой. Цепион сияеше от щастие.

Но защо се радваше толкова? Защото знаеше за златото на Толоза. А сега му се предоставяше възможност да сложи ръка върху него дори без бой. Късметлия беше този ми ти Квинт Сервилий Цепион.

Сто и седемдесет години по-рано волките тестосаги се бяха присъединили към голямата келтска миграция, при която много галски племена бяха последвали втория от двамата известни келтски царе на име Брен. Този втори Брен беше завзел цяла Македония, бе нахлул с войските си в Тесалия, разгромил гръцката отбрана при прохода на Термопилите и бе проникнал в Централна Гърция и в Епир. Галите плячкосали и опожарили трите най-богати храма в цял свят — този на Додона в Епир, този на Зевс в Олимпия и прочутото светилище на Аполон и Пития в Делфи.

Но гърците все пак успели да се надигнат масово на война срещу нашественика, галите отстъпили на север заедно с цялата си плячка, а Брен умрял от тежка рана и така великите му планове пропаднали. В Македония част от останалите без водач келти решили да прекосят Хелеспонта и да нахлуят в Мала Азия, където основали най-отдалеченото от техните земи келтско царство — Галатия. Но близо половината от волките тестосаги предпочели, вместо да прекосяват Хелеспонта, да се завърнат по родните си места около Толоза. На свикания общ съвет на всички племена било решено, че плячката, взета от всичките петдесетина ограбени храма, включително богатствата на Додона, Олимпия и Делфи, ще бъдат дадени на онези от волките тестосаги, които възнамеряват да се върнат у дома. Изглежда невероятно, но наистина всичко било решено ей така, на доверие. Изпадналите в носталгия волки тестосаги щели да съхраняват в Толоза всички съкровища, събрани от келтите при великия им поход, и да чакат някой ден и останалите им съплеменници да се върнат и да поискат своя дял.

За да им бъде по-лесно при пренасянето, галите събрали златото и среброто накуп — обемисти златни статуетки, сребърни урни пет стъпки високи, чинии, чаши, купи, златни триножници, венци от злато или от сребро — и ги сложили едно подир друго в тигелите, претопявайки ги на кюлчета. Работата изисквала време, но в крайна сметка галите могли да натоварят хиляда волски коли с ценната плячка и да потеглят на запад през спокойните планински долини, по които минава горното течение на Дунав, за да пристигнат няколко години по-късно по родните си места около Толоза и по поречието на Гарумна.

Тази история Цепион беше научил три години по-рано по време на управлението си в Далечна Испания и оттогава не бе престанал да мечтае за златото от Толоза, за това, как не друг, а той самият слага ръка на него — нищо, че човекът, който му беше разказал приказката в Испания, смяташе съкровището чисто и просто за легенда. Пък и всеки римлянин, който бе имал възможността да посети града на волките тестосаги, можеше да се закълне, че не е видял и следа от каквото и да било злато. Галите считаха за свое най-голямо богатство пълноводната си река и щедрата земя, която обработваха. Но Цепион вече бе имал случай да се убеди в щастливата си звезда. И знаеше, че златото се намира някъде в Толоза. Иначе от къде на къде щяха да се разправят легенди за него чак в Испания, от къде на къде той щеше да се трепе да получи мандата си след всичко, случило се на Луций Касий преди него, от къде на къде германите щяха да се изметат от областта точно в мига, в който легионите му се бяха запътили към Толоза, от къде на къде и галите щяха да се скрият в горите, за да му оставят града си без бой? Само Фортуна можеше да е причина за тази поредица от щастливи събития, а Фортуна можеше да закриля единствено него.

Цепион свали бойните си доспехи, сложи си тогата с пурпурния ръб тръгна да се разхожда из градските улички, които повече създаваха впечатлението за някое много голямо и спокойно село. Пъхаше си носа навсякъде из крепостта с надеждата случайно да открие някоя следа, която да го отведе до заветната цел, излизаше да обикаля и пасищата, и нивите, опасващи града и напомнящи много повече за Испания, отколкото за Галия. И наистина Толоза почти по нищо не приличаше на останалите галски селища — там нямаше друиди, нито пък се усещаше типичното за всеки гал отвращение към градския начин на живот. Храмовете и постройките около тях се строяха по образеца на светилищата в Испания, както и живописните градини, изкуствени езерца и поточета, които черпеха вода от Гарумна и я изливаха обратно в нея. Изобщо Толоза беше хубаво местенце!

Понеже сам не успя да се натъкне на нищо при дългите си обиколки, Цепион натовари цялата си армия да търси златото. Ловът на съкровища се оказа приятно занимание за легионерите, отдъхнали си от мисълта за кърваво сражение със страховити врагове, и сега, в едва ли не празнично настроение, се впускаха да търсят плячка, която нямаше да им струва нищо, но можеше да им донесе много.

Но златото си оставаше неоткриваемо. Вярно, че храмовете се лишиха от някои безценни реликви, но те не представляваха нищо в очите на зажаднелите търсачи на съкровища, а само напомняха, че може би в града има скрити и други като тях. Както Цепион вече се беше убедил, крепостта се оказа пълно разочарование; по къщите можеха да се открият само оръжия, дървени идоли, животински рогове и гледжосани грънци. Оказваше се, че цар Копил не бил голям привърженик на лукса, дори напротив, водел е изключително скромен живот и под каменните плочи на двореца му не се криеха никакви тайни подземия.

На Цепион обаче му хрумна гениална идея и мигом прати войниците си да копаят из градините около храмовете. Но и това се оказа напразно. Цялата земя беше изтърбушена, но дори и от дъното на най-дълбоките дупки не се показаха златни кюлчета. Появиха се и ясновидци — импровизатори, които грабнаха чаталите и тръгнаха да обикалят улиците, но колкото и да им се искаше, нито пръчиците им се заизвиваха към земята, нито дланите им затрепериха, усетили заровения метал. От храмовете търсенето се прехвърли неусетно из улиците на града, дори из полетата извън крепостните стени, но златото упорито отказваше да се появи. Дори след като градът заприлича на огромна къртичина, Цепион пак продължаваше да се разхожда замислен между дупките и да се взира надолу.

Водите на Гарумна бяха пълни с риба, включително с речна сьомга и поне няколко разновидности на шарана, а тъй като изкуствените езерца на храмовете черпеха вода от реката, то заедно с водата се пълнеха и с риба. Затова за легионерите на Цепион беше много по-удобно да ловят риба там, вместо да се разкарват чак до реката, твърде широка, твърде дълбока и при това бързотечаща. Езерцата им стигаха и човек, като се разхождаше из градините, навсякъде се препъваше във войници, които или тъкмо слагаха стръвта на кукичката, или дялкаха върбови клонки за въдици. И сега Цепион обикаляше най-голямото езерце в града, потънал в дълбок размисъл. Стоеше си той, размишляваше над неразрешимата загадка, която сам си беше поставил от няколко дни, и гледаше как светлината заиграва по люспите на рибите във водата, щом се покажеха за миг между гъстите водорасли, преди да се изгубят отново в дълбините на езерото. От сребристите отблясъци водата сякаш се раздвижваше пред погледа му, но особено примамливи бяха златните светлинки, които от време на време грейваха под повърхността при появата на някой по-особен шаран.

Бавно, много бавно в ума на Цепион започна да се оформя нова идея. И изведнъж сякаш светкавица беше проблеснала в главата му, идеята прие съвсем конкретна форма. Консулът незабавно повика строителните инженери, които водеше със себе си, и им заповяда да пресушат всички водоеми в града. Задачата не отне нито време, нито много усилия и доведе до желания резултат. Защото златото на Толоза се оказа именно на дъното на тези свещени езерца, покрито от пластове тиня, водорасли и всякакви отпадъци, наслоили се с десетилетията.

Цепион обаче не бързаше — първо, изчака да извадят и последното кюлче от дъното на последното езерце и чак тогава отиде да види какво са уловили войниците му. Всъщност това си беше негова типична черта — обичаше да му се поднасят изненади. Но за подобна изненада не беше и сънувал! В действителност малко е да се рече, че гледката го е изненадала — тя го тръшна в земята. Бяха извадени около 50 000 кюлчета злато, всяко близо седем килограма; общо 15 000 таланта! Освен това имаше десет хиляди кюлчета сребро от по десетина килограма; значи 3500 таланта сребро. По-нататък обаче ловците на съкровища щяха да се натъкнат на още сребро — оказа се, че единствената полза, която волките тестосаги бяха извлекли от баснословните си богатства, бяха мелничните им камъни, излети от чисто сребро. Веднъж в месеца тези сребърни камъни бяха изваждани от коритото на реката, за да се смели с тях брашното, нужно на населението за идващите седмици.

— Прекрасно — отсече Цепион, след като си възвърна дар слово. — Колко каруци можем да отделим, за да пренесем съкровището до Нарбон?

Въпросът му беше отправен към Марк Фурий, префектус фабрум, който отговаряше за снабдяването, за обоза, за екипировката, за въоръжението, за храната за добитъка и за всички останали малки и по-големи нещица, от които се нуждаеше една армия по време на поход.

— Ами виж, Квинт Сервилий, общо в обоза разполагаме с хиляда коли, от които една трета в момента са празни. Да речем, че ако се поразмърдаме да сместим останалия багаж, ще освободим още сто и петдесет. Ако на всяка една кола натоварим по тридесет и пет таланта — колкото да не я претоварим, — ще ни трябват триста и петдесет каруци за среброто и четиристотин и петдесет за златото — направи набързо сметката Марк Фурий, който не принадлежеше към древната фамилия на Фуриите, а просто имаше за свой прадядо техен роб и сега беше едновременно банкер и клиент на Цепион.

— Тогава предлагам да натоварим първо среброто на триста и петдесет каруци, да го разтоварим в Нарбон и да върнем празните коли в Толоза за златото — реши Цепион. — В това време ще организирам войниците да освободят още сто коли и ще имаме достатъчно, за да пренесем и златото на един път.

До края на квинктилис среброто беше откарано благополучно до морския бряг, където беше разтоварено, а празните товарни коли се върнаха в Толоза за златото; Цепион, комуто нищо не струваше да устои на думата си за чужда сметка, вече беше уредил допълнителните сто каруци.

Докато златните кюлчета се товареха едно подир друго на каруците, той не можеше да се сдържи и хищно обикаляше целия керван, прехвърляйки се от една купчина на друга, без да устои на изкушението да погали тук-там гладката повърхност на някоя от блестящите тухлички. По едно време захапа дланта си, както имаше навик, когато размишляваше над някой труден въпрос, и след известно време дълбоко въздъхна:

— Май ще е най-добре и ти да тръгнеш със златото, Марк Фурий. Около него трябва постоянно да има някой висш офицер, който да чака в Нарбон, докато и последното кюлче бъде натоварено на корабите за Рим.

Това му напомни, че още не се е осведомил за съдбата на среброто, и побърза да се обърна към гърка-освобожденец Биас:

— Надявам се среброто вече да е поело към Рим?

— Не, Квинт Сервилий — разочарова го той. — Още в началото на годината зимните ветрове са погубили или отвели надалеч повечето от тежковместимите кораби, които сега би трябвало да са на котва в Нарбон. Успях да намеря само дванайсет достатъчно здрави съда, но помислих, че ще е по-добре, ако ги запазим за златото. Среброто е под засилена охрана в един склад и мисля, че няма защо да се безпокоим за него. Аз лично смятам, че колкото по-бързо златото стигне до Рим, толкова по-добре. Като дойдат още свестни кораби, ще наема и тях за среброто.

— О, навярно ще можем да го пренесем и по суша до Рим — подметна нехайно Цепион.

— Колкото и да е голям рискът корабите да потънат, Квинт Сервилий — предупреди го Марк Фурий, — винаги бих се осланял повече на морето, пък ако трябва да пренеса дори едно-единствено кюлче, златно или сребърно. Никой не може да бъде сигурен, че няма да си има неприятности с алпийските племена.

— Да, много си прав — съгласи се Цепион и отново въздъхна. — Направо не е за вярване, а? Ще пратим в Рим повече злато и сребро, отколкото има във всички римски съкровищници, взети заедно!

— Така е, Квинт Сервилий — съгласи се Марк Фурий. — Не е за вярване.

Златото беше натоварено на 450-те каруци и пое по пътя към Нарбон около средата на секстилис. Придружаваше го конвой, състоящ се само от една кохорта легионери, защото римският път отдавна се смяташе за безопасен, минаваше през цивилизовани земи, където от години не бяха вдигани бунтове, а съгледвачите на Цепион му бяха доложили, че цар Копил и войската му все още се крият около Бурдигала с надеждата Цепион да последва неблагоразумния Луций Касий по пътя към смъртта.

От Каркасон пътят вървеше все надолу — чак до морския бряг — и керванът ускори ход. Всички бяха доволни, никой за нищо не се тревожеше; войниците вече си представяха, че помирисват солта на морето. Знаеха, че със спускането на нощта ще маршируват по улиците на Нарбон, и в главите им се въртяха мисли за калкани, стриди и млади нарбонки.

Разбойниците бяха около хиляда души и се спуснаха като лавина откъм южната страна на пътя, досега укривали се в гъстата зеленина на гората, която го обграждаше. Бяха се разделили на две части, за да ударят едновременно челото и края на дългия керван, проточил се на повече от три километра дължина. За броени мигове римските войници бяха избити до крак, а труповете на закланите каруцари бяха нахвърлени един върху друг на камара.

Нощта беше топла и ясна, луната осветяваше околността. През цялото време, докато чакаха да се стъмни, по римския път не се показа жива душа — нито от едната, нито от другата посока. Провинциалните пътища си оставаха запазени почти изключително за римските легиони, а пък и търговията между тази част на Римска Галия и вътрешността на страната не беше твърде оживена, особено откакто германите се бяха заселили около Толоза.

Щом луната се издигна достатъчно високо, мулетата бяха впрегнати отново в каруците, някои от нападателите ги подкараха, докато другите вървяха отстрани и служеха за водачи. Защото скоро, след като пътят излезе от голямата гора, дългият керван изви вдясно и се изгуби в голямото, сушаво и каменисто поле, където само овцете намираха по някоя тревичка. На разсъмване Русцино и едноименната река останаха далеч на север; скоро керванът отново излезе на Домициевия път и посред бял ден прекоси проходите на Пиренеите.

На юг от Пиренеите маршрутът на разбойниците отново се отбиваше от римския път и изписваше един безкраен зигзаг, извеждащ ги на брега на река Сукро, западно от град Сетабис; оттам керванът се насочи право през Долината на устрема, пуста и неприветлива местност, която разделяше две от най-високите планински вериги в Испания, но не се използваше от пътниците, защото трудно намираха вода. След което следите се изгубваха и по-нататъшният път на златото на Толоза оставаше загадка за съгледвачите на Цепион.

На един вестител, който носеше новини от Нарбон за Толоза, се падна тежката задача да съобщи на консула за купищата трупове, на които се беше натъкнал по пътя в гората на изток от Каркасон. А когато въпросният вестител пристигна в Толоза и без никакви заобикалки съобщи на Квинт Сервилий Цепион какво е видял, той се хвана за главата и зарида като дете. Горко оплакваше тъжната съдба на Марк Фурий, плачеше и за гибелта на кохортата римски войници, и за вдовиците и сираците, които те бяха оставили в Италия; но най-много от всичко лееше сълзи за купищата блестящ метал, които повече нямаше да зърне, за безвъзвратната загуба на златото на Толоза. „Не е справедливо! Къде изчезна изведнъж късметът ми?“ — питаше се на глас Квинт Сервилий и не можеше да си отговори.

Той облече тъмната си траурна тога — отдолу също си беше сложил черна туника без никакви отличителни знаци, които да показват положението му, и за сетен път зарида сърцераздирателно пред очите на цялата армия, която специално беше заповядал да се строи пред него, за да й съобщи трагичната новина — новина, която тъй и тъй вече се беше разчула по обиколни пътища.

— Но поне ни остава среброто — заключи той, като избърса сълзите си с ръка. — Дори то ще осигури прилична печалба за всеки от вас след края на похода.

— Аз самият ще съм доволен и от малкото — заяви някакъв ветеран пред приятеля си, с когото споделяше всички несгоди на войната; и двамата бяха насилствено измъкнати от домовете си в Умбрия, въпреки че бяха участвали в десет последователни похода и бяха прекарали повече от петнадесет години в армията.

— Наистина ли? — учуди се другарят му, който бе малко бавен в мисленето — безспорно за това беше виновен онзи удар с боздуган, който беше отнесъл с главата си при едно стълкновение със скордиските.

— Наистина! Да си чул някога пълководец да е поделял злато с нас, простите войници? Винаги ще си намерят някаква причина да запазят всичко за себе си. Е, да, и хазната получава своя лъвски пай — иначе не би могло, защото нали именно държавата срещу това, което й се дава от плячката, оставя пълководеца да прибере останалото. Поне ще получим своя дял от среброто, а сребро — колкото искаш. Особено сега, след като са ни нападнали разбойници и златото си е отишло веднъж завинаги, консулът така се е наплашил, че ще се види принуден да подели справедливо среброто от страх да си няма нови неприятности.

— Да, разбирам какво искаш да кажеш — съгласи се другарят му. — А сега по-добре да си уловим някоя сьомга за вечеря, а?

Наближаваше Нова година, а армията на Цепион още не бе имала случай да влезе в бой с врага, като се изключи клането на онази злополучна кохорта, която уж трябваше да пази златото на Толоза. Затова на Цепион не му оставаше друго, освен да пише в Рим какво е положението, без да спестява нищо — от радостното откритие, че германите ги няма, до тъжната констатация, че златото е изгубено завинаги, и да поиска инструкции.

През октомври пристигна отговор от Рим, и то точно такъв, какъвто Квинт Сервилий се беше надявал да получи — нареждаха му да остане заедно с цялата си армия в областта около Нарбон, да презимува там и напролет да чака нови указания. Което недвусмислено означаваше, че пълномощията му на управител на Римска Галия се удължават с още една година.

Но без златото вече нищо не беше същото. Цепион изпадна в дълбока меланхолия, през цялото време се терзаеше заради грешката, която беше допуснал, и често дори плачеше от мъка. Както офицерите около него скоро забелязаха, беше изпаднал в състояние на постоянен стрес, не го свърташе на едно място, а през цялото време крачеше напред-назад. „Типично за един Квинт Сервилий Цепион“ — казваше си неволно всеки в лагера. Никой не се заблуждаваше, че сълзите са за Марк Фурий или за изкланите войници. Цепион ридаеше за своето изгубено злато.

Един от факторите, най-добре определящи успеха на армия, водеща продължителни бойни действия на чужда територия, е способността на войниците и на офицерите да се приспособят към местните условия с мисълта, че на чуждата земя поне за известно време трябва да се гледа като на втора родина. Въпреки постоянното движение на войските, въпреки непрестанните походи, наказателни експедиции, търсенето на фураж и така нататък базовият лагер, от който тръгва и в който завършва всичко, скоро заприличва на истински град: повечето от войниците си намират жени, повечето от жените забременяват и раждат деца, от външната страна на здраво укрепените палисади изникват дюкяни и кръчми, търговци идват от всички посоки, а наоколо израстват цели квартали от кирпичени постройки, в които войнишките жени си отглеждат децата и се тълпят по тесните улички.

Такова беше положението и с римския лагер при Утика, а макар и в по-малка степен, подобна бе и съдбата на лагера, построен пред стените на Цирта. Понеже Марий имаше навика да избира своите центуриони и военни трибуни изключително внимателно, времето на зимните дъждове, в което не се водеха сражения, беше използвано не само за учения и физически упражнения, но и за правилното разпределяне на войниците в легионите по групи от осем човека, които да свикнат достатъчно добре един с друг, за да не стане съжителството им в една палатка и около един казан още една от хилядите пречки и проблеми, които неизменно съпътстват струпването на едно място на толкова много хора за толкова дълго време.

Както винаги, така и сега, пробуждането на африканската пролет — топла, уханна и най-вече суха — доведе и до осезаемо раздвижване в лагерите. Всеки грижливо проверяваше оръжието и доспехите си за предстоящите походи, предвидливо написваше завещанието си, за да го предаде навреме на писарите в легиона, ризниците се смазваха и лъскаха, мечовете и ножовете се наточваха, шлемовете се подплатяваха отвътре, за да не изгорят главата на войника, когато се нажежат от слънцето, сандалите биваха подлагани на щателна проверка не трябва ли някъде да се забие нов гвоздей, туниките се преправяха, ако се окажеха отеснели или твърде широки, и най-накрая всичко онова, което нямаше начин да бъде поправено и върнато в употреба, се връчваше на центурион, който изваждаше от склада желаната вещ.

През зимата от Рим беше пристигнал квесторът на хазната, който носеше заплатите на легионите, и писарите се видяха натоварени с повече работа от обикновено — трябваше да направят всички необходими сметки и лично да наблюдават правилното разпределение на парите. Тъй като всички в армията му бяха неплатежоспособни, Марий беше организирал две спомагателни каси, за които всеки легионер отделяше част от заплатата си — в едната парите служеха да заплащат приличното погребение за всеки умрял по време на войната, но не и на бойното поле, за загиналите при сражение грижата поемаше държавата, а в другата те се събираха на своеобразни влогове, с които никой не можеше да разполага преди уволнението си.

Всички в африканската армия знаеха, че в годината, когато консул щеше да бъде Цепион, от тях се очакваха големи дела, но само сред най-висшето началство имаха представа какви точно ще трябва да бъдат те. Най-напред дойде заповед легионите да се построят за „лек“ марш, което означаваше, че няма да се вземат хилядите волски коли обоз, а само каруци, теглени от мулета, които да се движат достатъчно бързо, за да не изостават от маршируващите войници, и всяка вечер да пренощуват в един лагер с основните сили. Но това означаваше, че всеки войник е длъжен да носи на гърба си цялата си екипировка. За опитните вече легионери това не представляваше голяма грижа — всеки си беше набавил по една здрава разклонена пръчка, на която окачваше следното: на едно място всички тоалетни принадлежности, дрехите за смяна, чорапи, чифт дълги вълнени гащи, както и няколко дебели кърпи, които се слагаха на врата, под бронята, за да не убива, всичко това, загърнато във войнишкото одеяло и още веднъж в специално кожено покривало; в отделна кожена торба се прибираше сагумът — дебелото, кръгло наметало; на трето място държаха храна за най-малко три дни, нож, канче и мях с вода; на всеки се полагаше да носи още по един предварително отсечен и издялан кол за лагерната палисада, по едно кожено ведро за вода, по една плетена кошница, по един трион и по един сърп; освен това всички вещи, свързани с почистването и поддържането на оръжието и доспехите. Всеки легионер носеше щита си, загърнат в мека ярешка кожа, провесен на гърба си, под тоягата с багажа, а шлема си, след като първо му махнеше дългия плюмаж от боядисани конски косми — или окачен на тоягата от онази страна, от която по-малко щеше да натежи, или провесен пред дясното си рамо, или, ако се очакваше внезапно нападение, го поставяше на главата. Войникът никога не сваляше бронята си по време на поход, което имаше и своята добра страна — десеткилограмовата й тежест не отиваше цялата върху и без това претоварените му рамене, ами благодарение на каишите, които силно се пристягаха около кръста, пренасяше теглото повече върху хълбоците. От дясната страна на пояса стоеше мечът, прибран в ножницата, от лявата — бойната кама, и тя в канията. И с двете оръжия легионерът не биваше да се разделя за нищо на света. В подобни случаи обаче двете копия, които му се полагаха, се носеха от добитъка.

На осем души се полагаше по едно муле, натоварено с коженото платнище на палатката, коловете за нея, копията на осмината, заедно с допълнителните дажби храна, в случай че редовното снабдяване се забавеше. Осемдесет легионери и двадесет души спомагателна част представляваха една центурия, начело на която стоеше центурион. Всяка центурия разполагаше с по една каруца, теглена от мулета, в която се държеше цялата резервна екипировка на осемдесетте бойци — дрехи, инструменти, оръжия, сегменти от оградата за бруствера пред лагерната палисада, допълнителна храна, в случай че снабдяването се забави още повече, и всичко останало. Ако цялата армия тръгнеше на поход и не се планираше да се върне там, откъдето е тръгнала, всичко, което тя притежаваше — от плячката до обсадната техника, — се товареше на волски коли, които се тътреха с километри зад основните части, зорко охранявани от цели кохорти или легиони.

Когато през пролетта Марий потегли на поход срещу Западна Нумидия, той, разбира се, остави тежкия обоз в Утика; това обаче не помрачи с нищо внушителната гледка, която представляваха маршируващите легиони, губещи се чак до хоризонта в безкрайна колона; всеки легион заедно с мулетата, каруците и обсадната техника се проточваше на повече от километър и половина разстояние, а Марий водеше със себе си шест легиона, без да се брои конницата. Всъщност тя се придвижваше от двете страни на пехотата, така че общата дължина на войсковата колона беше около деветдесет километра.

На открито поле врагът нямаше никаква възможност да устрои засада — просто беше невъзможно да се придвижи достатъчно близо, за да нанесе едновременно удар по цялата дължина на колоната, без да бъде забелязан, а подлъжеше ли се да удари само в една точка, то останалата част от колоната мигом щеше да го обкръжи — всяка кохорта беше способна за броени секунди да се престрои в боен ред и на свой ред да отвърне с атака.

И въпреки това всяка вечер заповедта беше една и съща — да се строи лагер. Което означаваше, че трябва да се измерят и отбележат контурите на площ, достатъчна да побере всички хора и животни в армията, да се правят изкопи, достатъчно дълбоки за солидната дървена палисада, да се забият предварително заострените колове, наречени стимули, да се притиснат плътно един към друг, да се издигнат насипи, които да подсилят здравината на набързо построените укрепления. Но направеше ли се всичко това, всички воини, освен часовите, можеха спокойно да се излегнат в палатките и да заспят непробудно, спокойни, че никой враг не би могъл да превземе лагера през нощта или поне не и преди спящите да са се окопитили и приготвили за бой.

Войниците от тази първа по рода си армия, съставена изцяло от пролетарии, сами се кръстиха „мулетата на Марий“, защото пълководецът им ги беше натоварил като мулета. В традиционната римска армия, в чийто състав влизаха само хора със собственост, дори простите войници отиваха винаги на поход, ако не с муле или с магаре, то поне с по един роб, който да им носи багажа. Онези, които не можеха да си позволят лукса да притежават нито едното, нито другото, срещу пари си наемаха място за товар на гърба на чуждото муле или на чуждия роб. Вследствие на това никой не можеше да твърди със сигурност колко каруци се движат заедно с един легион, защото повечето от тях бяха частна собственост и за тях отговаряше само притежателят им. Вследствие, на което пък всяка една „традиционна“ армия се придвижваше много по-бавно и се прегрупираше много по-трудно от африканския корпус на Марий, съставен само от просяци и дрипльовци. Навярно това бе и една от причините в идните шестстотин години Рим да разчита именно на армии от новия тип.

Марий беше дал на пролетариите възможност да вършат нещо полезно и да получават заплата за труда си. Но в желанието си да ги превърне в боеспособна армия, той им направи и куп други услуги, като например тази да отреже горния и долния заоблен край на иначе високите цели пет стъпки римски щитове — толкова големи, че не би могло да се окачат на гърба при всичкия товар, който легионерът трябваше да мъкне със себе си; сега щитовете бяха само три стъпки високи и нито се закачаха за багажа, нито при ходене удряха нещастния пехотинец в глезените.

И така войската се придвижваше в своята десеткилометрова колона право към западните части на Нумидия, войниците пееха с пълно гърло своите бойни песни — хем да изравнят крачка, хем да почувстват какво значи воинска солидарност; всички вървяха заедно, пееха заедно — като една огромна човешка машина, която помиташе всичко по пътя си. По средата на колоната маршируваше самият Марий заедно с целия си щаб, мулетата и каруците, които носеха бойното им снаряжение, и всички заедно пригласяха на войниците; никой от висшите началници не яздеше кон, защото това уморяваше повече от ходенето и ги правеше забележими от километри; за всеки случай обаче всеки от офицерите имаше по едно животно близо да себе си, така че в случай на внезапно нападение генералът да наблюдава сражението от по-високо, а помощниците му — да предават по-бързо заповедите му.

— Всеки град и всяко село, който ни се изпречат, ще бъдат безмилостно оплячкосвани — закани се Марий пред Сула.

И този му план беше грижливо привеждан в действие, още повече, че се оказа практичен — всичко, което се откриеше в хамбарите и складовете с месо, отиваше директно за увеличаване дневната дажба на легионерите, местните жени пък биваха изнасилвани най-вече защото на римляните им домъчняваше за собствените им наложнички в лагера, а проявата на хомосексуални наклонности се наказваше със смърт. Но най-важното бе, че всеки си отваряше очите на четири в търсене на скъпоценности; никой нямаше право да запазва намереното само за себе си, всичко се предаваше на армията.

На всеки осем дни войската почиваше, а случеше ли се някъде по пътя да излезе на морския бряг, Марий даваше право на всеки да се отдаде на три дни плуване, ловене на риба и здраво похапване. В края на май легионите вече бяха подминали Цирта и се насочваха на запад, а в края на квинктидис достигнаха бреговете на река Мулухат, хиляда километра западно от нумидийската столица.

Походът се оказа лек; армията на Югурта така и не посмя да се появи, населението на градовете и селата дори и не помисляше да се съпротивлява срещу римляните, а пък те, благодарение на блестящата организация, скоро свикнаха с особеностите на терена и нито веднъж не останаха без храна или вода. Неведнъж неизбежното меню от сухари, бобена чорба, осолено месо и изсъхнало сирене се разнообразяваше с козе месо, риба, телешко, овче, с плодове и зеленчуци, които неизменно повдигаха духа на войниците, а пък киселото вино, което се предвиждаше от време на време легионерите да пият за сметка на армията, се изместваше от далеч по-пивките винарски постижения на местното население, ако не от типичната за берберите ечемичена бира.

Река Мулухат представляваше естествената граница между Западна Нумидия и Източна Мавритания; през последните месеци на зимата тя се превръщаше в помитащ всичко пред себе си поток от кални води, но през лятото водата се изпаряваше в жегата и само по някой вир напомняше, че оттук минава река, а наесен трудно се откриваше и една-единствена локва. Недалеч от морския бряг, насред просторната долина, изведнъж изникваше угаснал вулкан, издигащ се на не по-малко от триста метра от равнината; на върха му Югурта беше построил крепост. Според шпионите на Марий, в крепостта било скрито голямо съкровище, нещо логично, след като нумидийският цар гледал на нея като на една от своите резиденции и военни квартири.

Римската армия се спусна в долината на пресъхващата река, стигна до високите й брегове построи укрепен лагер възможно най-близо до крепостта, издигаща се на фона на планината. След като всичко по устройването на лагера беше готово, Марий, Сула, Серторий, Авъл Манлий и останалите членове на щаба се събраха, за да проучат каква ще е тази непревземаема крепост.

— Хич да не ни минава през ума, че подобно чудо може да бъде превзето с фронтална атака — отсъди Марий, — а аз лично не виждам начин да я стегнем в обсада.

— Просто защото такъв начин не съществува — подкрепи го младият Серторий, който вече беше обиколил няколко пъти планината и смяташе, че е видял всичко.

Сула отметна глава, за да разгледа по-добре крепостта горе на върха.

— Мисля, че единственото, което ни остава, е да си стоим в подножието и да си мечтаем как ни израстват крила и стигаме до горе — усмихна се той. — Дори и като в „Илиада“ да издяламе огромен дървен кон, пак не можем го избута по тия тесни пътеки.

— Нито да превземем някоя обсадна кула — отбеляза на свой ред Авъл Манлий.

— Ами ето какво ще направим тогава — най-накрая отсече Марий. — Остава ни още един месец, преди да тръгнем обратно на изток. Предлагам да се настаним тук на лагер и да изчакаме колкото можем. Ще гледаме да направим така, че войниците да не се оплакват от престоя си по тия места. Луций Корнелий, ти ще си размърдаш мозъка откъде ще черпим питейна вода. Ще си набележиш един от вировете надолу по течението на реката, а в останалите войниците ще ходят да се къпят и да плуват. Авъл Манлий, ти пък можеш да организираш най-запалените рибари в легионите и да ги водиш от време на време до морето — според съгледвачите брегът е на не повече от петнайсет-шестнайсет километра оттук. Още утре двамата с теб ще отидем лично до него на разузнаване. Враговете не ще посмеят да напуснат крепостта си, за да ни нападнат, така че нищо не ни пречи да поотпуснем войниците — нека всеки се забавлява както знае. Квинт Серторий, ти ще отговаряш за фуража за животните и за плодовете и зеленчуците.

— Знаеш ли — отбеляза Сула малко по-късно, докато двамата с Марий разговаряха сами в палатката на главнокомандващия, — този поход ми се струва като разходка. Кога най-сетне ще ми дойде ред и на мен да вляза в бой?

— Ами очакваше се да го сториш под стените на Капса, само че ония взеха, че се предадоха — отговори му той и го изгледа изпитателно. — Скучно ли ти става, Луций Корнелий?

— Не, в никакъв случай — сви вежди Сула. — Никога не ми е минавало през ума колко интересен може да бъде животът на войника — винаги има нещо за правене, винаги изникват проблеми, които трябва да разрешаваш. Да си призная, дори и попълването на документацията не ми се струва кой знае колко отегчително! Просто искам да узная какво означава истинско сражение. Само като си помисля, че на моята възраст вече си участвал в поне петдесетина битки… Какво съм аз в сравнение с теб? Винаги ще си остана един новобранец.

— Не се безпокой, Луций Корнелий, все някога ще опиташ истинския вкус на войната. Да се надяваме, че няма да чакаш дълго.

— Така ли мислиш?

— Разбира се. Защо смяташ, че сме стигнали чак дотук, толкова далеч от големите градове в Нумидия?

— Чакай да помисля! — спря го с жест Сула, от страх Марий да не му развали удоволствието сам да познае отговора на загадката. — Ние сме тук, защото… защото се надяваш до такава степен да наплашим цар Бокх, че той ще не ще да влезе в съюз с Югурта… А ако Бокх се съюзи с Югурта, последният ще се почувства достатъчно силен, за да нападне на свой ред.

— Точно така! — усмихна се Марий. — Тази страна е толкова необятна, че можем и десет години да я обикаляме от край до край и пак да не усетим как всеки път Югурта ни се измъква изпод носа. Ако не бяха неговите гетули, ударът, който нанесохме на най-населените части от царството му, щеше да го лиши от всякаква възможност да ни противодейства, но той още разчита на тях и затова е неуязвим. И все пак е твърде горд, за да остави някаква си римска армия да щъка безпрепятствено насам-натам из собствените му градове и села. Не ще и съмнение, че нападенията ни не остават безрезултатни — особено по отношение снабдяването на войската му със зърно. Но Югурта е твърде хитър и опитен, за да рискува да даде генерално сражение, когато срещу него съм аз. Освен ако не принудим Бокх да му се притече на помощ. Маврите могат да съберат поне двайсет хиляди души боеспособна пехота и още пет хиляди конници. Така че ако Бокх наистина се съюзи с Югурта, то той вече няма да има оправдание да не излезе лице в лице с нас.

— Не се ли тревожиш, че с войските на Бокх нумидийците ще ни превъзхождат по численост?

— Не! Шест римски легиона, ако са добре обучени и ако командващият знае как да ги използва, са сила, срещу която никой не може да се изправи — пък ако ще и с двойно по-голяма армия.

— Но под стените на Нуманция Югурта също се е учил на военно изкуство от Сципион Емилиян — напомни му Сула. — Той също ще знае как да се бие като римлянин.

— И други чужди владетели са се поучавали от нас — обясни Марий, — но ако самите войници не са римляни, тогава каква полза? Нашата тактика е еволюирала върху идеята да се вземат предвид типичните за нас темперамент и начин на мислене — като казвам „нас“, имам предвид и римляни, и латини, и италийци.

— А това означава най-вече дисциплина — рече Сула.

— И организация — допълни Марий.

— Но нито едното, нито другото ще ни изведе на върха на тази планина насреща — подметна Сула.

Марий се засмя.

— Така си е! Но има още нещо, което не бива да забравяме, Луций Корнелий.

— И кое е то?

— Късметът — издаде му разковничето на успеха Марий. — Никога не забравяй късмета.

Двамата бяха станали близки приятели, защото въпреки различията в характерите между тях имаше и доста общи неща: и двамата имаха нетрадиционен начин на мислене, и двамата изглеждаха необичайно, и двамата вече бяха вкусили от неуспеха и познаваха трудностите на живота, и двамата бяха способни да гледат безпристрастно на нещата около себе си, като същевременно се отдават с цялото си сърце на целите, които преследват. Най-важната прилика между Сула и Марий беше в това, че и двамата си вършеха добре работата, а пък бяха достатъчно способни, за да нямат равни на себе си в нея. Онези им страни на характера, които по-късно щяха да ги разделят, дори да ги противопоставят, все още не се проявяваха — младежът си даваше сметка, че засега няма никакъв шанс да излезе победител в евентуално съперничество с учителя си; с годините той се беше научил на хладнокръвие и волско търпение, пък и нямаше повод да противоречи на своя началник в желанието му да промени отведнъж всичко около себе си.

— Много хора твърдят — протегна се блажено Сула, — че човек сам изковава късмета си.

Марий широко отвори очи, при което огромните му вежди сякаш се разпериха като крила над лицето му.

— Разбира се, че е така! И все пак друго си е да знаеш, че го имаш.

Публий Вагиений, който произхождаше от дълбоката провинция, по-точно от Лигурия, и служеше в конницата, не беше много радостен от решението на Гай Марий войската да се установи на лагер точно на брега на река Мулухат, защото му предстоеше да върши много повече работа, отколкото му се нравеше. За щастие равнината наоколо беше покрита с гъста, избуяла трева, която за няколкото месеца палещо слънце беше придобила сребрист цвят, но щеше да стигне за храна на няколкостотинте мулета в армията. Конете обаче бяха по-придирчиви и твърде неохотно пасяха сухата и жилава растителност, което принуди началниците на конницата да отвеждат животните на север от планината — крепост, където поради наличието на подпочвени води тревата беше по-свежа и по-сочна.

Ако командваше някой друг, не Гай Марий, мислеше си с известна горчивина Публий Вагиений, навярно щеше да се позволи на цялата конница да се пренесе в отделен лагер, в близост до хубавата трева. Но уви, Гай Марий беше на друго мнение. Той не искаше защитниците на неприятелската крепост да бъдат изкушавани да проявяват активност и изрично беше заповядал абсолютно всички римски войници да нощуват в един лагер с основните сили. Да се отдели конницата беше опасно предизвикателство. Така че се налагаше всеки ден съгледвачите отрано да тръгват на разузнаване на север, да проверяват цялата околност за врагове, а чак след това конниците да заведат животните си на паша, без да забравят всяка вечер да ги прибират в лагера. А това означаваше, че за да не избяга, всеки кон трябваше да бъде спъван.

Следователно всяка сутрин Публий Вагиений трябваше да се качва на един от двата си коня, да взима другия със себе си, да прекосява цялата равнина от лагера до мястото с хубавата трева, да слага букаите на животните, да ги оставя цял ден да пасат и да се връща седем-осем километра пеша до лагера. Надвечер, тъкмо когато идваха часовете на истинската почивка (или поне така му се струваше), трябваше отново да извървява осемте километра и да прибира конете от паша. Като не бива да забравяме, че всеки уважаващ се конник — за разлика от редовия легионер — повече от всичко мрази да ходи пеша.

Само че в действителност нямаше никаква заповед, според която конниците трябваше да оставят животните си сами в долината и да се връщат в лагера за през деня. Така че Публий Вагиений с чиста съвест внесе някои поправки в дневния си режим. Понеже тъй и тъй яздеше без седло и без юзди — само някой много налудничав би оставил седлото и юздите си цял ден на полето, — той реши, че няма да е зле сутрин на тръгване от лагера да нарамва по някой мях с вода, да си пъхва дневната дажба в малка кесия, която провесваше на пояса си, и така да потегля на север. Завеждаше животните в подножието на планината с крепостта, пускаше ги да пасат на воля и се оттегляше на някое сенчесто местенце, където си прекарваше деня в блажен мързел.

На четвъртия път Публий Вагиений се усамоти заедно с меха си с вода и торбичката с храна в една сенчеста долчинка, заобиколена от остри чукари, из която се носеше приятно ухание на цветя, излегна се върху тревата, затвори очи и неусетно потъна в сладка дрямка. Но не щеш ли, измежду стръмните скали долетя нежен полъх на влага, а с нея и необичайна, остра миризма. Миризма, която явно говореше нещо на Публий Вагиений, защото в мига, в който вятърът от планината го лъхна, той подскочи като ужилен, а очите му лакомо заблестяха. Да, това беше позната миризма, миризма на охлюви. На едри, тлъсти, сладки, сочни, упойващи със своята миризма охлюви!

Скалистите земи на Лигурия, които опасваха морския бряг — родното място на Публий Вагиений, — а и склоновете на Алпите, гъмжаха от охлюви. Можеше спокойно да се каже, че е израснал, ходейки върху охлюви. Заради тях беше свикнал винаги да слага в манджата си чесън. С времето се беше превърнал в един от най-големите познавачи на охлюви в целия свят. Мечтата му беше някой ден да се захване с търговия с охлюви, а защо не и с развъждането на непозната разновидност. Имаше хора, които можеха да разпознават вина по уханието им, други, които запомняха с обонянието си стотици различни парфюми; Публий Вагиений беше човекът, който можеше да разпознае от километри миризмата на охлюви. Сега вятърът носеше точно такава миризма, а това означаваше, че планината с крепостта гъмжи от охлюви, които по вкус нямаха равни на себе си.

С упорството на прасе, ровещо за трюфели, Публий Вагиений се впусна по следите, които обонятелният му орган беше напипал така неочаквано, и заизкачва скала след скала в търсене на мечтаното охлювско убежище. Откакто миналия септември беше пристигнал в Африка с Луций Корнелий Сула, не бе имал възможност да вкуси един-единствен охлюв. Открай време се знаеше, че африканските охлюви са най-вкусните, но досега не бе успял да открие къде живеят, а всички охлюви, които се появяваха на пазара в Утика или Цирта, отиваха право на масата на военните трибуни и висшите легати или биваха натоварени директно на корабите за Рим.

Надали нормален човек би се отдалечил толкова навътре в планината, но в името на своите охлюви Публий Вагиений беше готов на всичко. Затова и тъкмо нему се падна честта да попадне в своеобразната шахта, която се отваряше в склона на вулкана, и от която преди милиони години се бяха издигали пари. Погледнат отстрани, стръмният базалтов склон напомняше плътна стена, и ако мъжът не беше следвал толкова плътно носените от вятъра миризми, нямаше да се натъкне на този страховит кладенец. Наслагвалият се с хилядолетия прах отдавна беше засипал отвора към недрата на земята и дъното на огромния процеп в снагата на вулкана се беше изравнило със земята, а откъм подветрената му страна продължаваха да се натрупват носените от ветровете пясъци и камънак. Те обаче оставяха достатъчно широк отвор да се провре човек и да застане в дъното на шахтата. Което и стори Публий Вагиений. Озова се на дъното на огромна кръгла дупка, шест метра широка и шейсет метра висока. Отгоре проблясваше синьо парче небе. Стените на кладенеца бяха почти отвесни и на пръв поглед невъзможни за изкачване от обикновен човек. Но не и от планинец като него. Примамван от аромата на охлюви, той дори не се замисли, преди да се закатери по убийствения склон. Не можеше да се отрече, че изкачването се оказа трудна работа, но пък и никъде смелчагата не се оказа в безнадеждно положение.

Достигнал върха на кладенеца, той се озова на ръба на кратер, който достигаше в най-широката си част петдесетина стъпки. От мястото си Публий Вагиений можеше ясно да определи местоположението си. Намираше се на ръба на отдавна изстинал вулкан. Откъм северната си страна чашата на кратера се беше разцепила — всъщност всичко наоколо беше само застинала лава, а за милионите години, откакто вулканът беше престанал да действа, някогашната планина буквално беше отнесена от природните стихии. Ръбът на кратера тънеше в благотворна влага, която се просмукваше отвсякъде. Тук-там тънки струйки вода се плъзваха по ръба на кладенеца и се губеха надолу, но отдалеч се забелязваше как в една точка на широкото гърло на чашата се е образувала голяма цепнатина и потоци вода се изливат от нея, за да се спуснат по стръмните склонове на планината. Над кратера, на височина от тридесетина метра, заплашително се беше надвесила огромна канара, а точно под нея скалата се беше подронила под въздействието на влагата и образуваше пещера със стени, покрити с мъх, папрат и острица; на едно място се виждаше как под огромната тежест на планината от скалата се просмуква вода, тихо ромоляща между камъните, преди да се изгуби отвъд ръба на кратера. Явно, че именно тук се криеше тайната защо тъкмо от северната страна на планината тревата беше толкова сочна и зелена.

Там, където разтваряше своята огромна паст пещерата, преди време се бяха струпвали тонове кал. За опитен планинар като Публий Вагиений не беше трудно да се увери, че след време базалтът под надвисналата канара няма да издържи на огромната тежест и тя с грохот ще се стовари в зиналия кратер, погребвайки всичко под себе си.

Голямата пещера беше истинско свърталище на охлюви, пък и как иначе с постоянната влага, която охлаждаше и освежаваше въздуха както никъде другаде из тези сухи земи. Растителността, която покриваше стените й, неизброимите насекоми, които студът убиваше и които служеха за храна на охлювите, благотворната сянка и най-вече онзи издигащ се над ръба на кратера скалист връх, преграждащ пътя на ветровете, всичко това създаваше идеални условия за живот на Вагиениевите любимци.

И наистина, наоколо гъмжеше от охлюви, и то не обикновени, каквито Публий Вагиений беше ял с десетилетия, а по-особени — или обонянието му бе започнало да му изневерява. Когато обаче най-сетне спря погледа си на един от тях, зяпна от удивление. Само черупката беше голяма колкото дланта му! Сетне забеляза втори, трети, цели дузини. Скоро дузините се превърнаха в стотици, с всевъзможни големини — като се почне от дължината на един пръст и се свърши с дължината на протегната ръка. Без да вярва на очите си, той влезе навътре в пещерата, изследвайки всяка педя от нея, докато накрая се оказа в другия й край, откъдето започваше пътека нагоре по планинския склон. „Не змийска, а охлювска пътека“ — каза си и без да се замисли, продължи нататък.

Скоро пътеката свърна рязко надолу и го отведе в друга, по-малка пещера, където обаче охлювите бяха още повече. Отвъд нея Публий Вагиений трябваше да заобиколи надвисналата над кратера канара, да се покатери още известно време, за да излезе откъм задната й страна и внезапно да попадне от охлювския Олимп в охлювския Тартар. Той се закова на място, сетне бързо се скри зад най-близката скала. На по-малко от сто и петдесет метра над него се издигаше вражата крепост. Склонът до нея беше достатъчно полегат, за да може да се изкатери от всеки, дори без пръчка, на която да се подпира, а пък стената на самата крепост беше толкова ниска, че за никого нямаше да е проблем да се хване с ръце за ръба и да се прехвърли от другата страна.

Публий Вагиений бързо-бързо се спусна обратно по охлювската пътека и забави крачка едва в долния край на пещерата, където си направи удоволствието да избере половин дузина от най-едрите охлюви, да ги увие във влажни листа и да ги прибере в пазвата си. Предстоеше му най-трудната част от слизането, което допълнително се усложняваше от скъпоценния товар, но мисълта за вкусния обяд, който щеше да си приготви на другия ден, сякаш го окриляше и той не усети как се озова отново в ухаещата на цветя долчинка, от която беше тръгнал.

Трябваше му само да пийне малко вода и се почувства по-добре; охлювите му бяха меки, прекрасни… Понеже нямаше намерение да ги споделя с никого, Публий Вагиений ги прехвърли от пазвата си в торбата с храната, сложи им малко влажни листа, както и две-три шепи пръст, събрани от долчинката, които специално поръси с вода от меха си, и ги върза добре, за да не се изплъзнат. После ги скри на сенчесто местенце.

На другия ден си устрои царски обяд — беше си донесъл войнишкото канче, в което сложи да се задушат два от шестте уловени охлюва в специално приготвения сос от зехтин и чесън. Ама какви охлюви само! Това, че един охлюв е огромен, съвсем определено не означава, че е по-жилав или по-твърд от обикновените. Големината му просто значеше, че вкусът е по-богат и че човек яде повече с по-малко усилия.

В продължение на шест дни Публий Вагиений изяждаше по два охлюва на обяд. Повтори разходката си до кратера, за да си налови още половин дузина от деликатесите. Но на седмия ден съвестта започна да го гризе. Ако беше свикнал да обръща повече внимание на собствената си личност, щеше лесно да установи връзката между засилването на тези угризения със засилването на болките в стомаха му, които естествено се дължаха на прекаляването с редкия деликатес. Първото, което му мина през ума обаче, беше, че се е проявил като изключителен егоист, че е гадна ментула и че не е трябвало да крие подобни вкуснотии само за себе си, когато има толкова добри приятели в дружината. Чак след това си даде сметка, че благодарение на лакомията си е открил неизвестен път към върха на планината.

В продължение на още три дни Публий Вагиений изпитваше жестоки душевни терзания, докато най-накрая силна атака на гастрит съвсем му уби апетита за охлюви и го накара да се разкайва, че се поддал на изкушението. Това го накара да вземе някои важни решения.

Но той не благоволи да докладва за откритието си на дружинния си командир. Искаше да говори направо с главнокомандващия.

Палатката на последния, заедно с пилона със знамето, се намираха точно до широката празна площадка в центъра на лагера — там, където се пресичаха вия претория, свързваща главния със задния вход, и вия принципалис, свързваща двата странични. Под платнището от здрава и непромокаема животинска кожа, опъната върху дървена конструкция, Гай Марий едновременно спеше и събираше щаба на армията, за да дава заповедите си. Докато почиваше или обсъждаше предстоящите задачи с помощниците си, под широкия навес пред входа се поставяха стол и маса и на пост заставаше дежурният за деня военен трибун. Негово задължение беше да посреща всички войници, които имаха нещо да доложат на началника, да прецени кои от тях си заслужават да бъдат приети лично от него и кои да се препратят другаде — в зависимост от случая. От двете страни на входа стояха двама стражи, наглед полузаспали, но всъщност през цялото време нащрек, за които единственото занимание през целия ден беше да слушат разговорите между дежурния трибун и дошлите да търсят главнокомандващия.

Този ден дежурен беше Квинт Серторий, а той най-малко от всички би се оплаквал от подобно задължение. За младежа представляваше истинско удоволствие да разрешава всевъзможните ребуси, които му поставяха снабдяването в армията, дисциплината, етиката и човешките характери, такива каквито му се представяха в това откъснато от цивилизацията място. Колкото по-трудни и отговорни задачи му поставяше Гай Марий, толкова по-голяма наслада извличаше той от изпълнението им. Ако съществуваше боготворене, то тъкмо Квинт Серторий беше боготворящият, а Гай Марий — боготвореният. Ученикът вече знаеше, че иска да прилича на учителя. Нямаше работа, с която Гай Марий да натовари Квинт Серторий и която последният да посрещне с недоволство; затова колкото и всички военни трибуни в армията да изпитваха истинска досада, наложеше ли се да стоят на пост пред палатката на главнокомандващия, Квинт Серторий се отнасяше с нужното уважение и към това си задължение.

Когато се появи онзи лигурийски конник, чиято походка отдалеч издаваше, че е свикнал повече да язди, Квинт Серторий го загледа с нескрито любопитство. Не че видът му предразполагаше — в лице непознатият беше такъв, че само майка му би го нарекла красив, но все пак внимание заслужаваха масивните му гърди, които издуваха плетената ризница, бляскавите шпори, които звънтяха отзад на обувките за езда, и безупречно чистите кожени гащи, стигащи до коленете. Може и да миришеше на кон, но нали това му беше работата? Квинт Серторий не можеше да си представи другояче един конник — задаващият се насреща му беше самото въплъщение на онези люде, които, колкото и да се мият и търкат, пак цял живот ще миришат на коне.

Двамата кръстосаха погледите си и като че ли всеки се понрави на другия.

„Още не е окичен с декорации — каза си Квинт Серторий, — но пък и досега конницата не е имала къде да се отличи.“

„Малко ми се чини млад за тази работа — на свой ред го преценяваше Публий Вагиений, — но дава вид на истински войник… Само дето като на всеки римлянин, и на него му личи, че цял живот е ходил пеш — нямат вкус към конете тия хора, и това си е.“

— Публий Вагиений, от лигурийската конна дружина — представи се новодошлият. — Бих искал да говоря с Гай Марий.

— Какъв чин имаш? — попита Квинт Серторий.

— Прост войник.

— С каква цел идваш при началника?

— Предпочитам да остане в тайна.

— Главнокомандващият — любезно му обясни Квинт Серторий — няма навика да приема прости войници от спомагателните дружини, особено когато не са придружени от никого. Къде ти е трибунът, войнико?

— Той дори не знае, че съм тук — упорстваше Публий Вагиений. — Нали ти казвам, става дума за нещо секретно.

— Гай Марий е зает човек — не отстъпваше Квинт Серторий.

Новодошлият се опря с две ръце на масата пред младия трибун и се наведе толкова близо, че за малко да го усмърти с отровния си дъх на чесън.

— Слушай, млади ми господине. Ти само кажи на Гай Марий, че имам предложение, което ще му е от голяма полза — но да знаеш, че или ще ме приеме лично, или много ви здраве.

С мъка Квинт Серторий се сдържа да не се разсмее и като се стараеше да си придаде възможно най-сериозен вид, стана от стола си и се насочи към входа на палатката.

— Ти, войнико, чакай тук.

Палатката беше разделена на две от кожено платнище, изрязано по средата, за да се получи нещо като врата. Задното помещение представляваше жилището на Гай Марий, а предното — главната му квартира. Именно предното отделение заемаше по-голямата част от палатката, за да могат да се поберат в него масите, сгъваемите столове, купищата военни карти, дървените макети на обсадни машини, с които инженерите разиграваха евентуалното превземане на мулухатската планина, както и леснопреносимите етажерки, в които пълководецът подреждаше цялата си документация.

Гай Марий седеше на куриатния си стол от слонова кост от едната страна на голямата сгъваема маса, която беше превърнал в писалище, от другата страна на масата се бе настанил легатът Авъл Манлий, а между двамата — квесторът Луций Корнелий Сула. По всичко личеше, че точно в този миг са се заловили с най-омразната им работа, която би доставила истинско удоволствие за бюрократите, в чиито ръце беше държавната хазна — проверяваха сметки и се ровеха из счетоводните книги. Квинт Серторий знаеше, че това е само своеобразна предварителна проверка — ако ставаше дума за сериозна ревизия, тримата офицери щяха да повикат поне няколко писари да им помагат.

— Гай Марий, съжалявам, че ви прекъсвам работата — предпазливо се обърна към главнокомандващия Серторий, но нещо в гласа му накара и тримата мъже да вдигнат глави от сметките и да го изгледат изпитателно.

— Няма нищо, Квинт Серторий. За какво става дума? — усмихна се Марий.

— Ами, може да се окаже и чиста загуба на времето ви, но току-що дойде един войник от лигурийската конница, който настоява да се види лично с Гай Марий, но не благоволява да ми каже защо.

— Войник от лигурийската конница — повтори бавно Марий. — И какво има да ми съобщи трибунът му?

— Не е трибунът, той дори не се е консултирал с него.

— Аха, значи, голяма тайна… — не откъсваше поглед от лицето му. — Защо мислиш, че трябва да приема този човек, Квинт Серторий?

Младежът плахо се усмихна.

— Ако наистина можех да ти отговоря, значи тази работа е твърде лесна за мен. Право да си кажа, нямам представа. Но… не знам, може би греша… мисля, че ще е добре да го приемеш, Гай Марий. Някакво вътрешно чувство ми го подсказва.

Марий остави листа, който държеше, върху другите и му рече:

— Добре тогава, покани го да влезе.

Дори срещата с висшето началство не разколеба увереността на Публий Вагиений. За миг той спря, докато очите му свикнат със сумрака в палатката, но по лицето му не се изписа ни най-малко смущение.

— Това е Публий Вагиений — представи го Серторий и понечи да се върне на поста си.

— Стой тук — спря го Марий. — Е, сега, Публий Вагиений, какво толкова важно имаш да ми кажеш?

— Много неща — спокойно му отвърна той.

— Ами тогава давай!

— Всичко, когато му дойде времето! — невъзмутимо го пресече Публий Вагиений. — Работата е там, че не знам откъде да започна. Дали с информацията, която имам, или с деловото предложение, което мога да ви направя?

— Едното свързано ли е пряко с другото? — попита Авъл Манлий.

— Във всяко отношение.

— Тогава нека чуем първо деловото ти предложение — подкани го Марий с безизразно лице. — Обичам загадките.

— Охлюви — обясни с една-единствена дума Публий Вагиений.

Четиримата римляни го изгледаха учудено, но никой не проговори.

— Моето делово предложение — започна той — са охлювите. Но не обикновени охлюви, а най-големите, най-сочните, каквито сте виждали някога!

— И затова ли смърдиш на чесън? — обади се Сула.

— Да, не мога да ги ям без чесън.

— И какво общо имаме ние с тези охлюви? — чудеше се Марий.

— Искам концесия — мина по същество Вагиений, — както и да ме свържете с хора в Рим, на които да пласирам стоката си.

— Разбирам. — Марий изгледа Манлий, Сула и Серторий. Никому не беше до смях. — Добре, имаш я твоята концесия, предполагам, че някой от нас ще успее да те свърже, с когото трябва. А сега каква информация си научил, която да ни е от полза?

— Открих път до крепостта.

Сула и Авъл Манлий чак подскочиха.

— Открил си път до крепостта? — повтори бавно Марий.

— Точно така.

Марий се изправи.

— Ще ми го покажеш, нали?

Но Публий Вагиений не беше склонен да бърза.

— Ще ти го покажа, Гай Марий, ще ти го покажа! Но не и преди да сме свършили с охлювите ми.

— Не мислиш ли, че те могат да почакат? — изгледа го леко заплашително Сула.

— Не, Луций Корнелий, не могат! — възрази му Публий Вагиений, с което искаше, освен другото да покаже, че знае поименно цялото висше командване. — Работата е там, че пътят към върха на планината минава точно през участъка с охлювите. А този участък си е само мой! Да знаехте само какви охлюви има там! Най-хубавите в цял свят. Ето, вижте!

И той развърза торбичката си, която дотогава беше висяла напряко на дългия му кавалерийски меч, отвори я и внимателно извади черупка от охлюв, дълга не по-малко от двайсет сантиметра, която постави върху писалището на Марий.

Всички мълчаливо впериха погледи в странния предмет. Плотът на масата беше хладен и гладък, така че след минутка-две охлювът се размърда — очевидно беше гладен. Сетне плахо се показа. Отначало представляваше безформена маса от лигава плът, после от едната страна полека-лека се оформи нещо като опашка, която предпазливо опипваше повърхността на масата, а от другата сякаш из нищото изникнаха рогцата. След като се преобрази, охлювът лакомо се нахвърли върху листата, в които Публий Вагиений го беше увил.

— Това се казва охлюв! — възкликна възхитен Гай Марий.

— И аз така мисля — съгласи се смаяният Квинт Серторий.

— С екземпляри като този можем да нахраним цяла армия — обади се Сула, който беше капризен спрямо храната и както не ядеше гъби, така и не обичаше охлюви.

— Точно това имах предвид! — разпери ръце Публий Вагиений. — Точно това! Хич не искам ония лакоми ментуле — тук околните се направиха, че не са чули, — да ми крадат охлювите! Там, горе, има стотици като този, но пратете петстотин войници и свърши се с тях! А аз смятам да ги пренеса на някое сигурно място, близо до Рим, където да ги развъждам. Затова не ми се иска хубавото ми охлювно находище да бъде нападнато от цял легион римски войници. Държа да получа своята концесия и никой от ония куни в армията да не ми пипа охлювите!

— Прав си, цялата ни армия е пълна с куни — съгласи се Марий, сякаш и той имаше същото мнение за легионерите си.

— Сега се сещам — заговори с провлечения си глас Авъл Манлий, умишлено подчертавайки аристократичния си акцент, — че мога да ти бъда от полза, Публий Вагиений. Имам един клиент от Тарквиния — нали се сещаш, в Етрурия, който преди време смяташе да се захване с твърде доходоносна търговийка на пазара Купеденис — нали се сещаш, в Рим — щеше да продава охлюви. Казва се Марк Фулвий. Е, сам разбираш, че не е от патрициите Фулвии. Та той ме помоли да му услужа с малко пари, докато работата потръгне. Това беше преди няколко години, а доколкото знам, нещата му вървят добре. Като гледам този прекрасен охлюв — наистина е прекрасен, Публий Вагиений, — струва ми се, че клиентът ми би се радвал да сключи сделка с теб.

— Съгласен, Авъл Манлий — охотно прие предложението му войникът.

— А сега ще ни покажеш ли пътя до крепостта? — не можеше да се стърпи Сула.

— След малко, след малко — спря го Вагиений и се обърна отново към Марий, който си връзваше обувките. — Нека първо главнокомандващият да, ми даде думата си, че охлювите ми няма да пострадат.

Марий свърши с обуването и погледна войника право в очите, сетне заяви:

— Публий Вагиений, ти си от онези хора, които най-много уважавам! Способен си да съчетаеш неугасимия патриотизъм на смелия войник с трезвия разум на смелия предприемач. Няма защо да се безпокоиш, имаш думата ми, че никой няма да бутне с пръст твоите охлюви. А сега, ако обичаш, заведи ни до пътя, който си открил.

Повикаха главния инженер и всички яхнаха конете, за да огледат тайнственото място. Вагиений яздеше по-представителния от двата си коня; Гай Марий също беше подбрал по-хубавия от своите, нищо че животното не беше в първа младост и участваше повече в паради, отколкото в сражения; Сула бе предпочел да се качи на муле — още не беше свикнал с конете, а Авъл Манлий, Квинт Серторий и инженерът си подбраха от товарните коне в обоза.

Според инженера кладенецът на вулкана нямаше да представлява особена трудност.

— Лесна работа — рече той, като погледна над себе си. — Има място, ще построим стълба догоре.

— Колко време ще отнеме? — попита Марий.

— Ами по някаква случайност в обоза имам няколко каруци с греди и дъски. Ако се заловим здраво за работа, за две денонощия ще свършим — направи си сметката инженерът.

— Тогава хващайте се още начаса — нареди Марий и изгледа Вагиений с неприкрито възхищение. — Майка ти да не е коза, че си успял да изкатериш това чудо?

— Планинар съм, това е — скромно заяви той.

— Е, докато стълбата бъде построена, можеш да си спокоен за охлювите си — рече Марий, докато мъжете се връщаха при конете си.

Пет дни по-късно мулухатската крепост падна в ръцете на Гай Марий, заедно с купища сребърни монети, сребърни кюлчета и стотици таланти злато; войниците се натъкнаха и на две малки ковчежета, едното, от които беше пълно с най-изящните и най-яркочервени карбункули, които човек можеше да види, а другото — с някакви непознати за римляните скъпоценни камъни, представляващи дълги, естествено оформили се кристали, грижливо полирани, за да си проличи наситенорозовият им цвят в единия край и тъмнозеленият в другия.

— Това си е цяло състояние! — възкликна Сула, като поднесе към светлината един от двуцветните камъни, наричан от местните хора лихнитес.

— Наистина, наистина! — задъхваше се от радост Марий.

Колкото до Публий Вагиений, той беше декориран пред погледите на цялата армия с пълния комплект от деветте фалери, излети от чисто сребро. Те представляваха кръгли медальони, украсени с барелефи и прикрепени един към друг с инкрустирани със сребро връвчици в три наниза — така притежателят им спокойно можеше да ги носи на гърдите си, върху бронята или плетената ризница. Безсъмнено Публий Вагиений се почувства дълбоко поласкан от оказаната му чест, но много повече го радваше фактът, че Гай Марий беше удържал на думата си и бе предпазил участъка с охлювите от хищните ръце на легионерите, нареждайки да бъде издигната ограда от двете страни на пътеката, водеща до върха на планината. Въпросната ограда беше предвидливо покрита с животински кожи, така че никой войник не научи какъв деликатес се крие сред папратите в пещерата. А когато крепостта беше завзета, първата работа на Марий бе да заповяда тайната стълба да бъде съборена. Авъл Манлий прояви достойнство, като прати писмо до своя клент-плебей Марк Фулвий, уреждайки му голяма сделка с Публий Вагиений, естествено, след като африканската война свършеше и той се уволнеше от армията.

— И все пак не забравяй, Публий Вагиений — пошушна му Марий, докато му окачаше деветте сребърни фалери, — че и ние четиримата очакваме в бъдеще награда за почтеността си — безплатни охлюви за трапезата ни, а за Авъл Манлий дори допълнително.

— Става — съгласи се на драго сърце Публий Вагиений, който за огромна своя тъга все повече се убеждаваше, че откакто го е хванал гастритът, любовта му към охлювите си е отишла безвъзвратно. Сега не му оставаше нищо друго, освен да гледа на тях като на свое препитание, а това значеше, че му предстои да се бори със зъби и нокти за тях.

В края на секстилис римската армия вече беше потеглила обратно на изток, оставяйки зад себе си нумидийската граница и нападайки хищно навсякъде по пътя си житната реколта, чието време тъкмо беше дошло. Визитата, която легионите бяха на крачка да направят на цар Бокх и неговите владения, даде желания ефект; убедил се веднъж завинаги, че щом превземе Нумидия, Марий няма да се спре пред нищо, за да завладее и Мавритания, той се видя принуден отново да застане на страната на зет си Югурта. Затова свика войските си при река Мулухат, където след заминаването на Марий го чакаше Югурта, и заедно те си възвърнаха планинската крепост.

Царете се впуснаха след римските легиони на изток, без да бързат да нападат, внимавайки да не се приближат повече от необходимото. Чак когато Марий достигна на около сто и петдесет километра от Цирта, двамата владетели се опитаха да нанесат своя удар.

Падаше здрач и римската армия трескаво устройваше лагер за през нощта. Но дори в момент като този враговете не можеха да се надяват да изненадат напълно легионите, защото Марий беше свикнал да обгражда всяко действие на войниците си с изключително внимание и предпазливост. Земемерите вече бяха определили точките на четирите ъгъла, ориентировъчните колове бяха забити и цялата армия се беше прибрала в границите на бъдещия лагер. Нямаше легионер, който да не знае къде ще спи и къде ще трябва да застане за вдигането на палисадите. Без никаква суматоха, без никакво суетене центуриите се събираха на кохорти, кохортите — на легиони, а легионите заемаха определените им по устав сектори в строящия се лагер. Обозът и животните също бяха прибрани в очертанията на лагера, всички онези, които не носеха оръжие, отговаряха за животните и каруците в центуриите и с педантична точност нареждаха и едните, и другите така, че хем на добитъка да му е широко, хем да не се пречка на хората. Въоръжени с кирки и лопати, както и със зачислените им колове, войниците, без да свалят броните и да изваждат мечовете и ножовете от коланите, се строиха по границите на лагера и се заеха с вдигането на палисадата. Копията им стояха забити в земята, а щитът — облегнат върху тях; шлемовете се закачаха за подбрадниците върху копията и горната част на щита, така че вятърът да не ги събори; по този начин всеки легионер можеше да си върши работата спокойно, уверен, че оръжието му е винаги под ръка.

Пратените в околността съгледвачи така и не усетиха дебнещия неприятел и след като се върнаха да доложат, че всичко е спокойно, се заловиха като всички останали да устройват лагера. Слънцето вече беше залязло. В кратките минути преди да падне пълен мрак, нумидийци и мавританци, възползвайки се от последните слънчеви лъчи на хоризонта, се появиха иззад близкия планински рид и се спуснаха като лешояди върху наполовина построения лагер.

Сражението започна в пълен мрак, което беше от огромно неудобство за римляните, така и неразбрали откъде са се появили враговете. Известно време заради изненадата войските на Югурта и Бокх имаха превес, но щом Квинт Серторий успя да внесе ред в спомагателните отряди и щом от вътрешността на лагера се запалиха достатъчно факли, за да се освети полесражението, Марий вече можеше да си направи сметка какво точно става около него и как трябва да прегрупира войските си. Сула имаше доста случаи да се отличи с храбростта и решителността си, вдъхвайки смелост на онези, които бяха склонни да побегнат, появявайки се като по магия навсякъде, където имаха най-много нужда от него. Всъщност едва тази вечер му се предоставяше случай да прояви своята вродена способност на стратег — да напипва слабите места на войската си, преди те още да са се проявили. Разгорещен, с окървавен меч в ръка, Сула се биеше като истински ветеран — смел, когато напада, предпазлив, когато се отбранява, неудържим, когато го притиснат.

Около осмия час на нощта победата бе завоювана от римляните. И нумидийци, и мавританци се оттеглиха в завидно стройни редици, но оставяйки на бойното поле хиляди трупове, докато Марий беше изгубил изненадващо малко хора.

На сутринта римската армия се стегна отново за поход. Марий много правилно беше решил, че сега не е моментът да дава почивка на войниците си. Мъртвите бяха кремирани, докато труповете на избитите врагове бяха оставени за храна на лешоядите. Този път легионите се построиха в карета, колоната се скъси значително, а конницата се раздели на две равни части. Мулетата на центуриите и обозът се движеха между конниците. Ако по време на похода римляните бъдеха нападнати повторно, на тях им беше достатъчно просто да насочат копия по посока на нападението, докато само с едно обръщане конницата щеше да защити и двата фланга едновременно. Всеки войник беше сложил шлема на главата си, без да забравя да му закачи боядисания плюмаж от конски косми, държеше щита си без предпазната кожа и носеше и двете си копия на рамо. Докато легионите стигнеха Цирта, никой не биваше и да помисля за отпускане.

На четвъртия ден, сиреч няколко часа, преди Мариевата армия да стигне Цирта, двамата царе отново нападнаха. Този път обаче Марий бе подготвен. Легионите бързо се построиха в карета, всяко от които заемаше своето място в друго по-голямо, а по средата се прибираха обозът и невъоръжените. Каретата се строяваха в две редици, предната клекнала, задната — права, за да се оздрави до крайна степен защитата. Както винаги, и сега Югурта разчиташе най-много на огромната си нумидийска конница, която трябваше като вълна да помете римските предни линии. Великолепни ездачи, нумидийците не използваха седло и юзди, нито носеха доспехи, а разчитаха на силата и бързоподвижността си, на храбростта и невероятното боравене със смъртоносните си леки копия и дълги мечове. Но нито нумидийската конница, нито тази на цар Бокх можаха да пробият през римските карета, за да достигнат уязвимия им център. Не можеха да им помогнат и пешаците, които напразно се хвърляха върху копията на легионерите, успели да удържат и най-силните напори на неприятеля.

Сула се биеше в предната редица, защото Марий можеше спокойно да командва сам, а почти не съществуваше вероятност от изненади. Но когато пехотата на Югурта най-после се разпръсна под ударите на римляните, именно Сула беше този, който поведе легионите в атака, следван плътно от младия Серторий.

Само отчаянието, обзело Югурта още преди битката, и надеждата, че с един удар би могъл да се отърве веднъж завинаги от призрака на Рим, го накараха да се забави толкова с отстъплението. Когато най-после си даде сметка, че и тази битка е загубена, вече беше твърде късно да изтегли войските си, и пред нумидийци и мавританци нямаше друг избор, освен да се бият до последна капка кръв срещу римляните, които вече предвкусваха победата. Затова и накрая разгромът им беше пълен. И нумидийската, и мавританската армии бяха практически унищожени, повечето войници загинаха на бойното поле, а Югурта и Бокх трябваше да се спасяват с бягство.

Марий влезе в Цирта начело на дълга колона от изтощени до смърт войници, но дълбоко в душата си всеки римлянин ликуваше; дори и последният строевак си даваше сметка, че с тази битка голямата война в Африка е свършила. Трето генерално сражение нямаше да има… Този път Марий разквартирува легионите си вътре в града от страх да не ги изложи на ненужна опасност, ако ги остави пред стените. Легионерите щяха да бъдат настанени по домовете на нещастното цивилно население, пак то щеше на другия на ден да разчисти бойното поле, да изгори купищата трупове на своите сънародници и да пренесе в града убитите римляни, за да получат своето заслужено погребение.

На Квинт Серторий се падна тежката задача да се погрижи за всички воински отличия, които Марий смяташе да раздаде при тържествения сбор на легионите след привършването с погребалните церемонии; пак на него се падна и цялостната организация на събитието. Тъй като преди това никога не бе имал случай сам да присъства на подобна церемония, той въобще нямаше представа точно какво трябва да направи, но природната му интелигентност и находчивостта му му помогнаха. Трябваше му само да намери някой центурион — ветеран, по възможност примус пилус и да го попита.

— Ето какво трябва да се направи, млади Серторий — започна да му обяснява един стар боец. — Най-напред ще отидеш да намериш всичките декорации на Гай Марий и ще ги изложиш на показ на площадката, от която ще говори той. Така всички ще разберат що за войник е бил самият главнокомандващ. Нашите пролетарии може и да са добри момчета, но досега са нямали представа за войнишкия живот, а пък и никой от тях не произхожда от семейство, където ще го научат на воински традиции. И откъде ще знаят дали самият Гай Марий е бил добър войник, или не? Аз самият знам! Но това е, защото съм воювал под командването на Гай Марий във всичките му кампании още от… Мисля, че от Нуманция насам.

— Но защо мислиш, че той ще реши да носи всичките си отличия? — хвана се за главата Серторий.

— Разбира се, че ще го стори, млади Серторий! — натърти ветеранът, който беше видял може би стотина битки в живота си и знаеше какво говори. — Та нали му носят късмет.

Оказа се прав. Когато го попитаха, Гай Марий си призна, че наистина никога не се отделя от воинските си отличия и ги е носил със себе си дори при похода до Мулухат. Това обаче явно го притесняваше и трябваше Серторий да му предаде думите на стария центурион за късмета, за да се отпусне.

Цяла Цирта се събра да наблюдава церемонията по раздаването на бойните отличия, пък и как иначе — цялата римска армия се беше строила за парад, върху сребърния орел на всеки легион, върху сребърната ръка на всяка манипула, върху платнения вексилум на всяка центурия беше окачен лавров венец. Всеки войник трябваше да носи получените отличия върху себе си, но понеже цялата армия се състоеше от новобранци, само някои от центурионите и шепа войници имаха ленти по ръцете, огърлия или медальони. Разбира се, Публий Вагиений не беше забравил да си окачи сребърните фалери.

Ала над всички безспорно се открояваше Гай Марий. Така си мислеше смаяният при вида на своя началник Квинт Серторий, докато чакаше да получи златен венец, задето се беше отличил на бойното поле в единична схватка с неприятел. Сула щеше да бъде удостоен със същото.

На високата платформа зад Гай Марий бяха окачени всички отличия, които беше получил за дългогодишната си военна служба. Имаше шест сребърни копия, задето на шест пъти беше убивал врагове в единична схватка; до тях екарлатово знаме — тъй нареченият вексилум, — извезано със злато и обшито със златни ресни, задето в други сражения беше убил по няколко души последователно в единични схватки; два овални щита, такива каквито се носели навремето, инкрустирани със сребро, задето не бе отстъпил нито крачка от завзета с мъка позиция. Останалите отличия Марий носеше върху себе си. За разлика от друг път, когато като висш офицер носеше обкована със сребро броня, сега си беше сложил най-проста броня от втвърдена кожа, за да се открояват по-добре всичките му фалери с техните обшити със злато ремъци. Имаше точно три комплекта от по девет фалера — два отпред и един отзад; около мишците и врата му стояха вързани с тънки въженца шест златни и четири сребърни торка; ръцете и китките му чак не се виждаха от безбройните златни и сребърни гривни — така наречените армили. Но най-голямо впечатление правеха венците. На главата си Гай Марий носеше Корона Цивика, венец от дъбови листа, който се даваше само на човек, спасил живота на другарите си и удържал завзетата при тяхното спасяване позиция до самия край на битката. Още два подобни венеца висяха върху две от сребърните копия, което означаваше, че той е бил награждаван с Корона Цивика поне три пъти в живота си; на други две копия стояха два венеца за забележителна храброст — и двата бяха изковани от чисто злато във формата на лаврови листа; на петото копие висеше Корона Муралис, златен венец със силует на крепостна стена, който се даваше на човека, прехвърлил се пръв през стената на обсадена вража крепост; а на шестото се виждаше Корона Валарис, златен венец, връчван на онзи, който пръв си пробие път във вражия лагер.

„Какъв човек!“ — мислеше си Квинт Серторий, като се мъчеше да запечата в паметта си всички отличия, получени от Гай Марий. Да, единствените бойни отличия, до които той не бе могъл да достигне, бяха морският венец, който се даваше на отличилия се по време на морско сражение — в каквото Марий никога не бе взимал участие, — и Корона Граминея, простият наглед венец, изплетен от най-обикновена трева, даван само на онези, спасили единствено с помощта на собствената си храброст или инициатива цял един легион, или дори цяла армия. През цялата вековна история на републиката венец от трева бе връчван само на няколко души — от легендарния Луций Сикций Дентат, който беше насъбрал не по-малко от двадесет и шест различни венци, но само една Корона Граминея, до Сципион Африкански по време на втората война срещу Картаген. Серторий се намръщи, опитвайки се да си припомни имената на останалите. О, да, Публий Деций Мус, който се бе проявил при Първата самнитска война! И Квинт Фабий Максим Верукозис Сенатор, спечелил своя венец заради това, че нито за миг не се беше отделял от армията на Ханибал по време на дългогодишния му поход из цяла Италия, лишавайки го от възможността да нападне самия Рим.

Дойде ред на Сула да получи своя златен венец заедно с пълния комплект от девет фалера за проявената храброст по време на първото от двете сражения срещу африканските царе. Изглеждаше предоволен, дори — би казал Серторий — сякаш пред очите на всички бе пораснал. Квинт Серторий беше чувал за Сула, че е студен човек, че в него имало някаква кръвожадна жилка; но нито веднъж за тези дълги месеци, прекарани в Африка, младежът не бе открил доказателство за подобни обвинения. Пък и ако те бяха истина, щеше ли Гай Марий да се отнася с такава топлота към него, щеше ли да го има за свой любимец? Разбира се, Квинт Серторий не можеше да проумее, че когато всичко е наред, когато животът е нещо забавно и когато пред човек стоят достатъчно предизвикателства — умствени и физически, — всеки би могъл, макар и временно, да погребе дълбоко в душата си студенината и жестокостта; пък и как младок като него да разбере, че не Гай Марий е онзи, пред когото един благоразумен, а Сула беше много повече от благоразумен, човек би се разкрил напълно, особено тъмните и низки черти на характера си. В действителност, откакто Гай Марий го посочи за свой квестор, Луций Корнелий Сула се мъчеше във всичко да показва само най-добрите си страни — а досега не бе имало случай това да се окаже трудна работа.

— А, тук! — подскочи Квинт Серторий. Толкова дълбоко се беше замислил, че не беше чул да извикват името му и се наложи робът му да го сръга в ребрата, за да го върне на земята. Трябва да отбележим, че робът на Квинт Серторий се гордееше със своя господар не по-малко, отколкото самият Квинт Серторий се гордееше със себе си, ако не и повече. Сега любимият му господар трябваше да се качи на подиума, където великият Гай Марий щеше да му положи златния венец на главата. След това цялата армия щеше да го поздрави с бурните си възгласи и той щеше да стисне ръцете на Гай Марий и Авъл Манлий.

След като всички медальони, гривни, огърлия и знамена бяха раздадени и след като някои от кохортите получиха групови отличия под формата на златни и сребърни венци за щандартите, Гай Марий взе думата.

— Отлично свършена работа, войници — пролетарии! — извиси се гласът му над смаяните получатели на отличия. — Вие доказахте, че сте по-храбри и от храбрите, по-настойчиви от настойчивите, по-трудолюбиви от трудолюбивите и по-съобразителни от съобразителните! Вижте колко много от доскоро голите прътове на щандартите и знамената ви сега са окичени с венци — венци, заслужени от вас и само от вас! Когато се върнем в Рим, за да триумфираме, нашите съграждани ще имат с какво да напълнят очите си! И нека в бъдеще никой римлянин не се осмели да твърди, че бедняците в Рим не обичат достатъчно своята родина, за да печелят битки в нейно име!

В началото на ноември, когато започваха да падат първите дъждове, в Цирта пристигна пратеничество от страна на мавританския цар Бокх. Марий остави посланиците да почакат няколко дни, без да обръща никакво внимание на молбите им да бъдат приети спешно.

— Ще омекнат като възглавници — закани се той пред Сула, когато най-после благоволи да ги приеме.

— Никога няма да простя на цар Бокх — започна без заобикалки Марий, щом пратениците бяха въведени при него, — така че спокойно можете да си вървите у дома! Само ми губите времето.

Говорителят на делегацията беше не друг, а по-малкият брат на царя, на име Богуд. Княз Богуд пристъпи бързо напред и преди Гай Марий да е заповядал на ликторите да отпъдят нежеланите натрапници, се обърна умолително към него:

— Гай Марий, Гай Марий, брат ми много добре си дава сметка какво голямо престъпление е извършил, влизайки във война с Рим! Не иска прошка, нито дори настоява, както преди, да препоръчаш пред римския Сенат и народ да бъде възстановен в качеството си на приятел и съюзник на римския народ. Единствената му молба е да пратиш напролет двама от висшите си легати в двора му в Тингис, отвъд Стълбовете на Херкулес. Там ще им обясни най-подробно защо се е осмелил да влезе в съюз цар Югурта, а от тях би се надявал само да го изслушат, без дори да се водят преговори. Няма нужда да казват нищо в отговор — единственото, за което той ще ги помоли, е да съобщят на теб какво са чули и ти да решиш как да отговориш. Би ли направил, коленопреклонно те моля, подобна услуга на моя брат, царя?

— Какво, да пратя двама от най-полезните си помощници чак в Тингис точно когато дойде време за военни действия? — правеше се на неразбиращ Марий. — В никакъв случай! Това, което мога да направя за царя, е да пратя хората си не по-далеч от Салда.

Ставаше дума за малък пристанищен град, недалеч от морското пристанище на Цирта Рузикаде.

Цялата делегация вдигна ръце в нескрит ужас.

— Но това е невъзможно! — извика уплашено Богуд. — Брат ми, царят, иска на всяка цена да избегне евентуална среща с цар Югурта!

— Тогава Икозиум — предложи Марий друго нумидийско пристанище, на около триста километра западно от Рузикаде. — Ще пратя висшия си легат Авъл Манлий и квестора си Луций Корнелий Сула, но не по-далеч от Икозиум… Само че веднага, княз Богуд, не напролет.

— Невъзможно! — отново разпери ръце Богуд. — Царят се намира чак в Тингис!

— Глупости! — сряза го презрително Марий. — В момента той е на нумидийска земя и бърза да се върне в царството си, за да си ближе раните. Ако пратите веднага някой бърз ездач при него, мога да ви гарантирам, че цар Бокх ще стигне до Икозиум по същото време, по което ще пристигнат и пратениците ми по море — изгледа той страховито Богуд. — Това е моето най-добро, всъщност единствено предложение. Или го приемете, или ми се махайте веднъж завинаги.

Богуд беше хванат натясно. Когато два дни по-късно Авъл Манлий и Сула се качиха на кораба за Икозиум, мавританските пратеници ги придружиха, без да забравят преди това да пратят въпросния бърз пратеник, който да настигне жалките останки от войската на мавританския цар, оцелели след поражението при Цирта.

— Както предрече, той вече ни чакаше в пристанището, когато пристигнахме — доложи Сула на началника си месец по-късно, щом се прибра от Икозиум.

— Къде е Авъл Манлий? — попита Марий.

Сула му смигна съучастнически:

— Не се почувства добре, та затова реши да се върне по суша.

— Нещо сериозно?

— Никога не съм виждал по-лош моряк — отговори му той, след като се позамисли.

— Бре, не съм го знаел! — чудеше се Марий. — Предполагам, че при това положение само ти си си отварял добре ушите за думите на царя.

— Така си е — усмихна се Сула. — Бокх е дребно и твърде симпатично човече. От многото сладки се е закръглил като топка. Прави се на много надут, но всъщност по природа е стеснителен и скромен.

— Тия двете вървят винаги ръка за ръка — рече Марий.

— Както и да е. Очевидно се страхува много от Югурта. И ако му дадем някакви гаранции, че нямаме намерение да го сваляме от престола му в Мавритания, мисля, че с радост ще започне да служи на интересите на Рим. Но Югурта постоянно го обработва.

— Югурта обработва всички. А ти спази ли условията на Бокх само да слушаш или му отвърна нещо?

— О, в началото го оставих да се наприказва — обясни Сула, — но накрая взех думата. Той се опита да си придаде царствен вид и да ме отпрати, но му заявих, че споразумението, което уж сме сключили, е изключително едностранно и че не си ни давал указания да не говорим.

— Какво му каза?

— Съобщих му, че ако иска да се прояви като умен и съобразителен цар, най-добре ще е да забрави за Югурта и отсега нататък да се придържа само към политиката на Рим.

— Той как го прие?

— Доста добре. Мисля, че като си тръгвах, настроението му се беше пооправило.

— Значи не ни остава нищо друго, освен да седим и да чакаме какво ще стане.

— Има и нещо, което научих за Югурта — допълни Сула. — Разбирам, че вече му е напълно невъзможно да набере нова войска. Дори гетулите са започнали да му отказват войници. Нумидия е изтощена от войната, а вече трудно ще се намери човек в цялата страна, независимо дали става дума за жител на богатите области или за номад от затънтените краища на юг, който да се надява и на най-малък успех срещу нас.

— Тогава няма ли направо да ни предадат Югурта?

Пратеникът поклати глава.

— Не.

— Голяма работа — озъби се заплашително Марий. — Догодина, Луций Корнелий! Догодина ще го пипнем.

Малко преди края на годината Гай Марий получи писмо от Публий Рутилий Руф, забавило се доста заради продължителната буря, застигнала кораба по пътя от Италия.

„Знам, че искаше двамата заедно да се кандидатираме за консули, Гай Марий, но ето, че ми се предостави великолепна възможност да опитам силите си сам и бих бил твърде глупав, ако не се възползвам от нея. Точно така, смятам да се кандидатирам за консул на идващите избори; още утре ще отбележат името ми в списъците. Навярно ти е пределно ясно, че напоследък не са много желаещите, или по-скоро осмеляващите се да желаят куриатните столове. Засега не се е появило името на някой по-известен. Предполагам се чудиш как така дори Квинт Лутаций Катул Цезар не се е кандидатирал. Ами той, както мнозина други, се е скрил в миша дупка тези дни. Дори за неосведомените е повече от ясно, че и той принадлежи на онази фракция, от години защищаваща консулите, отговорни за загубата на толкова много рижки войници. Досега най-обещаващият кандидат е не друг, а Новият човек Гней Малий Максим. Той е личност, която трудно бих упрекнал в нещо; със сигурност бихме могли да се разбираме… Но по-важното е, че ако Максим е най-добрата алтернатива, то тогава моите шансове са твърде големи. Както навярно вече знаеш, пълномощията ти в Африка вече са удължени за още една година.

В момента Рим е едно потискащо, скучно място; почти нямам какво да ти пиша, още по-малко да ти разкажа за някой скандал. Домашните ти са добре, малкият Марий е радост за всички; изглежда, че изпреварва възрастта си, защото толкова се е усъвършенствал в правенето на бели, че току-виж взел здравето на майка си. В крайна сметка нали затова се раждат момчетата? Тъстът ти Цезар обаче е хванал някаква болест. Разбира се, като истински Цезар той ще е последният да се оплаче от нея, но от доста време вече гласът му е спаднал и колкото и мед да му дават, пак не може да си го възвърне.

Май това са всички новини. Направо ужасно. За какво да ти пиша? Като гледам, дори един цял лист не съм могъл да съчиня. Ами тогава, нека ти разправя за племенницата си Аврелия. Сега пък се питаш откъде се взе тая Аврелия. И само от любезност се опитваш да прикриеш пълната си липса на интерес по въпроса. Както и да е, нищо не ти пречи да научиш нещичко за нея, пък и няма да те отегчавам. Сигурен съм, че дори и един италийски селянин без думичка гръцки като теб е чувал за Троянската Елена. Толкова била красива, че в цяла Гърция нямало цар, който да не мечтаел да я има за жена. Нещо подобно е и моята племенница. Толкова е красива, че всеки по-знатен римлянин крои планове как да се ожени за нея.

Всички деца на сестра ми Рутилия са хубави, но Аврелия е нещо изключително. Когато беше малка, я оплакваха заради необикновеното й лице — слабо, сурово, изобщо особено… Но сега тя навършва осемнайсет и същото това необикновено лице събира възторзите на всички.

Да си кажа правичката, винаги много съм я обичал. Но защо точно нея? Което си е истина, никога не съм изпитвал особена слабост към момичетата в рода си, дори към собствената си дъщеря и двете си внучки. Но обичта ми към Аврелия си има своите основания. И тези основания се крият в нейната робиня. Защото когато Аврелия навърши тринайсет, сестра ми и зет ми Марк Аврелий Кота решиха, не на дъщеря им е нужна отделна слугиня, която да не се откъсва от нея и да я следи навсякъде като куче — пазач. Затова купиха едно доста хубавичко момиче и го подариха на Аврелия. Тя обаче само след няколко дни се оплакала от робинята си и поискала друга на мястото и.

— Защо? — попитала сестра ми Рутилия.

— Защото е мързелива — рекла тринайсетгодишната ми племенница.

Без да кажат дума, родителите й отишли пак при търговеца на роби, който ги снабдявал, и след като прегледали много внимателно цялата му стока, спрели избора си на друго момиче. Но и то не се харесало на Аврелия.

— Защо? — попитала пак сестра ми Рутилия.

— Защото се има за по-умна от мен — оплакала хе Аврелия.

Върнали се родителите й за трети път при търговеца на роби — той самият се казва Спурий Постумий Гликон — и проверили от край до край пълния списък на стоката му с надеждата да намерят нещо наистина изключително. Трябва да отбележа, че и трите робини, които сестра ми и зет ми купили, били високообразовани, говорели свободно гръцки и изобщо притежавали твърде завидна езикова култура.

Но Аврелия не харесала и третата.

— Защо? — попитала сестра ми Рутилия.

— Защото нея повече я вълнуват мъжете; вече я видях на няколко пъти да прави мили очи на иконома — отговорила Аврелия.

— Добре тогава, иди и си избери сама робиня! — вдигнала най-после ръце майка й.

Когато Аврелия се върнала у дома заедно с избраното от нея момиче, цялото семейство едва не изпопадало от ужас. В къщата било влязло някакво си шестнайсетгодишно източено и кльощаво келтско девойче от племето на арверните с ужасно розово лице, сплескан нос, бледосини очи и грозно остригана коса (когато се видял в парично затруднение, предишният й господар продал косите и за перука). Но най-страшното у робинята безспорно били огромните й ръце и крака — такива не съм виждал не само в друга жена, но дори и в мъж. Наричала се Кардикса. Както знаеш, Гай Марий, винаги съм проявявал голям интерес към миналото и родната среда на робите, които купуваме и пускаме в домовете си. Винаги ми е правило впечатление, че ние, римляните, отделяме много повече внимание на менюто за семейното тържество, отколкото да разберем на какви хора поверяваме дрехите си, децата си, репутацията си, самите себе си. И естествено, че нямаше как да не отдам заслуженото на Аврелия, задето беше спряла погледа си тъкмо на това грозно момиче Кардикса, защото изборът й беше много мъдър. Аврелия не искаше просто някоя хубавица, която да говори гръцки като гъркиня (че коя не го говори?) и да бъде забавна събеседница; не, на нея и трябваше жена, предана и лоялна, която да знае и да работи много, да се подчинява и да не мисли за себе си повече, отколкото за господарката си.

Реших, че няма да е зле, ако се поразровя в миналото на Кардикса, но задачата се оказа твърде лесна, защото Аврелия вече беше проучила всичко за момичето и трябваше само да я попитам. Кардикса била продадена още четиригодишна в робство заедно с майка си, когато Гней Домиций Ахенобарб завладял земите на арверните и основал нашата провинция в Трансалпийска Галия. Скоро след като двете пристигнали в Рим, майката се споминала — навярно се е поболяла от мъка по родината. Детето трябвало само да се грижи за себе си и започнало, както изглежда, да помага, с каквото може в домакинството — носело нощните гърнета, възглавници, такива неща. След като започнало да губи детската си хубост и се разбрало на какво чудовище ще заприлича, господарите започнали да го гледат с лошо око и да го прехвърлят от семейство в семейство, без да го задържат никъде за по-дълго. Един от бившите собственици на девойката я изнасилил още докато била на осем, друг имал навик да я бие с камшик всеки път, щом жена му се оплачела; трети пък я изучил на четмо и писмо само за да прави компания на дъщеря му, която не била прилежна ученичка. И така, докато не срещнала Аврелия.

— Сигурно си изпитала съжаление към бедното момиче и си поискала да го вземеш вкъщи, където да се отнасят с него човешки — рекох на Аврелия.

И ето, Гай Марий, сега ще разбереш защо толкова обичам племенницата си, повече дори от родната си дъщеря.

Думите ми не й харесаха никак. Тя се отдръпна назад като змия, която се готви да нападне, и просъска:

— Ни най-малко! Съжалението е хубаво нещо, вуйчо Публий, или поне така казват книгите, както и родителите ми. Но трудно бих си взела робиня само от съжаление и съчувствие към нея! Това, че животът на Кардикса е бил тежък и изпълнен с неприятности, не е по моя вина и следователно не е и моя грижа. Не съм аз тази, която трябва да се чувства морално задължена да я спасява от незавидната и участ. Избрах Кардикса, защото съм сигурна, че ще се покаже вярна, трудолюбива, покорна и че във всичко ще мога да разчитам на нея. Хубавата опаковка не значи, че и подаръкът си струва.

Е, признай си, Гай Марий, не би ли обикнал и ти, поне малко, подобно създанийце? И пак повтарям, тогава тя беше само на тринайсет! Това, което обаче и досега ми се струва най-странно, е, че колкото и с ужасния си език да съм създал у теб впечатлението, че в онзи миг тя е говорила като самодоволен, лишен от чувства глупак; всъщност у нея нямаше нищо самодоволно, нито безчувствено. Просто племенницата ми е трезвомислещ човек, Гай Марий! А ти самият колко жени познаваш да притежават този рядък дар на природата? Всички около мен изгарят от желание да я имат за жена, но най-вече заради красотата й, хубавата й фигура и парите на баща й. Ако зависеше от мен, бих я дал само на онзи, който успее да оцени способността й да разсъждава като истински мъж и римлянин. Как обаче да разбере човек кой от всичките кандидати е достоен за нея? Това е въпрос, който от известно време всички в рода си задаваме.“

Когато прочете писмото, Гай Марий го остави на писалището и мигом извади перо и лист, за да му отговори. Без да се замисля, потопи перото в мастилницата и започна да драска по пергамента.

„Не ще и дума, че те разбирам, Публий Рутилий! Давай смело и не се колебай! Гней Малий Максим ще има нужда от помощ, а кой друг е по-подходящ за консул от теб? Колкото до племенницата ти, защо просто не я оставите сама да си избере съпруг? Щом се е показала толкова благоразумна с робинята си, едва ли ще сбърка и с мъжа си. Да ти кажа честно, не виждам за какво ви е да се тревожите. Луций Корнелий ми се похвали, че му се е родил син, но доколкото знам, научил е новината не от Юлила, а от Гай Юлий. Ще ми направиш ли услугата да държиш под око тази млада хубостница? Убеден съм, че що се отнася до трезвото мислене, Юлила е самата противоположност на племенницата ти, а пък нямам кого друг да помоля да се интересува от нея. В крайна сметка не мога да искам от баща й да я надзирава вместо мен. Благодаря ти, че ми пишеш за болестта на Гай Юлий. Надявам се, когато получиш писмото ми, вече да си консул.“

6

Година шеста (105 г. пр.Хр.)

В консулството на Публий Рутилий Руф и Гней Малий Максим

Още не можеше да се каже, че Югурта се е превърнал в беглец в собствената си страна, но населението на нейните по-богати и по-гъсто населени области, както и цялата източна част вече се беше примирило веднъж завинаги с призрака на римските легиони и никой не си правеше илюзии, че Нумидия ще се спаси от опеката на Рим. Тъй като Цирта се намираше в самия център на необятната страна, Марий счете за по-благоразумно да не връща войската си в Утика, ами да презимува в нумидийската столица. Жителите на Цирта никога не бяха проявявали кой знае каква привързаност към своя цар, но Марий добре познаваше Югурта и разбираше, че притиснат до стената, той ще покаже най-доброто, на което е способен; дори не бе изключено, ако с някой ловък ход спечелеше отново сърцата на поданиците си. Затова римляните биха допуснали грешка, ако оставеха Цирта свободно да определя отношенията си със злополучния си владетел. В Утика беше оставен само Сула, комуто беше връчено управлението на Римска Африка, а Авъл Манлий беше освободен от служба, за да може да се прибере в Рим. Манлий взе и двамата синове на Гай Юлий Цезар, въпреки нежеланието им да напускат Африка. Писмото на Рутилий беше смутило Марий и той изпита някакво смътно предчувствие, че ще е най-добре Цезар да види синовете си възможно най-скоро.

През януари мавританският цар Бокх най-сетне се накани да вземе може би най-важното решение в целия си живот; въпреки кръвните си и сватовски връзки с Югурта, той официално щеше да се обяви за римски съюзник — разбира се, ако Рим благоволеше да го приеме за такъв. Затова отиде лично от Йол в Икозиум, където два месеца по-рано бе разговарял със Сула и сполетяния от морска болест Манлий, и от там изпрати поредното посланичество до Марий. За негова зла участ не бе предвидил, че той няма да презимува в Утика, вследствие на което делегацията му заобиколи целта си и минавайки от север на Цирта и съответно на Гай Марий, се запъти право към римската провинция.

Мавърската делегация се състоеше от петима души, единият, от които отново бе по-малкият брат на цар Богуд, а друг — един от синовете му, но те не си придаваха важност, нито се придружаваха от въоръжен ескорт; баща им не искаше да си създава излишни неприятности с Марий или да дава повод да се мисли, че намеренията му са враждебни. Освен това подобна малка групичка по-лесно би убягнала от погледа на Югурта.

Членовете на пратеничеството бяха предрешени като пътуващи преуспяващи търговци, които след успешното завършване на търговския сезон бързат да се приберат у дома; което естествено ги правеше прицел на бандите въоръжени разбойници, възползвали се от политическото раздробяване на Нумидия и неспособността на царя да сложи какъвто и да е ред, за да се обогатят лесно и за чужда сметка. Докато скромната делегация прекосяваше река Уб, на юг от Хипо Региус, тя има нещастието да се сблъска с шепа главорези, които само дето не свалиха дрехите от гърбовете на хората; дори робите и слугите бяха отведени, за да бъдат препродадени на някой далечен пазар.

Квинт Серторий, който представляваше рядък пример на интелигентен военен, беше останал да помага на Марий, така че Сула трябваше да се задоволи с услугите на офицери, далеч по-несъобразителни и ненаблюдателни. Давайки си ясно сметка за това, той бе придобил навика да хвърля по някой и друг поглед на живота пред двореца в Утика и за късмет на мавърската делегация, която от известно време безуспешно се мъчеше да си изпроси аудиенция при римския управител, се заинтересува какви са тези покрити с прах люде, вдигащи толкова шум.

— Но ние трябва да говорим с Гай Марий! — настояваше княз Богуд. — Уверявам ви, че сме пратеници на мавританския цар Бокх!

Сула разпозна поне трима от скупчилите се пред входа чужденци и бързо се завтече насреща им.

— Пусни ги бе, глупак такъв — тросна се той на дежурния трибун, сетне любезно хвана княз Богуд под ръка, защото отдалеч се виждаше, че краката му едва го държат. — Няма нужда, княже, обясненията ще ги оставим за по-нататък — прекъсна той новодошлия веднага щом онзи си отвори устата. — Сега всички се нуждаете от баня, чисти дрехи, храна и почивка.

Няколко часа по-късно Богуд му разправи с подробности историята си.

— Уви, да дойдем тук, ни костваше много повече време, отколкото си правехме сметка в началото — заключи той, — и се страхувам брат ми да не се отчаял съвсем. Можем ли да видим Гай Марий?

— Гай Марий е в Цирта — малко ехидно му отвърна Сула. — Според мен най-добре ще е, ако ми кажеш какво иска царят, а пък аз ще пратя писмо до Цирта. Иначе ще се забавите още повече.

— Всички ние сме кръвни роднини на царя — рече Богуд, — който моли Гай Марий да ни прати в Рим, където лично да изпросим от Сената владетелят ни да бъде приет отново да служи на Рим.

— Разбирам — кимна Сула и стана от стола си. — Княз Богуд, сега не ти остава нищо друго, освен да чакаш. Всичко в двореца е на твое разположение. Веднага ще пиша на Гай Марий какви са предложенията на владетеля ви, но се страхувам, че ще трябва да изчакаме няколко дни за отговора.

Четири дни по-късно в Утика наистина пристигна писмо от Гай Марий, което гласеше:

„Просто да не повярваш! Това може да се окаже твърде полезно, Луций Корнелий. Трябва обаче да бъда изключително предпазлив. Новият първи консул Публий Рутилий Руф ми съобщава, че скъпият ни приятел Прасчо Метел Нумидик се е заел с тежката задача да разгласи навсякъде намеренията си да ме даде под съд за корупция, злоупотреби и надвишаване пълномощията ми на провинциален управител. Затова преди всичко не бива да създаваме каквато и да е почва за подозрения. За щастие, преди да ме даде под съд, той трябва да изнамери отнякъде доказателства — нещо, което ще му бъде доста трудно, след като — както ти самият знаеш по-добре от всеки — досега нито съм приемал подкупи, нито съм злоупотребявал с властта си, нито каквото и да било друго. Ето какво точно искам от теб.

Ще дам аудиенция на княз Богуд тук, в Цирта, което означава, че трябва да ми, доведеш цялата делегация. Преди да тръгнете обаче, искам да се свържеш с абсолютно всички римски сенатори, трибуни на хазната, официални представители на римския Сенат и народ, както и с всеки по-виден римски гражданин в цяла Римска Африка. Ще ги събереш и ще ми ги доведеш вкупом в Цирта. Защото няма да говоря с Богуд, без всички гореизброени особи да присъстват на срещата ми, за да чуят с ушите си какво имам да му казвам и писмено да дадат съгласието си с всички решения, които възнамерявам да взема.“

Като прочете тези редове, Сула прихна неудържимо да се смее, та чак изпусна писмото.

— Ама как си го измислил само, Гай Марий! — не се сдържа той да похвали началника си пред четирите стени и мигом хукна да гони трибуните и останалите длъжностни лица в управителската резиденция, за да им нареди в най-скоро време да издирят всички по-видни личности в провинцията.

Заради огромното си значение за снабдяването на Рим със зърно, Римска Африка представляваше голям интерес за онези сенатори, които обичаха да обикалят света. Освен това страната беше красива и екзотична, особено в началото на годината, когато преобладаващите северни ветрове принуждаваха повечето мореплаватели, пътуващи на изток, да следват африканския бряг вместо адриатическия — разбира се, ако имаха нужното време. Вярно, че зимата беше дъждовният сезон, но това не означаваше, че вали непрестанно; напротив, като се изключат дъждовете, Африка представляваше едно приятно, свежо и най-важното топло местенце, където бягащият от зимните студове в Европа можеше да се сгрее и се наслади на слънчевите лъчи.

Така Сула успя да осигури двамина сенатори, тръгнали да пътешестват по света, а с тях още двама едри земевладелци (включително най-големият римски земевладелец в Африка Марк Целий Руф), напуснали домовете си в Рим, за да видят как вървят делата в африканските им стопанства. В колекцията му от знатни римляни влязоха още един висш служител в хазната, който беше на нещо като зимна почивка, и един плутократ от Рим, разгърнал широка търговия със зърно, който току-що пристигаше в Утика, за да се осведоми какво бъдеще се очертава за африканската пшеница.

— Но най-големият удар — похвали се Сула на Гай Марий още щом пристигна в Цирта петнайсет дни по-късно — беше не друг, а самият Гай Билиен, комуто беше хрумнало да си направи разходчица из Африка, преди да се запъти към Римска Азия, където е назначен за управител. Така мога да ти предложа цял претор с проконсулски империум! Водим ти и квестора на хазната, Гней Октавий Рузон, който носи заплатите на войниците и за наше щастие пристигна в Утика точно преди да потеглим за насам. Нямаше как, отвлякох го и него.

— Луций Корнелий, наистина ми допадаш! — усмихна се широко Марий. — Не може да ти се отрече, напредваш с наистина впечатляващи темпове.

И така, преди да приеме мавританските пратеници, Марий събра на съвещание всички „заловени“ римски нобили.

— Августи, искам предварително да ви обясня как стоят нещата, а след това във ваше присъствие ще приема княз Богуд и неговите спътници. Иска ми се всички заедно да стигнем общо съгласие какво следва да сторим за цар Бокх. Ще бъде необходимо всеки от вас да ми предаде мнението си в писмена форма, така че когато от Рим ми се поиска сметка за делата ми, да докажа пред всички, че не съм превишил ни най-малко дадените ми пълномощия — обърна се тържествено той едновременно към сенаторите, земевладелците, търговците и предприемачите, трибуна на хазната, квестора и управителя на Римска Азия.

Резултатите от срещата с чуждата делегация бяха точно такива, каквито се надяваше да бъдат; с предварителното изясняване ситуацията с Мавритания той вече се бе погрижил с присъщото си красноречие, но и с нужната предпазливост да спечели знатните си гости на своя страна; в това си начинание разчиташе на горещата подкрепа на квестора Сула. Всички се съгласиха, че едно мирно споразумение с Бокх е повече от желателно, а подобно нещо можеше най-лесно да се осъществи, ако трима души от мавританската делегация бъдеха пратени в Рим заедно с квестора на хазната Гней Октавий Рузон, а другите двама се върнеха при Бокх като израз на добрата воля на римляните.

Най-накрая Гней Октавий Рузон подбра Богуд и двама от братовчедите му и ги отведе в Рим, където четиримата пристигнаха в началото на март. Мавританската делегация беше веднага приета от Сената на специално заседание. То се проведе в храма на Белона, защото се касаеше за война с чужда държава и чужд владетел; понеже Белона представляваше родната римска богиня на войната и култът към нея беше с няколко века по-стар от този към Марс, нейният храм си оставаше предпочитано място за Сената, когато трябваше да се дискутират въпросите за войната.

След като заседанието свърши и вратите на храма бяха широко отворени, за да може насъбралата се пред тях тълпа да научи какво решение е взето, Публий Рутилий Руф, в качеството си на консул, публично прочете становището на Сената:

— Ще кажете на цар Бокх — говореше той с тънкия си, висок глас, — че римският Сенат и народ помнят и добро, и зло. Вярваме, че цар Бокх искрено се разкайва за злото, което ни причини, и затова би било и несправедливо, и несвойствено за нас, римския Сенат и народ, да не му дадем опрощение. Той получава нашата прошка. Но ние, римският Сенат и народ държим, щото и самият цар Бокх да отвърне на великодушието ни с великодушие, защото още сме нямали случай да го запомним с добро. Не ние ще определяме какво искаме от него — сам цар Бокх ще реши с какво да се отплати за нашата проява на добра воля. И когато това, което той стори за нас, се изравни по тежест със злото, което ни причини, римският Сенат и народ ще бъдат щастливи да сключат с Бокх, царя на Мавритания, договор за съюз и приятелство.

Бокх получи този отговор някъде в края на март, когато Богуд и другите двама пратеници лично се явиха пред него. Ужасът от евентуални наказателни акции от страна на римляните бяха надделели над почти инстинктивния му страх от зет му Югурта и затова, вместо да се оттегли обратно в царската си резиденция в Тингис, отвъд Херкулесовите стълбове, Бокх беше предпочел да остане в Икозиум. Вече бе имал случай да се увери, че Гай Марий не би се съгласи да води каквито и да е по-нататъшни преговори с него по-далеч от нумидийското пристанище. Единственото, което цар Бокх стори, за да се предпази от Югурта, беше да повика в Икозиум мавританска войска и да нареди крепостните стени на малкото крайморско градче да бъдат поправени и подсилени.

Веднага щом доложи на господаря си резултата от своята мисия, Богуд отново се яви пред Марий в Цирта.

— Брат ми, царят, умолява Гай Марий да каже каква услуга от негова страна ще бъде приета от римляните като изкупление за пораженията, които той им нанесе — обърна се към проконсула Богуд, падайки на колене пред него.

— Стани, човече, стани! — подкани го сприхаво Марий. — Да не съм цар! Аз съм само проконсул на римския Сенат и народ! Никой не бива да ми пада на колене — това е не по-малко унизително за мен, отколкото и за него!

Богуд бързо се изправи на крака, но по лицето му се беше изписало неподправено недоумение.

— Гай Марий, помогни ни! — възкликна театрално той.

— Какво иска Сенатът да сторим?

— С радост бих ти помогнал, княз Богуд, ако можех… — отвърна му уклончиво той, взирайки се в ръцете си.

— Тогава прати някой от твоите висши офицери да каже лично на нашия цар какво се очаква от него! Може би ако двамата обсъдят заедно въпроса, по-лесно ще открият отговора.

— Добре — изненадващо се съгласи Марий. — Луций Корнелий Сула ще отиде да говори с царя ви. Стига мястото на срещата да не е по-далеч от Икозиум.

— Това, което можем да искаме от мавританците, е ни повече, ни по-малко самия Югурта — обясняваше Марий на Сула, преди квесторът да отплава за срещата си с цар Бокх. — Какво ли не бих дал, Луций Корнелий, за да бъда на твоето място! Но понеже не мога, много се радвам, че ще разчитам на човек като теб, който да хапе вместо мен.

Сула се усмихна.

— Веднъж да се вкопча в жертвата си, няма пускане.

— Тогава гледай да забиеш зъби дълбоко, ако може дори по-дълбоко и от мен! И ако ти е по силите, върни се с Югурта!

И така, Сула напусна Рузикаде, изпълнен със самоувереност и желязна решимост да доведе нещата до очаквания им край; беше взел със себе си кохорта римски легионери, още една кохорта леко въоръжена италийска пехота от племето на пелигните в Самниум, лична охрана от прашкари от Балеарските острови, както и една конна дружина, по-точно дружината на лигуриеца Публий Вагиений. Когато всички отплаваха, наближаваше средата на май.

Макар предишния път да се бе убедил, че става за моряк — нещо повече, че изпитва искрено увлечение към корабите и мореплаването, — сега Сула през цялото време беше в кисело настроение. Тази експедиция беше още едно доказателство за късмета, който го съпровождаше. От нея зависеше до голяма степен кариерата му. Това Сула го предусещаше, сякаш някой му беше чел в бъдещето. Колкото и странно да изглежда, той така и не бе поискал да се срещне с Марта Сирийката, въпреки че Гай Марий го беше подканял неведнъж да го направи; отказваше не защото не вярваше в предсказанията или пък гледаше да се пази от суеверията. Като всеки истински римлянин, и Луций Корнелий Сула беше по природа суеверен. Причината беше далеч по-проста: той се страхуваше. Макар като всички други простосмъртни да искаше да чуе каква славна съдба го очаква, той твърде добре познаваше слабостите и тъмните страни в характера си, за да се довери на гадателката, както беше сторил Марий.

Но сега, докато корабът му плаваше по посока на Икозиум, съжаляваше, че не се е допитал до Марта. Живееше с чувството, че бъдещето му е като непрогледна тъма и той не може да види къде стъпва. Навярно го очакваха велики дела; но и много зло. Като че ли единствен сред своите събратя Сула усещаше постоянно витаещата над главите им заплаха. Гърците оспорваха същността на злото, мнозина изказваха съмнения в самото му съществуване. Но той знаеше, че то съществува. И много се страхуваше, че съществува вътре в него.

Заливът Икозиум бе достоен за някой голям и величествен град, но вместо това трябваше да се задоволи с малкото пристанище, намиращо се там, където назъбената верига на крайбрежните планини се спускаше право към брега и едновременно го закриляше и откъсваше от света. По време на зимните дъждове в морето се вливаха много малки рекички и поточета, а сред залива като приказни кораби се показваха десетина-петнайсет острова, обраснали с високи кипариси, които наподобяваха мачти и платна. „Хубаво местенце е Икозиум“ — каза си Сула.

На брега, пред стените на града, чакаха около хиляда маври бербери на коне, въоръжени като нумидийци — конете им неоседлани, без юзди, те самите без доспехи; всеки имаше копие в едната си ръка, широк щит — в другата, а на пояса си — дълъг меч.

— Ах! — откъсна се въздишка от гърдите на Богуд, щом двамата със Сула стъпиха на брега. — Царят е изпратил да те посрещне любимият му син.

— Как се казва? — поинтересува се Сула.

— Волукс.

Младежът, възседнал кон, се доближи до тях. Беше въоръжен по същия начин, както и всички около него, но пищно окиченият кон беше със седло и с юзди. На Сула му беше приятно да стисне ръка на младия Волукс, който определено разбираше от обноски. Но къде беше царят? Набитото му око постоянно шареше из уличките на града, но никъде не се видя оживлението, съпътстващо царските особи.

— Баща ми се е оттеглил на сто-двеста километра навътре в планините, Луций Корнелий — обясни му царския син, докато вървяха към мястото, откъдето Сула щеше да надзирава прехвърлянето на войските му на сушата.

Сула усети, че настръхва.

— Това не влизаше в сделката между вашия цар и Гай Марий — напомни той.

— Знам — съгласи се Волукс, който явно се чувстваше неловко. — Но разбираш ли, цар Югурта се е появил в околностите.

Сула замръзна на мястото си.

— Това някаква уловка ли е, княз Волукс?

— В никакъв случай! — извика младежът и разпери широко ръце. — Кълна ти се във всички богове, Луций Корнелий, за никаква уловка не става дума! Ала Югурта намирисва нещо гнило и е станал подозрителен. Баща ми, царят, трябваше отдавна да се е прибрал обратно в Тингис — или поне така знаеше Югурта, — но вместо това вече толкова време кисне в Икозиум. От известно време Югурта се е настанил в хълмовете наоколо с малка армия от гетули — твърде малко са, за да ни нападнат, но пък и твърде много, за да ги нападнем ние. Баща ми реши за по-благоразумно да се оттегли в планините и така да заблуди Югурта, че ако наистина чака пратеник от Рим, то той трябва да дойде по суша. Югурта явно се е уловил, защото го последва. Можем да бъдем сигурни, че врагът не знае нищо за пристигането ти тук. Радваме се, че се показа достатъчно мъдър да пътуваш по море.

— Скоро ще научи за пристигането ми — мрачно отбеляза Сула, като се замисли за ограничените си сили: хиляда и петстотин души, не повече.

— Да се надяваме, че няма, или поне, че ще го научи възможно най-късно — махна с ръка Волукс. — Преди три дни изведох около хиляда души бойци от лагера на баща ми, уж се готвим да извършим някаква маневра, и ги върнах обратно в града. Все още официално не сме във война с Нумидия и Югурта не би имал основание да ни нападне; колкото и да ни подозира, той няма откъде да знае какви са плановете на баща ми, и се съмнявам, че открито ще скъса отношенията си с него. Вярвам, че е предпочел да остане в близост до лагера ни на юг, а съгледвачите му не биха се осмелили да дойдат насам, не и докато местността е в ръцете на моите войници.

Сула изгледа скептично младежа, но не посмя да каже каквото си мислеше; тези мавърски князе не му вдъхваха особено доверие, що се отнасяше до практичното мислене, а пък и разтоварването на хората му го тревожеше — Икозиум беше малко пристанище и разполагаше с не повече от двадесет лихтера. С тези темпове цялата му миниатюрна армия щеше да стъпи на брега едва на другия ден. Но не можеше да промени нищо, нито имаше смисъл да се тревожи излишно. Можеше само да въздъхне и да се надява.

— Къде се е разположил Югурта? — попита той.

— На около петдесет километра на юг оттук, в малка котловина насред планините. Всъщност окупирал е единствения пряк път, свързващ ни с лагера на баща ми, царя — обясни му Волукс.

— А така, прекрасно! И как ще успея да се свържа с баща ти, без да ми се наложи преди това да се бия с Югурта?

— Мога да те прекарам по странични пътища, така че Югурта дори да не разбере, че си идвал насам — предложи му услугите си Волукс, обзет от внезапен прилив на ентусиазъм. — Ама наистина, Луций Корнелий! Царят ми има достатъчно доверие — бих се радвал, ако и ти ми окажеш своето! — Той се замисли за миг, сетне добави: — Но мисля, че ще е по-добре да оставиш хората си тук. Имаме много по-големи шансове да се промъкнем, ако сме малко на брой.

— А защо смяташ, че мога да ти имам доверие, княже Волукс? — попита Сула. — Днес те виждам за пръв път в живота си. Нито мога да кажа, че познавам княз Богуд или баща ти, нищо, че съм се срещал с тях и преди! Какво ви пречи да се отметнете от думата си и да ме предадете в ръцете на Югурта? В крайна сметка, аз съм важна персона! Залавянето ми би имало тежки последствия за Гай Марий, няма начин да не го знаете.

През цялото това време Богуд не беше продумал, но от минута на минута изражението му ставаше все по-мрачно. Младият Волукс обаче не се отказваше лесно.

— Тогава защо не ми дадеш някакво поръчение, чрез което да ти докажа, че можеш да имаш вяра както на мен, така и на баща ми, царя? — упорстваше той.

Сула се замисли и устните му се разтегнаха във вълчата му усмивка.

— Добре — изведнъж се реши той. — Притиснат съм до стената, така че нямам какво да губя.

Погледът му се впи в лицето на мавъра, необикновените му светли очи заблестяха като два скъпоценни камъка под периферията на широкополата му сламена шапка — доста необичайна за един римски войник, но затова пък спечелила си слава из цяла Африка — от Тингис до Киренайка, навсякъде, където около лагерните огньове и домашните огнища хората имаха навик да разказват за подвизите и невероятните деяния на римляните; да, цяла Африка вече знаеше за римлянина албинос и неговата шапка.

„Трябва да се доверя на късмета си — казваше си в този миг Сула. — Нищо не ми подсказва, че този път късметът ще ме изостави. Това е проверка на способността ми да разчитам на самия себе си, начин да покажа на целия свят — от цар Бокх и сина му, до онзи човек в Цирта, комуто по нищо не отстъпвам — какво говоря, та аз го превъзхождам във всичко, — че дори Фортуна вече не е способна да ми постави препятствие, което да не мога да прескоча. Човек никога няма да открие за какво е създаден, ако през целия си живот бяга от себе си. Не, няма да бягам. За мен има само един път — напред. Късметът е на моя страна. Аз съм си го извоювал и аз ще кажа дали ще ме съпътства или не.“

— Щом се стъмни тази вечер — обърна се той към Волукс, — двамата с теб и шепа конници, ще отидем до лагера на баща ти, царя. Моите хора ще останат тук, което означава, че дори Югурта да надуши римско присъствие, ще реши, че сме останали в Икозиум и не смеем да припарим навътре в сушата. Той трябва да мисли, че ако ще се срещаме с баща ти, то мястото на срещата е Икозиум.

— Но сега е новолуние! — опита се да възрази Волукс.

— Знам — усмихна се зловещо Сула. — Това е твоята проверка, княз Волукс. Ще ни светят само звездите, нищо друго. А ти ще ме преведеш право през лагера на Югурта.

Богуд облещи очи и задъхано възкликна:

— Но това е лудост!

В погледа на Волукс заиграха пламъчета и той доволно се засмя.

— Това се казва истинско предизвикателство.

— Съгласен ли си? — попита Сула. — Право през лагера на Югурта и нито на крачка встрани. Ще влезем, без да ни чуят и видят часовите, ще минем по вия претория, без да разбудим нито човек, нито кон, и ще излезем отново, без да ни чуят и видят часовите. Ако направиш това, княз Волукс, ще знам, че мога да ти се доверя! На теб и на баща ти.

— Съгласен съм — кимна младежът.

— И двамата сте полудели — заключи Богуд.

Сула реши да оставят Богуд в Икозиум — точно този член от мавърската царска фамилия така и не бе успял да спечели пълното му доверие. Разбира се, задържането му бе извършено по най-любезния възможен начин, което не му спести неудобството да попадне под надзора на двамина военни трибуни; и двамата бяха получили заповед от Сула нито за миг да не изпускат от поглед мавърския велможа.

Волукс се погрижи да му се дадат четирите най-хубави — разбирай и най-добре обяздени коня в града, но Сула, който все още не вярваше в невероятните качества на мулетата и този път ги предпочете. Не забрави да вземе и шапката си. Отрядът, който трябваше да се промъкне до лагера на цар Бокх, беше сведен само до петима души: Сула, Волукс и още трима мавърски велможи, които, за разлика от римлянина от малки се бяха научили да яздят неоседлани коне.

— Подрънкването на метала може да ни издаде — обясни Волукс на квестора.

Сула обаче реши да не рискува и оседла мулето си, слагайки му, освен това и оглавник.

— Ако падна, ще се чуе още по-надалеч — на свой ред обясни той на спътниците си.

Петимата изчакаха да падне нощта, преди да яхнат животните и да се скрият в тайнствения мрак на безлунната нощ. Нямаше вятър, който да надигне огромните маси от прах по пътя, и африканското небе бе осветено от звездите. Онези мъглявини по небосвода, които първоначално Сула помисли за облаци, се оказваха съзвездия, които хвърляха достатъчно светлина, за да могат пътниците да виждат пред себе си. И на петимата животните бяха без подкови, така че стъпките им по каменистата пътека, която прекосяваше не една и две закътани клисури, не можеха да се чуят отдалеч.

— Ще трябва да се доверим на късмета си някое от животните да не се нарани — рече Волукс, след като конят му се спъна в камък и едва не го хвърли на земята.

— На своя късмет поне аз мога да се доверя — отбеляза самонадеяно Сула.

— Не говорете — предупреди ги един от тримата им спътници. — В такава спокойна и безветрена нощ гласовете ви се чуват на километри.

Петимата ездачи потънаха в пълно мълчание. Очите на всеки се впиваха в мрака наоколо и се опитваха да уловят и най-малката светлинка. Когато над планинския хребет насреща им проблесна оранжевото сияние на лагерни огньове, и петимата си рекоха, че в котловината отвъд се е настанил самият Югурта с войската си. А щом изкачиха хребета и погледнаха надолу, цялата котловинка заблестя пред очите им като приказен град.

Петимата се свлякоха безшумно на земята; Волукс избута Сула настрани и се залови за работа. Сула търпеливо зачака спътниците му да поставят на копитата на животните специални обувки; обикновено тези конски обувки се правеха с дървени подметки, които трябваше да предпазват от дребни камъчета нежната долна страна на копитото, където се показваше триъгълният израстък. Волуксовите „обуща“ бяха обаче с подметки от дебела плъст. „Обувките“ се връзваха с по две тънки връвчици, които се закачаха за предната им страна, прехвърляха се от задната, закачаха се на малката желязна кукичка и отново се издърпваха отпред, където се завързваха.

Всеки яхна отново животното си да го поразтъпче, така че да свикне с новите си обувки, след което Волукс пое начело на групата към лагера на Югурта, намиращ се на не повече от седем-осемстотин метра на юг. Предполагаше се, че нумидийците са поставили часови, а може би и конна охрана, но петимата пътници не срещнаха жива душа. Обучаван от римляни, Югурта беше устроил лагера си по техен образец, с тази разлика — това беше нещо, което цял живот щеше да изумява Гай Марий — че нито той, нито войниците му бяха имали търпение да го издигнат точно според оригинала. Понеже нумидийците знаеха със сигурност, че Марий и армията му са в Цирта, а Бокх не разполага с достатъчно сили, за да им подготви някоя неприятна изненада, бяха претупали работата. Лагерът им в действителност трудно можеше да се нарече укрепен; беше издигнат само вал от пръст, толкова нисък, че един кон би могъл спокойно да го прескочи, и който — както подозираше Сула — служеше повече да пази добитъка да не се разбяга, отколкото да спре възможните нападатели. Ако Югурта се беше показал истински римлянин, какъвто всъщност не беше, лагерът му щеше да бъде ограден както с палисада, така и със земен насип пред нея — независимо дали съществува опасност от чуждо нападение.

Петимата ездачи се озоваха пред лагерния вал на около двеста крачки източно от главния вход, който представляваше просто един широк отвор в импровизираните укрепления. Щом се озоваха в лагера, неканените гости мигом обърнаха животните си успоредно на ниския вал, с цел да ги прикрие, доколкото може, от погледите на невидимите в тъмното часови. Пръстта под краката им беше мека и увитите в плъст копита на конете и на мулето не издаваха никакъв звук. Петимата се насочиха право към главния вход. Пред него стояха няколко пазачи, но всички гледаха в обратната посока, а пък и бяха застанали доста напред, така че нямаше как да чуят приглушените стъпки на неочакваните посетители. Петимата смелчаци невъзмутимо излязоха на главната алея, която минаваше през центъра на лагера и водеше към задния вход. Сула, Волукс и тримата други маври прекосиха ходом цялата дължина на нумидийската вия претория — близо километър, — за да излязат необезпокоявани от другата страна на лагера, където отново се прислониха към ниския насип, изтеглиха се достатъчно далеч от задния вход, колкото да се чувстват в безопасност, и го прехвърлиха, за да потънат отново в тъмнината.

След като се отдалечиха на километър, километър и половина, слязоха от животните и им свалиха обущата.

— Успяхме! — прошепна победоносно Волукс, а зъбите му проблеснаха в тържествуваща усмивка. — Сега имаш ли ми доверие, Луций Корнелий?

— Да, княз Волукс — усмихна му се в отговор Сула.

Продължиха пътя си в нещо средно между обикновен ход и тръс, защото не искаха да рискуват да наранят или изтощят някое от добичетата. Малко след изгрев-слънце се озоваха в някакъв берберски лагер. Волукс бързо уреди да заменят животните за други, отпочинали. Понеже и четирите коня на маврите бяха прекрасни животни, а мулето на Сула си струваше, пък ако ще и само заради разнообразието, берберите на драго сърце се съгласиха да се разделят с пет от собствените си коне и да ги дадат на непознатите пътници, които продължиха да яздят през целия ден. Римлянинът не пропусна да нахлупи широкополата шапка.

Скоро след като падна мрак, петимата най-сетне достигнаха лагера на цар Бокх, който по нищо не напомняше този на Югурта, но отдалеч се виждаше, че е по-голям. Малко преди да влязат в полезрението на часовите, Сула внезапно дръпна коня си за мулешкия оглавник, който му беше нахлузил, и се закова на място.

— Не го приемай като проява на недоверие — обърна се той към Волукс, — но нещо ми подсказва, че ще е по-добре, ако остана за малко тук, на това място. Ти си царски син. Теб всички те знаят и никой няма да каже нищо, ако влизаш или излизаш от лагера на баща си, когато ти хрумне. Но аз съм чужденец, при това ми личи отдалеч и никой не би ме посрещнал с доверие. Затова сега смятам да се излегна на тази полянка, да изчакам да се срещнеш с баща си, да се увериш, че всичко е наред, и чак тогава да се върнеш да ме вземеш.

— На твое място не бих се излегнал точно тук — предупреди го Волукс.

— Защо?

— Заради скорпионите.

Сула настръхна, но се сдържа да не го покаже. Тъй като в Италия не се срещаха подобни отровни гадини, нямаше римлянин или италиец, който да не изпитва истински ужас и отвращение към паяци и скорпиони. Той пое бавно въздух, направи се, че не усеща едрите капки пот, плъзнали се по челото му, и като си придаде вид на пълно безразличие, обърна се към Волукс с престорено нехайство:

— Предполагам, че ще се забавиш някой и друг час, а пък не ми се иска да стоя прав през цялото време, нито да се кача отново върху това проклето животно, така че да се надяваме скорпионите да се окажат благосклонни към мен.

— Както искаш — остави го на съдбата му Волукс, който вече гледаше на него като на герой, излязъл от легендите.

Сула си избра меко и песъчливо местенце, където специално си изрови дупка за задника, направи малка купчинка пясък за възглавница, и блажено се излегна, но не и преди мислено да се помоли на Фортуна и да й обещае богато жертвоприношение, ако отпрати скорпионите надалеч. Затвори очи и след миг потъна в дълбок сън. Когато четири часа по-късно Волукс се върна, Сула още спеше. Нищо не пречеше на мавъра да го убие. Но в онези дни Фортуна във всичко закриляше своя любимец — Волукс щеше да се окаже истински приятел.

Нощта беше студена и Сула целият се беше схванал.

— Да пълзиш по нощите си е работа за млади хора! — оплака се той, докато подаваше ръка на младежа да го издърпа. Но след миг видя зад него нечия тъмна сянка и се вкамени.

— Всичко е наред, Луций Корнелий, това е приятел на баща ми, царя. Казва се Дабар — бързо представи непознатия Волукс.

— Предполагам още някой роднина на баща ти?

— Всъщност не. Дабар се пада братовчед на него и също като Югурта е незаконородено дете с майка-берберка. Затова и е избрал да служи на нас — Югурта държи на това, да няма други копелета с царска кръв в двореца му, освен него самият.

Младежът извади манерка с тежко, сладко вино, която подаде на Сула; той я гаврътна на един дъх и болките в тялото му почти се успокоиха, скоро съвсем щяха да изчезнат. Подадоха му шепа медени сладки, парче ярешко месо, обилно посипано с подправки, и още едно шишенце със същото вино. В този миг му се струваше, че през живота си не е пил по-божествена течност.

— Ей така се чувствам по-добре! — отбеляза той и се протегна, за да се чуе как пращят костите му. — Какви са новините?

— Твоят вътрешен глас не те излъга, Луций Корнелий — рече му Волукс. — Югурта те е изпреварил и вече е пратил човек при баща ми.

— Предателство?

— Не, не! Но все пак положението се е променило, и то съществено. Ще оставя на Дабар да ти обясни, защото той знае всичко.

Дабар клекна, за да се изравни със седналия на земята Сула, и зашепна:

— Изглежда, Югурта е научил за някаква делегация от страна на Гай Марий до нашия цар. Разбира се, не му е било трудно да предположи, че тъкмо затова царят ни не се е върнал още в Тингис. Затова решил да доведе войската си насам, преграждайки всички пътища към Гай Марий — по суша и по море. Освен това е пратил един от най-знатните си поддръжници, Аспар, при царя, за да седи от дясната му страна при една евентуална среща между царя ни и очакваната римска делегация. Така Югурта ще знае всичко.

— Разбирам — кимна Сула. — Тогава какво ще правим?

— Утре княз Волукс ще те придружи пред царя ни, сякаш двамата току-що пристигате от Икозиум. За наше щастие тази вечер Аспар не видя да се връща князът. Ще говориш с владетеля ни, все едно не идваш по негова молба, а по заповед на Гай Марий. Ще поискаш от него да се откаже от съюза си с Югурта, а той ще откаже — естествено само за пред нумидиеца. Ще ти заповяда да се разположиш на лагер в околностите и да чакаш десет дни за отговора му в случай, че реши да размисли. Това и ще направиш — ще отидеш в подготвения ти лагер и ще чакаш. Нашият цар обаче ще дойде да те види тайно утре вечерта на някое друго място и тогава двамата ще можете да говорите спокойно — опитваше се Дабар да разгадае каменното изражение на Сула. — Подобно решение устройва ли те, Луций Корнелий?

— Напълно — прозя се широко той. — Единственият проблем е къде ще прекарам тази нощ и къде да се изкъпя? Целият смърдя на кон, а вече започват да ме лазят и разни гадини.

— Волукс се е погрижил да бъде издигнат стан недалеч оттук. Ще се чувстваш удобно — увери го Дабар.

— Тогава водете ме — заръча им Сула и се изправи на крака.

На другия ден Сула изигра подготвения фарс с цар Бокх. Не беше никак трудно да се разбере кой от всички африкански велможи, събрали се на срещата, е Аспар, шпионинът на Югурта. Той седеше вляво от величествения трон на Бокх, който почти се губеше в него, и по това, че никой не се осмеляваше да го доближи или дори да го погледне, личеше, че не е кой знае колко желан сред маврите.

— Какво се иска от мен, Луций Корнелий? — заскимтя умолително цар Бокх същата вечер, след здрач, когато двамата със Сула се срещнаха повторно между лагера на единия и на другия, уверили се, че никой няма да узнае за разговора им.

— Да сторите една голяма услуга на Рим — отговори му Сула.

— Само ми кажи с какво мога да бъда полезен и веднага ще бъде направено! Злато… диаманти… земя… войници… конница… жито… само кажи, Луций Корнелий, и ще ти бъде доставено! Ти си римлянин, ти знаеш какво има предвид Сенатът с това загадъчно съобщение! Защото мога да ти се закълна, че аз самият не мога да го проумея, — чак трепереше от страх Бокх.

— Всичко това, което изброихте, царю, Рим може и сам да си осигури — сряза го презрително Сула.

— Тогава какво! Само ми кажи! — молеше се Бокх.

— Мисля, че вече трябва сам да сте се сетили, царю. И че просто не искате да го признаете. Твърде добре разбирам причината, затова ще Ви помогна — гледаше го в очите Сула. — Искаме Югурта! Рим иска от Вас да му предадете Югурта по мирен път, без да се дават повече жертви. Твърде много кръв се проля през последните години в Африка, царю, твърде много земя беше опустошена, твърде много градове и села бяха опожарени, твърде много богатства бяха пропилени. Но докато Югурта продължава да бъде на свобода, всички тези поражения ще продължат. Ще задушават Нумидия, ще пречат на спокойствието на Рим… но ще задушават и Мавритания. Така че нека вашият подарък за Рим бъде Югурта, царю Бокх!

— Искаш от мен да предам своя зет, бащата на внуците ми, при това мой кръвен роднина по линия на цар Масиниса?

— Точно така — държеше на своето Сула.

Бокх се разрида и възкликна:

— Това не мога да сторя! Наистина, Луций Корнелий, не мога! Ние сме колкото пунически, толкова и берберски народ, законът на пустинята ни е свързал веднъж завинаги с Югурта. Всичко друго, Луций Корнелий, бих сторил всичко друго, за да сключим този договор! За нищо на света не бих предал съпруга на дъщеря си.

— Да, но онова „всичко друго“ за нас не представлява нищо — хладно отбеляза Сула.

— Народът никога няма да ми го прости!

— Но иначе Рим никога няма да Ви прости. А това е много по-голямо зло за Вас.

— Не мога! — стенеше Бокх, сълзи обливаха лицето му, мокреха грижливо накъдрената му брада. — Умолявам те, Луций Корнелий, умолявам те! Подобно нещо не мога да сторя!

Сула му обърна презрително гръб.

— Тогава няма да сключим никакъв договор.

Фарсът продължи още осем дни; Аспар и Дабар не преставаха да носят послания от приятния малък стан, в който беше отседнал Сула, до царската палатка, но никое от тези послания не съдържаше информация, която Югурта би могъл да използва. Истинските преговори си оставаха тайна между Сула и Бокх и се водеха само по тъмно. Единствено Волукс явно беше запознат с тяхното съдържание, защото започна да отбягва Сула, а случеше ли се двамата да се засекат, гледаше го с неприкрита омраза и гняв.

Сула беше изпълнен със самодоволство, дори с наслада. Наслаждаваше се на чувството за власт и превъзходство, което изпитваше в качеството на римски представител; нещо повече, радваше го мисълта, че именно той се е превърнал в неуморната струйка вода, която разяжда каменния трон на тъй наречените царе. Самият той не беше цар или владетел, но царете се кланяха в краката му. Човек можеше да се чувства предоволен от подобна чест.

На осмата нощ Бокх отново прати да го повикат на уреченото тайно място.

— Добре, Луций Корнелий, съгласен съм — посрещна го царят, комуто чак очите се бяха зачервили от плач.

— Прекрасно!

— Но как може да стане това?

— Много просто — отговори му Сула. — Ще пратите Аспар при Югурта и ще му предложите да ме предадете.

— Той няма да се хване — поклати глава Бокх.

— Защо не? Повярвай ми, ще налапа въдицата, и още как. Ако обстоятелствата бяха други, царю, нямаше ли сам да поискате да постъпите именно така?

— Но ти си само един квестор!

Сула се засмя.

— Какво искате да кажете, че един римски квестор не струва колкото един нумидийски цар?

— Не! Разбира се, че не!

— Нека Ви обясня, царю Бокх — любезно му предложи той. — Аз съм просто един римски квестор и за самите римляни тази титла не означава кой знае какво — квесторството е най-ниското стъпало на сенаторската стълба. Но не забравяйте, че съм също така патриций, от рода на Корнелиите — моята фамилия е тази на Сципион Африкански и на Сципион Емилиян, а родът ми е по-стар и с по-чиста кръв и от Вашия, и от този на Югурта. Ако Рим се управляваше от царе, то навярно те щяха да бъдат от фамилията на Корнелиите. И най-накрая — нещо, което не бива да се подценява, — по някаква случайност се падам баджанак на Гай Марий. Децата ни са първи братовчеди. Сега стана ли Ви ясно каква е ситуацията?

— Но дали Югурта знае всичко това? — пошепна мавританският цар.

— Едва ли подобно нещо ще убегне от погледа на човек като него — увери го Сула и се облегна назад, за да изчака отговора му.

— Много добре, Луций Корнелий, ще бъде, както ти казваш. Ще пратя Аспар при Югурта и ще му предложа да те предам в ръцете му — опита се да излезе с възможно най-голямо достойнство от положението царят. — И все пак трябва да ме научиш как точно да го сторя.

Римлянинът се приведе и заговори ясно и отсечено:

— Ще поискате от Югурта да дойде тук вдругиден вечерта. Ще му обещаете, че ще предадете в ръцете му римския квестор Луций Корнелий Сула. Ще направите всичко възможно той да разбере, че въпросният квестор е съвсем сам в стана Ви и че се опитва да Ви убеди, да се съюзите с Гай Марий. Той вече ще знае, че това е вярно, защото Аспар отдавна му е пратил вест. Освен това ще е сигурен, че в радиус от сто километра няма нито един римски войник, така че ще дойде дори без войска. Освен това ще мисли, че може да Ви има доверие, царю Бокх. Затова дори през ума не би му минало, че не аз, а той ще бъде хванатият в капан. — Престори се, че не забелязва как Бокх потръпва при тези му думи. — Югурта не се бои нито от Вас, нито от армията Ви. Единственият човек, от когото го е страх, е Гай Марий. Бъдете сигурен, че ще дойде; ще повярва на всичко, което чуе от Аспар.

— Но какво ще правим, когато в лагера му усетят, че царят им е бил отвлечен? — попита Бокх, който не успя да се сдържи и за втори път целият потрепери.

Сула се усмихна зловещо.

— Горещо Ви препоръчвам, царю Бокх, в момента, в който ми предадете Югурта, да вдигнете лагера си и с бърз марш да се насочите към Тингис.

— Но няма ли да разчиташ тъкмо на моите войници да пазят Югурта? — зачуди се царят и сърцето му затуптя още по-силно; никога преди не му се беше случвало да преживее подобен ужас. — Та ти нямаш никого, който да отведе пленника до Икозиум! А лагерът на нумидийците е точно на пътя ти към морето.

— От Вас искам само здрави окови и шест от най-бързите ви коне — рече Сула.

Сула очакваше с нетърпение сблъсъка си Югурта и за свое учудване не изпитваше нито капка колебание или неувереност в собствените сили. Да, името му щеше да се запомни завинаги с пленяването на Югурта! Нямаше значение, че е действал по заповед на Гай Марий; само благодареше на своята смелост, интелигентност и инициатива той щеше да извърши такъв велик подвиг и никой не можеше да му отнеме славата. Не че смяташе Гай Марий за способен на подобно нещо. Гай Марий не беше алчен за слава, защото тъй и тъй вече си беше извоювал предостатъчно. И той едва ли би се противопоставил, историята за залавянето на Югурта да стане достояние на всички. За един патриций, който търси да си създаде име с мисълта някой ден да се кандидатира за консул, голяма пречка се оказваше фактът, че съсловната му принадлежност не му позволява да изпълнява длъжността на народен трибун. Затова всеки амбициозен патриций бе принуден да търси други пътища за спечелване общественото одобрение — народът трябваше да се увери, че и той е достоен наследник на знатния си род. Югурта вече беше струвал прескъпо на Рим. А сега всички щяха да научат, че именно той, Луций Корнелий Сула, неуморимият квестор, тъй да се рече „с голи ръце“ е заловил нумидийския цар.

Затова, когато се срещнаха с Бокх, за да тръгнат към уреченото с Югурта място, той се чувстваше уверен и изгаряше от нетърпение всичко да свърши по-бързо.

— Югурта не ще очаква да те види окован във вериги — съобщи му Бокх. — Останал е с впечатлението, че ти самият си поискал да се срещнеш с него, за да го убедиш да се предаде. И на свой ред ми заръча да доведа със себе си достатъчно хора да те заловя, Луций Корнелий.

— Добре. — Сула не изглеждаше особено заинтересуван от подобен развой на събитията.

На срещата двамата щяха да се явят съпроводени от голяма мавърска конница, докато Югурта ги чакаше, съпроводен само от шепа нумидийски първенци, един, от които Аспар.

Сула пришпори леко коня си и излезе пред Бокх. В лек тръс той се насочи право към Югурта, смъкна се на земята и протегна ръка в жест, който за цял свят означаваше знак за приятелство и доброжелателство.

— Царю Югурта — обърна се той към нумидиеца и търпеливо зачака.

Той погледна протегнатата ръка, сетне слезе от коня си и я пое в своята.

— Луций Корнелий.

Докато ставаше всичко това, мавърската конница незабелязано сключи плътен обръч около главните действащи лица и още преди двамата да са си пуснали ръцете, последният вече беше пленник — акцията протече толкова гладко и светкавично, че дори човек като Гай Марий би я оценил по достойнство. Преди да са успели дори да посегнат към мечовете си, нумидийските благородници вече бяха сграбчени от силните ръце на маврите. Югурта беше притиснат до земята, за да не може да окаже съпротива, и когато му позволиха да се изправи отново, около китките и глезените си носеше тежки вериги, достатъчно дълги, за да може да върви прегърбен.

На светлината на факлите Сула с изненада откри колко необичайно светли са очите му за човек с неговата мургава кожа; Югурта беше едър на ръст и добре запазен. Само орловото му лице издаваше годините му, а острите му черти го правеха да изглежда значително по-стар от Гай Марий. Сула си каза, че няма да е трудно да го заведе до морето, дори и без ескорт.

— Качете го на големия дорест кон — нареди той на хората на Бокх и внимателно провери дали веригите са били правилно промушени през специално окачените за седлото халки. Сетне прегледа подпръчите и катинарите на оковите, яхна един от другите пет коня, които му бяха приготвили, хвана юздите на този на Югурта и ги върза за седлото си; дори на пленника да му хрумнеше да пришпори коня си и да избяга, както си беше окован, животното нямаше как да се отскубне. Четирите останали жребци бяха навързани заедно и юздите им — прикрепени с късо въженце за седлото на Югурта. Щяха да служат като още една пречка за евентуалното му бягство. И в крайна сметка, за да не остави никакъв шанс на пленника си, пристегна дясната му китка с друга верига, като другия й край закачи за лявата си ръка.

От мига, в който Югурта беше заловен, Сула не беше продумал на маврите; така и не се обърна да се сбогува, само пришпори коня си и потегли на север. Щом юздите и веригата, свързваща Сула с Югурта, се опънаха, конят на пленника, ще не ще, трябваше да го последва, както и другите четири животни. Само след броени мигове двамата мъже щяха да изчезнат в сенките между дърветата.

Бокх отново заплака. Волукс и Дабар го гледаха безпомощни.

— Татко, позволи ми да го настигна! — провикна се Волукс. — Той не може да язди бързо — лесно ще го настигна!

— Вече е твърде късно — каза цар Бокх и пое подадената кърпа, за да избърше сълзите си и да се изсекне. — Човек като този никога няма да се остави да го хванат. В сравнение с Луций Корнелий Сула ние сме като малки деца, и то не за друго, а просто защото е римлянин. Не, синко, съдбата на бедния Югурта е била предрешена отдавна — нищо не можем да сторим да я променим. Трябва да се замислим за родната Мавритания. Време ни е да се върнем у дома, в обичния Тингис. Навярно светът на Вътрешно море не е за нас.

Около километър-два Сула язди, без да обели дума и без да позволява на конете да забавят ход нито за минутка. Колкото и да тържествуваше, колкото и да се възхищаваше от собствената си смелост и находчивост, той нито за миг не позволи на радостта да го завладее, също както не остави пленника си дори за миг да се поотпусне от неудобното положение, в което го бяха завързали. Ако сега успееше да разгласи вестта за подвига си, той можеше да бъде сигурен, че в бъдеще всички римски майки ще прибавят и неговата история към тези, които вече бяха свикнали да разправят на децата си — за скока на Марк Курций в бездната, отворила се във Форум Романум; за героизма на Хораций Цоклес, който сам защищавал Дървения мост от войските на Ларс Порсена от Клузиум; за окръжността, която Гай Попилий Ленас очертал около краката на сирийския цар; за Луций Юний Брут, който убил собствените си синове заради предателството им; за Гай Сервилий Ахала, ликвидирал желаещия да се обяви за римски цар Спурий Мелий… Да, историята за залавянето на Югурта от Луций Корнелий Сула щеше да се добави към и без това богатата колекция от приказки, с които римляните приспиваха децата си — та нямаше ли в нея по малко от всичко? Не си ли струваше да се разказва дори само преминаването през нумидийския лагер?

Но Сула по природа не бе романтик, още по-малко отвеян мечтател, който гради въздушни кули. Затова скоро забрави за примамливото бъдеще, което му се очертаваше, спря отряда, слезе, отиде до четирите резервни коня, сряза каишите, които ги връзваха един за друг и като започна да ги замеря с шепата камъни, които бе събрал от земята, успя да ги прогони.

— Разбирам — обади се Югурта, докато го гледаше как се качва отново на коня си, хващайки се за гривата му. — Ще трябва да пропътуваме двеста километра на едни и същи коне, а? Тъкмо се чудех как ще успееш да ме прехвърлиш от едно животно на друго — засмя се той подигравателно. — Конницата ми ще те залови за броени часове, Луций Корнелий!

— Да се надяваме, че няма — отвърна му Сула и дръпна рязко поводите на коня му.

Вместо да продължи на север по най-прекия път към морето, той свърна на изток, премина една закътана долина, а после, следвайки пътя си под сребристата светлина на луната, продължи да язди около петнайсет километра в мълчание. Най-сетне в далечината започна да се откроява черната сянка на планински хребет; на известно разстояние пред него стърчеше купчина гигантски кръгли камъни, сякаш нахвърляни от някой исполин и надвисващи заплашително над ниските дръвчета.

— Ето ги точно на уреченото място! — възкликна щастливо Сула и свирна пронизително с уста.

Измежду камъните един по един се показаха конниците от лигурийската му дружина; всеки от тях водеше по още два коня, освен този, който яздеше. Безмълвно те заобиколиха Сула и пленника; оказа, че не са забравили да вземат още два допълнителни коня, както и две мулета за квестора.

— Бях им наредил да ме чакат тук в продължение на шест дни, царю Югурта — обясни той на пленника си. — Цар Бокх мислеше, че съм пристигнал в лагера му съвсем сам, но, както виждаш, сгрешил е. Заповядах на Публий Вагиений да ме проследи от разстояние и го пратих да доведе другарите си на това място.

След като се освободи от охраната на пленника, Сула се увери, че той е качен на един от новите коне. Този път за Югурта се грижеше Публий Вагиений. Скоро всички потеглиха отново на североизток, за да заобиколят отдалеч лагера на Югурта.

— Предполагам, Ваше Величество — обърна се плахо Публий Вагиений към Югурта, — че не бихте могли да ме осведомите къде в околностите на Цирта могат да се намерят охлюви? Или пък където и да било другаде в Нумидия?

Към края на юни войната в Африка вече беше приключила. Известно време Югурта прекара в уютните покои на управителския дворец в Утика — докато Марий и Сула сломят напълно съпротивата на нумидийците. Скоро в нумидийския двор се започна истинска борба за власт под управлението на новия режим; в настъпилия хаос двамата невръстни синове на Югурта, Йампсас и Оксинтас бяха доведени при баща си да му правят компания.

Цар Бокх подписа с римския Сенат мечтания договор за приятелство и съюз, а некадърният княз Гауда стана цар на една силно окастрена Нумидия. Понеже Рим нямаше намерение да разширява ненужно своята африканска провинция със стотици хиляди квадратни километра, всъщност най-голямото парче от нейната територия отиде за цар Бокх и Мавритания.

Щом в пристанището на Утика се събра прилична флотилия и щом ветровете се обърнаха в благоприятната посока, Марий натовари цар Югурта заедно с двамината му синове на борда на един от наетите специално за целта кораби и ги прати в Рим, където да ги държат постоянно под око. С падането на Югурта нумидийската заплаха завинаги беше премахната. Заедно с пленниците отплава и Квинт Серторий, зарекъл се на всяка цена да се поопознае с германите в Трансалпийска Галия. Вече беше измолил от братовчед си Марий да го свободи от служба.

— Роден съм за войник, Гай Марий — обясни му младият контуберналис, — а тук войната вече свърши. Бих се радвал, ако ме препоръчаш пред своя приятел Публий Рутилий Руф да ми даде някаква служба в Галия!

— Върви си и отнеси със себе си сърдечните ми благодарности и благословията ми, Квинт Серторий — отпрати го Марий в прилив на нежност. — И поздрави майка си от мен.

Лицето на Серторий грейна в усмивка.

— Непременно, Гай Марий.

— И не забравяй, млади Серторий — заръча му Марий в деня, когато Квинт Серторий и Югурта щяха да отплават за Италия, — че и в бъдеще ще имам нужда от теб. Така че, имаш ли късмет да влезеш в битка, гледай да се пазиш. Рим вече има случай да възнагради храбростта и уменията ти със златния венец, с фалери, торкове и гривни — все от чисто злато. Това е рядка чест за един толкова млад мъж. Не рискувай излишно. Рим има нужда от такива като теб живи.

— Не се бой, ще се пазя — обеща му младежът.

— И гледай все пак да не тръгнеш на война, преди да си се нарадвал на родната Италия — посъветва го Марий. — Би било добре, ако първо отделиш известно време на скъпата си майка.

— Имаш думата ми — отново се зарече Квинт Серторий.

След като младежът си взе сбогом, Сула погледна иронично началника си.

— Малкият Серторий твърде успешно те кара да играеш ролята на квачка, която е седнала да си мъти яйцето.

Марий му се сопна:

— Глупости! Той просто ми се пада братовчед по майчина линия, а аз съм много привързан към майка му.

— Не ще и дума — ухили се Сула.

Марий прихна да се смее.

— Хайде сега, Луций Корнелий, да не искаш да кажеш, че обичаш младия Серторий по-малко от мен?

— Не отричам, че е така. Но все пак той никога не ме е карал да изглупявам.

— Ментулам како! — наруга го Марий и с това сложи точка по въпроса.

Рутилия, единствената сестра на Публий Рутилий Руф, се радваше на рядката чест да се е женила за двама братя последователно. Първият й съпруг беше Луций Аврелий Кота, който четиринадесет години по-рано беше заемал консулската длъжност заедно с Метел Далматик Понтифекс Максимус — по същото време, когато Гай Марий бе получил мандата си на народен трибун и бе наложил ветото си на проектозакона на Метел Далматик Понтифекс Максимус.

Рутилия се бе омъжила за Луций Аврелий Кота още като момиче, докато той вече бе имат един брак зад гърба си, от който му беше останало деветгодишно момче — наречено като него Луций. Двамата се ожениха една година след изравняването на Фрегела със земята заради бунта на жителите й срещу Рим, а в годината, когато Гай Гракх получи своя първи мандат на народен трибун, им се роди дъщеря, Аврелия. По това време синът на Луций Кота беше десетгодишен и раждането на сестричката му го радваше много, най-вече защото си бяха допаднали с мащеха си Рутилия.

Когато Аврелия навърши пет години, баща й Луций Аврелий Кота внезапно почина, само няколко дни след приключването службата му като консул. Вдовицата му Рутилия, тогава едва на двадесет и четири, потърси утеха в обятията на по-малкия му брат Марк, който още не се беше женил. Между двамата пламна силна любов и след като получи съгласието на баща си и брат си, само единадесет месеца след смъртта на Луций Кота, Рутилия се омъжи за девера си. Под негова закрила попаднаха и доведеният й син Луций, който се падаше племенник на Марк, и дъщеря й, също негова племенница. Но семейството продължи да расте: не мина и година и Рутилия роди на новия си съпруг син — Гай, още една година след това — втори, Марк Младши, и най-накрая, седем години по-късно — трети, Луций.

Аврелия си остана единственото момиче в семейството и положението й наистина си заслужава да бъде описано: от страна на баща си имаше природен брат, доста по-голям от нея, от страна на майка си — трима по-малки природени братя, които при това й се падаха едновременно и първи братовчеди, защото баща им й беше чичо, както нейният баща им се падаше чичо. Онези, които не знаеха за тези сложни семейни отношения, нямаше как да не се объркат, особено ако им ги обясняваха самите деца.

— Тя ми е братовчедка — посочваше Гай Кота Аврелия.

— Той ми е брат — посочваше на свой ред Аврелия Гай Кота.

— Той ми е брат — казваше тогава Гай Кота по адрес на Марк Кота.

— Тя ми е сестра — беше репликата на Марк Кота.

— Той ми е братовчед — завършваше победоносно Аврелия и сочеше Марк Кота.

Играта можеше да продължи с часове и нищо чудно, че повечето им познати така и не можеха да разберат кой какъв е. Не че тези сложни кръвни връзки смущаваха, което и да било от децата, свикнали да живеят един за всички, всички за един, които не само се обичаха помежду си, но и изпитваха еднаква близост към Рутилия и втория й съпруг.

Родът на Аврелиите беше една от Знатните фамилии, а разклонението на Котаните вече отдавна си беше извоювало трайно място в Сената, макар и да бе влязло в състава на римския нобилитет сравнително скоро, защото скоро негов представител беше заел консулския куриатен стол. Богати поради мъдрите вложения, наследяването на големи площи обработваеми земи, както и поради множеството сполучливо сключени бракове със силните на деня, Аврелий Котаните можеха да си позволят сами да отглеждат многобройните си синове, без да търсят осиновител за никого от тях, и в същото време да осигурят внушителна зестра за дъщерите си.

Затова и челядта, която Марк Аврелий Кота и жена му Рутилия бяха отгледали под покрива си, представляваше интерес за всеки, който искаше да сроди сина си или дъщеря си с богат и представителен род. Децата обаче можеха да се похвалят не само с това, но и с красотата си, която естествено се набиваше най-много на очи у единственото момиче Аврелия.

— Неотразима е! — казваше за нея лудият по сладостите и разкоша, но пък и наистина неотразим в очите на околните Луций Лициний Крас Оратор, който бе и един от най-настоятелните и важни почитатели на Аврелия.

— Няма равна на себе си! — пригласяше му Квинт Муций Сцевола — най-добрият приятел на Крас Оратор, при това негов братовчед; нямаше как, и той беше вписал името си сред ухажорите.

— С жена като нея нямаш шанс! — тюхкаше се Марк Ливий Друз; това, че Аврелия му беше братовчедка, го правеше още по-упорит в стремленията си към нея.

— Троянската Елена! — слагаше капак на хвалебствията Гней Домиций Ахенобарб Младши и подобно на всички други и той лелееше розови мечти.

И наистина ситуацията беше точно такава, каквато я беше описал Публий Рутилий Руф в писмото си до Гай Марий — всеки римлянин тайно или явно копнееше да се ожени за племенницата му Аврелия. Това, че неколцина от кандидатите вече си имаха жени и пак я искаха, никому не се струваше непочтено, а и ни най-малко не намаляваше шансовете им — в Рим разводът беше лесна работа, а пък зестрата на Аврелия беше толкова голяма, че на никого не би досвидяло, за да я има в прегръдките си, да се раздели с парите на предишната си жена.

— Чувствам се като самия цар Тиндар, когато разни князе и царе му искали ръката на дъщеря му Елена — вайкаше се Марк Аврелий Кота пред жена си Рутилия.

— Само дето Тиндар е могъл да разчита на помощта на Одисей — припомни си легендата Рутилия.

— Де да можех и аз да си извикам някой Одисей! Независимо кому ще дам Аврелия, всички други ще ми се обидят до смърт, че съм пренебрегнал точно тях.

— Точно такова му е било положението и Тиндар — съгласи се съпругата му.

Но ето, че на вечеря у Марк Кота пристигна неговият спасител — Одисей, и той не беше никакъв грък, ами римлянин до мозъка на костите си — с други думи самият Публий Рутилий Руф. След като децата — включително Аврелия — станаха от масата, за да си лягат, разговорът съвсем естествено се прехвърли отново върху до болка познатата тема за бъдещето на Аврелия. Рутилий Руф слушаше с интерес какво му разправят родителите й и когато му дойде моментът, на драго сърце им даде своя съвет; премълча само това, че всъщност разковничето на загадката не е открито от него, ами от Гай Марий, чието писмо тъкмо беше пристигнало от Африка.

— Много е просто, Марк Емилий — рече той.

— Тогава, изглежда, ми липсва мъдрост, за да го проумей — погледна го Марк Кота. — Ще ми обясниш ли, о, Одисей?

Рутилий Руф се усмихна.

— Не виждам какво одисеевско откриваш у мен. Да не мислиш, че ще тръгна да ти съчинявам песни. Сега живеем в модерен Рим, не в антична Гърция. Не можем да убием кон, да го разрежем на четири и да накараме всички кандидати за ръката на Аврелия да се закълнат над разкъсания му труп във вярност към баща й Марк Аврелий.

— Особено ако това стане, преди да обявя кой е щастливият победител — засмя се Кота. — Какви романтици са били старите гърци, а? Не, Публий Рутилий, страхувам се, че си имаме работа с цяло сборище от трезвомислещи римляни, свикнали да цепят косъма на две.

— Точно така — кимна Рутилий Руф.

— Хайде, братко — подкани го Рутилия, — кажи ни как да се измъкнем от това затруднено положение.

— Както вече казах, скъпа Рутилия, разрешението е много лесно. Просто ще оставите момичето само да избере своя любим.

Кота и жена му го изгледаха изненадано.

— Наистина ли мислиш, че подобна постъпка ще се окаже мъдра? — попита Кота.

— В ситуация като тази мъдростта не помага, така че какво губите? — на свой ред го запита Рутилий Руф. — Тъй и тъй не държите на това Аврелия да се омъжи за богат човек, защото сте порядъчно заможни, а пък и сред кандидатите няма такива, които да са си спечелили известност като ловци на зестри. Подобно на Юлиите, Корнелиите, и Аврелиите не са фамилията, която ще привлече кариеристите и парвенютата. Освен това отдавна съм се уверил, че Аврелия е изключително интелигентно и благоразумно момиче, у нея няма и капчица сантименталност, нито пък порив към романтични приключения. Девойка като племенницата ми няма да ви злепостави за нищо на света!

— Прав си — кимна Кота в знак на съгласие. — Не мисля, че се е родил мъжът, който ще завърти главата й.

И така, на другия ден Кота и Рутилия повикаха Аврелия в дневната на майка й, за да й съобщят какво са решили за бъдещето й.

Тя дойде незабавно. В походката й нямаше нищо кокетно, нищо прекалено женствено. Ходеше почти като мъж — с резки, но затова пък възможно най-пестеливи движения, без да върти излишно задника си, с изправени рамене, с вдигнато чело. Навярно мнозина биха я нарекли плоска, защото беше твърде висока, а пък гърдите й бяха малки, но Аврелия компенсираше това с безупречното си облекло, не носеше обувки с дебели коркови подметки както повечето римски жени и изпитваше вродена неприязън към бижутата. Гъста и права, светлокестенявата й коса беше прибрана на стегната плитка на тила, което правеше лицето й по-строго. Млечнобялата й кожа никога не беше видяла каквото и да е мазило, но колкото и да се взираше човек, трудно щеше да открие някое петънце по нея — скулите й бяха изпъкнали, страните — бледорозови. Носът й беше симетричен, сякаш самият Праксител го беше изваял, а дължината му създаваше впечатлението, че в кръвта й има нещо келтско — това донякъде и оправдаваше „липсата на характер“ — истинските римляни имаха къси, но месести и изпъкнали носове. Обагрени в бледомораво, извитите й в крайчетата устни притежаваха онова необяснимо качество, което привлича всеки мъж и го кара да копнее за целувките им. А по средата на това прекрасно личице, което с изпъкналата си, заострена брадичка и високото, широко чело имаше формата на голямо сърце, грееха огромни очи, които изглеждаха не тъмносини, а виолетови, обрамчени с дълги и гъсти черни мигли, а над тях — тънки, ефирни черни вежди.

Често, когато на някоя римска трапеза се съберяха само мъже (сред които неизменно имаше поне двама-трима от официалните кандидати за ръката на Аврелия), се провеждаха дълги спорове какво точно у нея привлича противния пол. Според някои целият й чар се дължал на онези замечтани виолетови очи; според други красотата й била в прекрасната й кожа; трети настояваха, че трябва да се обръща внимание най-вече на изключително правилните й черти; останалите се хващаха за прелъстителната й уста, за изпъкналата й брадичка или за фините й ръце и тънките й крака.

— Прави сте, но пропускате най-важното — изръмжа Луций Лициний Крас Оратор. — Слепци! Не виждате ли, че тя е една весталка, пусната на свобода… Тя е Диана, не Венера! Защото е недостижима. И тъкмо с това ни привлича.

— Не, всичко се дължи на виолетовите й очи — прекъсна го малкият син на Скавър Принцепс Сенатус, който също като баща си се казваше Марк. — Дори бих казал пурпурни! Аврелия е самото въплъщение на благородството! Тя е едно живо предзнаменование.

Но когато въпросната девойка влезе в стаята на майка си, сериозното й лице, издаващо пълната й непорочност, предвещаваше наближаваща буря или сърцераздирателна драма. В действителност по характер Аврелия беше такава, че най-малко би подтикнала хората около себе си към излишен драматизъм.

— Седни, дъще — усмихна й се Рутилия.

Аврелия седна и скръсти ръце в скута си.

— Искаме да поговорим с теб за сватбата ти — започна Кота, като се покашля, надявайки се племенницата му да каже нещо, с което да го улесни.

Но тя не проговори; изгледа го с проблясък на любопитство в очите си и нищо повече.

— Ти какво мислиш по въпроса? — попита майката.

Девойката сви устни и вдигна рамене.

— Ами надявам се вие да ми изберете някого, когото да харесам.

— Е, и ние се надяваме на същото — рече Кота.

— Кои са онези, които не харесваш? — заинтересува се Рутилия.

— Например Гней Домиций Ахенобарб Младши — отвърна без никакво колебание Аврелия, която обичаше да назовава хората с пълните им имена.

На Кота не му трябваха обяснения, тъй като не гледаше с добро око на младежа.

— Някой друг? — на свой ред попита той.

— Марк Емилий Скавър Младши.

— А така! Това не го очаквах — изпусна се Рутилия. — Мислех, че ти се нрави.

— Вярно, че е мил — съгласи се Аврелия, — но е прекалено срамежлив.

Кота дори не се опита да прикрие усмивката си.

— А ти самата не искаш ли да си намериш някой срамежлив съпруг, Аврелия? Подобен човек лесно ще сложиш под чехъл.

— Добрата римска съпруга не командва мъжа си.

— Добре тогава, няма да е Скавър. Щом Аврелия е рекла, така да бъде — махна с ръка Кота. — Друг да не ти е по сърце?

— Луций Лициний.

— На него пък какво му има?

— Много е дебел — присви устни тя.

— Аха, дебелите не са женската мечта.

— Това просто доказва, че му липсва самодисциплина, татко.

Понякога Аврелия наричаше Кота „татко“, понякога „чичо“, но и в двата случая това трябваше да изразява нещо: когато Марк Аврелий играеше ролята на баща, той си беше „татко“, когато се правеше на доброжелателния роднина, биваше понижаван в „чичо“.

— Права си, така е — и този път нямаше как да й възрази Кота.

— А има ли някой, когото би предпочела за съпруг пред останалите, дъще? — намеси се Рутилия, опитвайки друга тактика.

Аврелия като че ли се отпусна при този въпрос.

— Не, майко. Ще бъда щастлива, ако вие с баща ми решите вместо мен.

— Ти самата какво очакваш от бъдещия си брак? — заинтересува се Кота.

— Ами да имам за съпруг мъж, който да отговаря на положението ми и… да се радва на няколкото деца, които ще му родя.

— Това се вика отговор! — отбеляза Кота. — Ти си добра ученичка, Аврелия.

Рутилия хвърли поглед към мъжа си, но в очите й се четеше повече загриженост, отколкото радост.

— Време е да й кажеш, Марк Аврелий!

Кота се покашля повторно.

— Виж, Аврелия, напоследък ти се превърна в голям проблем за двама ни с майка ти. Наскоро прегледах пълния списък на мъжете, поискали официално ръката ти, и се оказа, че те са нито повече, нито по-малко трийсет и седем на брой. Трудността е в това, че от тези тридесет и седем младежи нито един не може да бъде зачеркнат с лека ръка. Някои от тях произлизат от среди, по-високостоящи от нашата, други са доста по-богати от нас, а има и неколцина, които ни превъзхождат и в едното, и в другото! Това ни изправя пред неразрешим ребус. Ако ние определим бъдещия ти съпруг, рискуваме да си спечелим много врагове, което може да не засегне нас с майка ти, но много ще усложни положението на братята ти, когато им дойде времето да правят кариера. Вярвам, че добре го разбираш.

— Така е, татко — отвърна Аврелия с най-сериозен тон.

— За щастие обаче случи се тъй, че вуйчо ти Публий е открил правилния отговор на задачата: самата ти, дъще моя, ще избереш своя бъдещ съпруг.

Това беше толкова изненадващо, че дори невъзмутимата Аврелия беше смаяна.

— Аз ли? — зяпна го неразбиращо тя.

— Точно така, ти.

Девойката притисна длани към пламналите си страни и го изгледа ужасена.

— Не мога да направя подобно нещо! — възкликна тя. — Това… Това не е според римските обичаи!

— Съгласен съм — рече Кота, — но затова пък е по обичаите на Рутилий.

— Дотам бяхме стигнали, че вече се надявахме някой Одисей да ни покаже пътя — обади се на свой ред майката. — Имахме късмет, че въпросният Одисей се оказа член на семейството.

Но Аврелия кършеше ръце, сякаш обзета от непреодолима паника.

— Какво те тревожи толкова? — попита я майка й. — И ти ли не можеш да намериш отговор на нашия въпрос?

— Не, не става дума за това — рече девойката и в същия миг лицето й започна да изгубва своята руменина и да пребледнява като платно. — Просто… ами… — вдигна тя рамене отчаяно и стана. — Може ли да си вървя?

— Както желаеш.

На вратата Аврелия се обърна, изгледа тъжно Кота и Рутилия и попита:

— Колко време ми давате да направя избора си?

— О, всъщност не сме се разбързали — понечи да я успокои Кота. — Навършваш осемнайсет чак в края на януари, а пък никой не е казал, че трябва да се омъжиш веднага. Разполагаме с достатъчно време.

— Благодаря — рече Аврелия и излезе.

Тя обитаваше едно от малките помещения, в които се влизаше през атрия — стаичка мрачна и задушна; в подобно грижовно, но предпазливо семейство, родителите не биха позволили на единствената си дъщеря да разполага с по-голяма свобода. Но тъй като Аврелия наистина беше единственото момиче в къщата сред толкова момчета, тя се радваше на повече удобства и привилегии и лесно можеше да се превърне в лигава и глезена девойка, ако по природа бе склонна към това. Но за щастие подобен недостатък тя не притежаваше. Всички в семейството бяха единодушни, че е просто невъзможно момиче като нея да бъде разглезено, защото в душата й не можеше да се открие и капчица алчност или завист към околните. Което обаче не я правеше особено дружелюбна или обичлива; в действителност много по-лесно беше да изпитваш възхищение или уважение към нея, отколкото да я обичаш, и то не за друго, а защото тя самата нямаше навик да се открива пред никого. Като дете Аврелия имаше навика да изслушва с вледеняващо безразличие самохвалствата на големия си брат, както и на двамата по-малки, които се стараеха в нищо да не отстъпват на братовчед си, но случеше ли се да прекалят, тя им зашиваше такива яки шамари, че чак им се привиждаха звезди посред бял ден, след което безмълвно се оттегляше.

Скоро родителите й усетиха, че единственото, което дъщеря им иска, е да й се освободи малко помещение в къщата, където да бъде настрана от шумните момчетии. В крайна сметка й дадоха слънчева, макар и възтясна стаичка до перистила. Заедно със стаичката тя получи и прислужница, Кардикса-галката, която се оказа истинско съкровище. Когато Аврелия се омъжеше, Кардикса нямаше да се отдели от нея и щеше да я последва при съпруга й.

Щом девойката се върна в стаята си, на Кардикса й беше достатъчен само един поглед, за да прочете по лицето й, че се е случило нещо сериозно. Но както й беше навик, тя не я заразпитва, ами търпеливо изчака господарката й да й разкаже за какво точно е говорила с родителите си. Това, че двете се разбираха добре, не означаваше, че между тях съществува онова момичешко съучастничество, характерно за други. По всичко личеше, че Аврелия иска да бъде сама, затова прислужницата излезе от стаята.

Помещението сякаш отразяваше характера на обитателката си: по стените имаше многобройни ниши, където се съхраняваха навити на свитъци книги, на писалището бяха оставени купища неизползвана Фаниева хартия, тръстикови писци, восъчни таблички, едно чудато стило от животинска кост за писане върху восък, сухо мастило от сепия, което се разтваряше във вода, мастилница, пълно с пясък сито, което се използваше от римляните вместо попивателна, и сметало.

В единия ъгъл на стаята беше поставен голям тъкачен стан от Патавия, а по стените около него на големи гвоздеи бяха окачени всевъзможни по цвят и дебелина гранки прежда — червена и виолетова, синя и зелена, розова и кремава, жълта и оранжева — защото Аврелия сама тъчеше платовете за дрехите си и предпочиташе ярките и пъстри багри. В момента на стана стоеше недовършено широко парче платно в огненочервено, тънко като мъгла, тъкано от прежда, тънка като косъм. Това беше истинско предизвикателство за девойката, защото щеше да бъде сватбеният й воал. Вече един от нужните платове — шафраненият — беше готов и стоеше прилежно сгънат на една лавица в очакване на мига, в който собственичката му ще се залови с кроенето и шиенето. Смяташе се, че носи нещастие, ако момата започне да шие сватбените си одежди, преди да се е сгодила официално с бъдещия си съпруг.

Тъй като отдавна се занимаваше с дърворезба, Кардикса от своя страна се беше заела с изработването на резбован, сгъваем параван, издялан от най-качествено африканско дърво, използвано най-често за писалища; парченцата шлифован оранжев и червен халцедон, яспис и оникс, които тя възнамеряваше да инкрустира в дървото във формата на цветя и листа, чакаха грижливо подредени в специално отредената им резбована дървена кутийка — по-ранно произведение на робинята.

Аврелия затвори всички кепенци — широките, коси отвори в тях едновременно пропускаха достатъчно въздух и слаба светлина, колкото човек да вижда в помещението. Самият факт, че кепенците са затворени, беше ясен знак за всички в къщата — и братя, и роби, че младата господарка не желае да бъде обезпокоявана. Тя седна пред писалището, облакъти се на него, подпря глава на дланите си и изпадна в дълбок размисъл.

Как би постъпила в подобна ситуация Корнелия, майката на Гракхите?

Това беше критерият, който тя прилагаше навсякъде и във всичко. Как би постъпила Корнелия, майката на Гракхите? Какво би помислила Корнелия, майката на Гракхите? Как би се почувствала Корнелия, майката на Гракхите? Защото Корнелия, майката на Гракхите, беше нейният идол, пример за подражание, модел, според който тя, младата девойка, да се учи как да говори и как да постъпва.

Сред многобройните книги, подредени на полиците по стените, бяха абсолютно всички публикувани писма и размисли на Корнелия, майката на Гракхите, заедно с всички трудове на други автори, в които се споменаваше, пък макар и една-едничка думичка за нея.

А коя беше всъщност тази Корнелия? Тя представляваше всички качества на римска аристократка — и бе тяхно въплъщение от самото си раждане до смъртта си.

По-малката дъщеря на Сципион Африкански — същият, който разгроми Ханибал и завзе Картаген — се беше омъжила на деветнадесет години за знатния нобил Тиберий Семпроний Гракх, който по онова време беше навършил вече четиридесет и четири; майка й, Емилия Павла, бе сестра на великия Емилий Павел, което правеше Корнелия, майката на Гракхите, патрицианка и по бащина, и по майчина линия.

Като съпруга на Тиберий Семпроний Гракх тя била безупречна и за двайсетте години, в които били женени, с волско търпение му народила дванайсет деца. Гай Юлий Цезар навярно би казал, че нескончаемите брачни връзки между близки роднини във фамилиите на двамата й родители — Корнелиите и Емилиите — са били причина всичките й деца да се родят болнави. Но Корнелия упорито се грижеше за всяко от нещастните си отрочета, отдавайки му цялата си любов и внимание. В крайна сметка, удаде й се да съхрани живота на три от рожбите си. Първото от децата й, което доживя зряла възраст, беше дъщеря й Семпрония; второто беше момче, което наследи името на баща си — Тиберий; третото беше отново момче — Гай Семпроний Гракх.

Високообразована, достойна дъщеря на баща си, известен с безрезервната си почит и дори преклонение пред всичко гръцко — защото според него именно Гърция бе достигнала върха в световната култура, — Корнелия сама се беше заела с възпитанието и обучението на трите си деца (всъщност и на всички онези, които бяха доживели да имат нужда от възпитател и учител) и нито за миг не ги изпусна от грижовния си поглед. Когато съпругът й се спомина, тя се оказа сама с петнайсетгодишната Семпрония, с дванайсетгодишния Тиберий, с двегодишния Гай Гракх, както и с още някои от децата си, които още не бяха сполетени от злощастната участ.

Всички в Рим започнаха да се надпреварват за ръката на младата вдовица, защото тя вече бе доказала по забележителен начин плодовитостта си; освен това Корнелия си оставаше дъщеря на Сципион Африкански, племенница на Павел и не на последно място — жив спомен за блаженопочившия Тиберий Семпроний Гракх; да не говорим, че притежаваше баснословно състояние.

Сред ухажорите й беше и не друг, ами самият цар Птолемей Евергет Шкембето — който по това време беше изгонен от Египет, но царуваше в Киренайка, и който се славеше като почитател на Рим и бе чест негов гостенин в периода между изгонването му от Египет и повторното му възцаряване, вече като самостоятелен владетел, девет години след смъртта на Тиберий Семпроний Гракх. Царят не губеше времето си и непрестанно надуваше тъпанчетата на сенаторите с жалбите и молбите си да бъде възстановен на египетския престол — естествено, без да забравя щедро да заплаща услугите на онези, които му оказват доверие.

При смъртта на Тиберий Семпроний Гракх цар Птолемей Евергет Шкембето беше осем години по-млад от трийсет и шест годишната Корнелия, пък и още с нищо не подсказваше за прякора, който щяха да му лепнат по-късно — тогава, когато първият братовчед и зет на Корнелия Сципион Емилиян щеше да се бие в гърдите, че е накарал невероятно тлъстия и неприлично облечен египетски цар да стане и да ходи! Птолемей упорстваше пред Корнелия не по-малко, отколкото пред римския Сенат, но колкото му се удаваше да си върне египетския престол, толкова и възлюбената му му отвръщаше на чувствата. Корнелия, майката на Гракхите, нямаше току-тъй да се омъжи за някой си чужд цар, колкото и богат да е той.

В действителност Корнелия, майката на Гракхите, вече си бе казала, че на една римска патрицианка, която е била жена на достоен римски нобил в продължение на почти двадесет години, изобщо не й е работа да се омъжва повторно. Така че един по един всички кандидати биваха отпращани възможно най-любезно, а вдовицата се обричаше съвсем сама да се заеме с по-нататъшното възпитание на децата си.

Когато Тиберий Гракх по време на мандата си като народен трибун беше убит, майка му не се отчая от жестоките удари на съдбата. Тя намери достатъчно сили у себе си да остане глуха за намеците, че първият й братовчед Сципион Емилиян е пряко замесен в убийството на сина й; престори се, че не забелязва жестокия разрив, настъпил между Сципион Емилиян и жена му — не друга, а родната й дъщеря Семпрония. А когато един ден Сципион Емилиян бе открит мъртъв — починал при неизвестни обстоятелства, и когато за него също се заговори, че е бил убит, при това от жена си — Корнелиината дъщеря, майката на Гракхите отново намери сили да посрещне тези слухове невъзмутима и наглед безразлична. В края на краищата оставаше й още един син, скъпият Гай Гракх, който също трябваше да бъде отгледан както подобава, за да поеме по пътя на своята обществена кариера.

Гай Гракх бе жестоко убит по времето, когато майка му наближаваше седемдесетте, и всички единодушно решиха, че този път ударът е достатъчно тежък, за да сломи гордостта на Корнелия, майката на Гракхите. Но не познаха. Без да каже нито думичка по адрес на никого, тя продължи да води своя скромен и спокоен живот, макар и без съпруг, макар и без обичните си синове, но все пак с утехата да има до себе си дъщеря си Семпрония — останала бездетна и за разлика от майка си, обидена на целия свят.

— Пак аз трябва да отгледам малката Семпрония — говореше Корнелия, имайки предвид дъщеричката на Гай Гракх.

Все пак тя напусна Рим и прекара последните си години в огромната си вила в Мизенум, която подобно на своята стопанка се славеше като един от най-блестящите образци на римската култура. Корнелия събра писмата и есетата си и любезно ги предостави за публикуване на стария Созий от Аргилетум, след като приятелите й я убедиха, че такива документи не бива да остават тайна за поколенията. Подобно на авторката си текстовете притежаваха много чувство за хумор, бяха изпълнени с остроумни забележки, естествен чар и финес, което не им пречеше да бъдат убедителни; при престоя си в Мизенум Корнелия, която така и не бе изгубила ни най-малко разсъдъка си, добави още много подробности, свързани с видяното и преживяното през целия си живот.

Когато Аврелия беше на шестнайсет, а Корнелия, майката на Гракхите — на осемдесет и три, Марк Аврелий Кота и жена му Рутилия, които имаха път към Мизенум, направиха нещо като служебно посещение у Корнелия; „служебно посещение“ едва ли бе най-точното определение, защото и двамата изпитваха искрено вълнение да се видят с известната римлянка. Със себе си двамата родители бяха помъкнали и цялата си челяд, включително по младежки надменния Луций Аврелий Кота, който, вече двадесет и шест годишен, не се смяташе за член на семейството. Всички бяха получили изричното нареждане да се държат кротко като мишчици — да няма тичане, да няма щипане и пляскане, да няма събаряне на столове; който се осмелеше да не се подчини, очакваше го бавна и мъчителна смърт.

Оказа се обаче, че Кота и Рутилия са се престарали с подобни заплахи, които по принцип бяха чужди на благия им характер. Корнелия, майката на Гракхите, знаеше по-добре от всеки друг как трябва да се държи една стара жена с малки и не чак толкова малки момченца, а пък внучката й Семпрония беше само една година по-малка от Аврелия. В действителност домакинята беше много щастлива, че са й дошли на гости толкова буйни деца, и им отдели много повече време, отколкото в друг случай биха й позволили преданите роби — те се страхуваха за крехкото й здраве, пък и на онзи, който за пръв път я виждаше, не можеха да не направят впечатление посинелите й устни.

Аврелия беше като омагьосана от старата жена; струваше й се, че срещата с нея я е вдъхновила да живее, и затова тържествено се зарече, като порасне, да се опита да възпита у себе си същата римска сила, същата римска издръжливост, същата римска почтеност и същото римско търпение, които притежаваше Корнелия, майката на Гракхите. Именно след това гостуване в библиотеката й се появи всичко написано от старата патрицианка; а с четенето на спомените и писмата й съвсем естествено дойде и твърдото решение на Аврелия да следва във всичко своя новопоявил се кумир.

Визитата така и не се повтори. Още следващата зима Корнелия, майката на Гракхите, умря, както си седеше на стола с гордо изправена глава, държейки ръката на любимата си внучка. Тъкмо й беше съобщила за официалното й сгодяване с Марк Фулвий Флак Бамбалио, единствения оцелял представител на фамилията на Фулвий Флаките, намерили смъртта си покрай Гай Гракх, когото бяха подкрепяли. Според старицата било прекрасно, че тя, младата Семпрония, която оставаше единствена наследница на големите богатства на рода си, щеше да ги дари на същата онази фамилия, която беше изгубила абсолютно всичко в името на Гай-Гракховата кауза. Корнелия с гордост заяви на внучката си, че благодарение на личния си авторитет пред Сената, ненакърнен дори от омразата спрямо синовете й, успяла да издейства за младата Семпрония специален указ, според който в нейния случай нямало да се вземат предвид клаузите на лекс Вокония де мулиерум хередитатибус — това било, за да се предотврати всякаква възможност някой далечен братовчед на Гракхите изведнъж да се появи и да иска наследството им само задето е от мъжки пол. Указът, допълни Корнелия, се отнасял и до другото поколение, в случай че следващият пряк наследник се окаже също жена.

Смъртта я споходи толкова внезапно, че й спести всякакви излишни страдания или терзания. А това много зарадва всички римляни — след като й бяха донесли толкова нещастия, за да проверят силата на волята й, най-сетне боговете доказваха, че Корнелия, майката на Гракхите, е тяхна любимка. Понеже беше от Корнелиите, покойната не беше кремирана, а погребана; от всички фамилии в Рим, малки и големи, само членовете на генс Корнелия държаха на това телата им да бъдат заравяни след смъртта им. Майката на Гракхите беше положена във внушителна гробница на Вия Латина, която се превърна в паметник, и боговете са свидетели, че нямаше ден, в който някой да не положи свежи цветя на него. С течение на времето гробницата се превърна едновременно в светилище и олтар, макар и култът към Корнелия, майката на Гракхите, никога да не бе признат официално. Векове наред всяка римска жена, имаща нужда от онези качества, с които се бе прославила Корнелия, щеше да й се моли и да оставя свежи цветя пред гробницата й. Майката на Гракхите се беше превърнала в богиня, но като нея нямаше друга в римския пантеон; тя беше въплъщението на човешката воля, способна да превъзмогне всички удари на съдбата.

Как би постъпила Корнелия, майката на Гракхите? За пръв път Аврелия се сблъскваше с подобен въпрос, на който не можеше да намери отговор. Колкото и да се мъчеше да разсъждава логически, или напротив, да даде воля на интуицията си, тя не можеше да влезе в кожата на жена, чиито родители за нищо на света не биха й оставили свободата сама да избира съпруга си. Разбира се, на нея не й беше трудна да проумее какви подбуди са накарали вуйчо й Публий да предложи подобно решение; тя достатъчно добре познаваше класическото наследство, за да е способна сама да направи паралел между своето положение и това на Троянската Елена; с тази разлика, че Аврелия не се мислеше за фатална красавица, още по-малко за идеална партия за римски младеж, който си търси жена.

Най-накрая обаче девойката стигна до единствения изход, от ситуацията, който дори Корнелия, майката на Гракхите, би одобрила: просто щеше да прегледа внимателно целия списък на представилите се кандидати, щеше най-съвестно да прецени плюсовете и минусите на всички свои обожатели и да избере най-подходящия. Под най-подходящия тя далеч не разбираше онзи, който би й се сторил най-привлекателен. Трябваше и щеше да се съобразява единствено с римския идеал за глава на семейство. Мъжът й трябваше да е от знатно потекло, сиреч да произхожда от сенаторска фамилия, чиято дигнитас и обществена значимост да са изпъквали в римското общество от поколения, по възможност дори от времената преди установяването на републиката; името й не биваше да бъде опетнявано; а самият кандидат трябваше да бъде смел, скромен, да не се поддава на каквито и да било крайности, да се отнася с нужното презрение към парите, да стои над корупцията и моралното проституиране, да е готов да отдаде живота си за благото и честта на Рим.

Проблемът беше сериозен. Девойката се питаше как момиче като нея, което цял живот е живяло под закрилата на родителите си, оградено от близките си, ще успее само да отсъди правилно? Така че не й оставаше нищо друго, освен да поговори насаме с всеки от тримата възрастни в семейството си: с Марк Кота, с Рутилия и с по-големия си брат Луций Аврелий Кота, и да ги попита за искреното им мнение кой от всички мъже, включени в списъците на кандидатите, отговаря най-добре на поставените от нея условия. И тримата се престориха, че въпросът й ги заварва неподготвени, но явно, че всеки от тях предварително си беше съставил някакво мнение и използваше случая, за да го наложи по дискретен начин. За Аврелия обаче не беше трудно да улови в отговора на всеки от близките си зле прикрити предразсъдъци и пристрастия.

Така че не постигна нищо с разпита.

— Очевидно не си е харесала никого — отбеляза мрачно Кота пред жена си.

— Абсолютно никого! — съгласи се не по-малко мрачно Рутилия.

— Та това направо не е за вярване! Едно осемнайсетгодишно момиче, което дори за миг да не си е помечтало за някой свой връстник! Какво й има?

— Откъде да знам? — въздъхна майката, сякаш въпросът съдържаше обвинение към самата нея. — Ако наистина й има нещо, то не го е наследила нито от мен, нито от когото и да било по моя линия.

— Е, със сигурност не го е наследила и от мен! — сопна се съпругът и тръсна гневно глава в знак на яд и безсилие. Сетне целуна жена си, за да оправи положението, и се отпусна на стола си, изпаднал в дълбоко униние. — Готов съм да се обзаложа, че с нейната придирчивост ще изкара всички до един неподходящи!

— И аз така мисля — рече Рутилия.

— Тогава какво да правим? Ако не внимаваме, току-виж дъщеря ни се превърне в първата стара мома по свое желание в цялата история на Рим!

— Най-добре ще е да я пратим при брат ми — предложи Рутилия. — С него тя ще може спокойно да обсъди въпроса.

Кота изведнъж засия и възкликна:

— Прекрасна идея!

На другия ден Аврелия тръгна сама от бащиния си дом на Палатина, придружена единствено от вечната си спътница Кардикса и от двама едри мъжаги — гали, чиито задължения предполагаха завидна физическа сила, и се запъти към Карина, където живееше Публий Рутилий Руф. Нито Кота, нито Рутилия бяха пожелали да се месят в разговора между вуйчо и племенница, за да не смутят девойката. Затова предварително уговориха Рутилий Руф да я чака в дома си, тъй като той беше много зает човек; в действителност се беше заел единствено с уреждането на административните въпроси на град Рим, оставяйки на Гней Малий Максим тежката задача около набирането на достатъчно голяма армия, която да отведе напролет в Трансалпийска Галия. Но все пак Публий Рутилий Руф щеше да е последният човек, който би се скрил от роднините си в момент, когато те се нуждаят от съветите му.

Марк Кота се отби при шурея си точно преди зазоряване и му обясни накратко в какво се състои работата — явно, че ситуацията се стори доста забавна на Рутилий Руф.

— Ох, малката! — възкликна той и се засмя от сърце. — Девица до мозъка на костите си. Е, ще трябва да се погрижим да не й хрумне най-неподходящото решение, което би я обрекло да си остане девица до края на живота си, независимо от всички мъже и деца, които ще има.

— Надявам се ти да имаш отговор, Публий Рутилий — подметна Кота. — Аз самият не виждам ни най-малка светлинка в падналия мрак.

— Знам какво да правя — успокои го Рутилий Руф, без да казва нищо конкретно. — Защо не ми я пратите на гости надвечер, около десетия час? Ще вечеряме заедно, а след това ще я изпратя с носилка и подсилена охрана — няма защо да се тревожите.

Щом Аврелия пристигна, първата работа на Рутилий Руф беше да отпрати Кардикса и двамата гали в слугинските отделения, където да се нахранят и да чакат нови нареждания; Аврелия заведе в триклиния и я настани да седне така, че да разговаря едновременно с него и с човека, седнал от лявата му страна.

— Чакаме още един гостенин — обясни вуйчото на племенницата си, докато се разполагаше върху кушетката. — Бррр! Хладничко е, нали? Какво ще кажеш за чифт топли, вълнени чорапи, скъпа?

Всяка друга осемнайсетгодишна девойка би предпочела смъртта пред това да си сложи грозните и дебели вълнени чорапи, но Аврелия винаги мислеше по особен начин и тъй като вече трепереше от студ, разумно прие предложението.

— Благодаря, вуйчо Публий.

Извикаха Кардикса и я помолиха да вземе чифт чорапи от иконома на къщата, което тя направи с типичната си бързина и оправност.

— Какво разумно момиче! — не се сдържа да похвали племенницата си Рутилий Руф, който искрено се възхищаваше на трезвия разсъдък на Аврелия — по начин, по който всеки нормален римлянин би се възхищавал на някоя океанска перла, открита сред наносите от тиня пред Остия, при това в мида със спираловидна черупка. Консулът не се славеше като голям почитател на женския пол, затова беше на мнение, че трезвият разум е еднакво забележително качество и у мъже, и у жени — с тази разлика, че у жените въпросното качество се срещаше далеч по-рядко и затова нямаше как да не му обърне внимание, забележеше ли го у девойка като Аврелия. Защото племенницата му беше тъкмо онази океанска перла, която ловецът на бисери е открил сред тинята на нежния пол, и вуйчо й я ценеше повече от всичко друго.

— Благодаря — повтори Аврелия и се обърна към Кардикса, която се бе навела, за да й събуе обущата.

Когато очакваният гост бе въведен в триклиния, двете момичета още се занимаваха с нахлузването на вълнените чорапи, така че никоя от тях не благоволи да погледне новодошлия, нито да отвърне на поздрава му. Както се очакваше, домакинът го настани на кушетката вляво от себе си.

Аврелия се изправи, погледна Кардикса в очите, благодари й и й се усмихна — нещо, което рядко се случваше в постоянното им съжителстване.

Така че когато се настани по-удобно на стола и изгледа вуйчо си и новодошлия гостенин, усмивката още витаеше по лицето й, както и руменината, която я беше обляла от навеждането; не ще и дума, от подобна гледка на всеки мъж би му секнал дъхът.

Точно това и се случи с непознатия, но по-учудващо бе, че и Аврелия сякаш се вцепени от вълнение.

— Гай Юлий, позволи ми да ти представя дъщерята на сестра си, Аврелия — рече галантно Публий Рутилий Руф. — Аврелия, бих искал да се запознаеш със сина на моя стар приятел Гай Юлий Цезар; както вече чу, и той се казва Гай, макар да има по-голям брат.

Тъмновиолетовите очи на Аврелия се разшириха — за миг й стана ясно, че пред нея стои бъдещият й съпруг, и дори за миг не се сети за римския идеал или за това, как би реагирала на нейно място Корнелия, майката на Гракхите. А може би пък тъкмо напротив — някъде дълбоко в нея да е прозвучал гласът на нейния идол, защото, както щяха да покажат годините, именно младежът насреща й представляваше самият римски идеал. Но в мига на тяхната среща Аврелия видя пред себе си само едно издължено лице на римлянин с дълъг римски нос, с най-сините очи на света, над които падаха гъсти златни къдрици, и с привлекателни устни. След кратка душевна борба, в която разумът не победи чувствата, девойката разреши дилемата по най-естествения и задоволителен начин — тя просто се влюби.

Разбира се, вечерята мина в разговори и никой не можеше да отрече, че протече чудесно. Рутилий Руф се излягаше блажено и остави думата на младите си гости, използвайки времето си за сетен път да премисли кой от всичките стотици римски младежи имаше най-големи шансове да се хареса на неговата скъпоценна океанска перла. Не щеше и дума, че младият Гай Юлий Цезар му се нравеше, и то много, и Рутилий Руф очакваше от него велики дела. Младежът беше самото въплъщение на римлянин. Освен това произлизаше от възможно най-благородната фамилия. А Публий Рутилий Руф, който също беше римлянин до мозъка на костите си, можеше само да се радва на мигновено породилата се симпатия, дори привличане между младия Гай Юлий Цезар и племенницата му, които някой ден биха могли да превърнат — както той тайно се надяваше — приятелството му с Гай Марий в роднинска връзка. Децата на младия Гай Юлий Цезар и племенницата му Аврелия щяха да бъдат първи братовчеди с децата на Гай Марий.

По природа беше затворена и необщителна, та не досаждаше на събеседниците си с въпроси, сега Аврелия забрави добрите маниери и заразпитва младежа, водена от искрено любопитство. За своя радост научи, че той току-що се е завърнал от Африка, където се е сражавал като младши военен трибун под командването на зет си Гай Марий, и че е бил удостоен с не едно военно отличие: Корона Муралис, задето пръв прехвърлил крепостната стена на цитаделата край река Мулухат, знаме за подвизите му след първото сражение под стените на Цирта и девет сребърни фалера за второто. При тази втора битка бил тежко ранен в бедрото и затова бил официално освободен от служба, за да се върне у дома. Най-забележителното бе, че всичко това Аврелия трябваше да вади с ченгел от устата му, защото Гай Цезар беше настроен повече да възхвалява подвизите на по-големия си брат Секст, участник в същите походи, отколкото собствените си.

Аврелия установи, че тази година младежът бил назначен за монетчик — един от тримата млади римляни, които в годините преди влизането си в Сената получават чрез задължението си да секат римските монети възможност да научат принципите на римската икономика.

— Парите постоянно изчезват от обращение — поучаваше я той, като трудно можеше да си обясни защо разговорът тази вечер му се струва по-интересен от всякога. — Работата ни е да сечем нови пари — разбира се, не по наше желание. Само държавната хазна може да определи какво количество монети трябва да се отсекат през годината, а ние просто изпълняваме нарежданията й.

— Но как може да изчезне нещо толкова солидно като една монета? — недоумяваше Аврелия.

— О, ами може да падне в канализацията, да се стопи при някой голям пожар — заизброява младият Цезар. — Много монети просто се изтъркват. Но повечето изчезват не за друго, а защото собствениците им ги крият и пазят. А щом парите се пазят, не могат да вършат работата, за която са предназначени.

— А каква е тя? — попита Аврелия, която досега не бе имала повод да се замисля за функцията на парите, защото не беше алчна и капризна, а родителите й знаеха как да се грижат за нея.

— Да минават от едни ръце в други — обясни Гай Цезар. — Това се казва парично обращение. Когато парите се намират в обращение, всички онези, през които те минават, извличат някаква печалба. С парите се закупува стока, заплаща се нечий труд, разширява се нечия собственост. Но те никога не трябва да спират да се движат.

— Значи вие трябва да сечете отново всички онези монети, които собствениците им крият — замисли се Аврелия. — Но нали парите, които стоят настрана, продължават да са си пари? Какво ще стане, ако изведнъж някоя внушителна сума, която досега се е пазела на скрито, на свой ред влезе в обращение?

— Ами тогава общата стойност на парите ще падне.

След като получи своя пръв урок по елементарна икономика, Аврелия реши, че няма да е зле, ако прехвърли разговора върху практическата страна на монетосеченето.

— В действителност ние, тримата монетчици определяме какво ще е изобразено върху монетите — намери повод да се самоизтъкне младият Гай Цезар, който все по-малко устояваше на чара на слушателката си.

— Имаш предвид богинята Виктория в нейната бига!

— Е, винаги е по-лесно да изобразиш на една монета колесница с два коня, вместо с четири, затова и Виктория се вози на бига, не на квадрига. Но онези от нас, които притежават малко повече въображение, предпочитат да измислят нещо по-оригинално от една Виктория или от символа на Рим. Ако в една година се предвижда да бъдат сечени три различни емисии — а най-често се получава тъкмо така, — всеки от монетчиците получава правото да определи какво ще бъде изобразено на едната.

— А ти самият ще имаш ли това право? — заинтересува се Аврелия.

— Да. Теглихме жребий и ми се паднаха сребърните денарии. Така че тазгодишният денарий ще има от едната си страна главата на Юл, сина на Еней, а от другата — изображение на Аква Марция в памет на дядо ми Марций Рекс — издаде плановете си Цезар.

По-нататък Аврелия научи, че есента той ще се кандидатира за военен трибун; брат му Секст вече бил избран и щял да замине за Галия с армията на Гней Малий Максим.

Когато и последното ястие беше поднесено, чичо Публий натовари племенницата си на носилката и я прати, съпроводена от обещаната охрана, в дома й, като убеди другия гостенин да остане още малко.

— Ще му ударим по една-две чашки неразредено вино — подкани го той. — Толкова съм се налял с вода, че сега ще ми се наложи да изпикая цяла кофа.

— Май и аз ще сторя същото — засмя се гостът.

— И така, какво мислиш за племенницата ми? — попита Рутилий Руф, след като на двамата беше сервирано прекрасно тосканско вино.

— Все едно да ме питаш дали ми харесва животът? Според теб за жена като нея може ли да съществуват две мнения?

— Значи си я харесал?

— Дали съм я харесал? Разбира се! Но освен това и се влюбих в нея — призна си младият Цезар.

— Искаш ли да се ожениш за нея?

— И още как! Но доколкото знам, същото желае и половин Рим.

— Така е, Гай Юлий. Но това значи ли, че ти нямаш шансове?

— Не. Ще се представя на баща й… така де, на чичо й Марк. Ще се опитам да я видя повторно и да я убедя, че заслужавам да мислят за мен с добри чувства. Мисля, че си струва, защото, като че ли тя също ме хареса.

Рутилий Руф се усмихна.

— Да, и аз мисля, че те хареса — рече той и стана от кушетката. — Е, можеш да си вървиш у дома, млади Гай Юлий. Ще кажеш на баща си какви са ти плановете, а утре ще се явиш пред Марк Аврелий. Колкото до мен, чувствам се уморен и смятам да си лягам.

Въпреки че пред Рутилий Руф се опитваше да си придаде възможно най-голяма увереност, по пътя към дома си Гай Цезар трябваше да си признае, че в душата си таи далеч по-малки надежди. Славата на Аврелия се носеше навред. Много от приятелите му вече бяха поискали ръката й — на някои Марк Кота дори беше отказал да ги включи в списъка си, но на други имената им и досега си стояха там. Сред обещаващите кандидати имаше младежи с много по-славни имена от неговото — най-малкото, защото зад тези имена стояха огромни богатства. Да бъдеш Юлий Цезар не означаваше много, макар и името да говореше достатъчно красноречиво за потеклото ти, за да закриляше авторитета му дори и тогава, когато парите липсваха съвсем. И все пак как можеше той, Гай Юлий Цезар Младши, да се съревновава с хора като Марк Ливий Друз, като младия Скавър, Лициний Оратор, Муций Сцевола или пък с по-големия син на Ахенобарб? Младият Цезар не беше запознат с онази тънка подробност, че Аврелия е получила правото сама да избере годеника си, и затова нямаше как да не се чувства предварително обречен.

Когато му отвориха вратата у дома и той влезе в атрия, Гай Цезар забеляза, че в кабинета на баща му още свети, та реши да му се обади. В последния момент, преди да потропа на открехнатата врата, в очите му неочаквано блеснаха сълзи.

— Влез — отвърна му немощен глас.

Гай Юлий Цезар вече умираше. Всички в къщата го знаеха, дори самият той, макар и досега да не беше отворил нито дума за това. Всичко бе започнало със затруднения в преглъщането — коварна болест, която се развиваше толкова бавно, че дълго време болният дори не можеше да каже дали положението му се влошава или напротив. Но в един миг гласът му изведнъж падна, а скоро след това в гърлото му се появи болка, която в началото не беше сериозна и мъж като Цезар можеше да я подмине, без да й обръща внимание. Но болката беше станала постоянна и от известно време Гай Юлий Цезар вече не можеше да преглъща твърда храна. Всеки ден Марция го молеше да извика лекар, но той упорито отказваше.

— Татко?

— Влез, Гай, тъкмо ще ми правиш компания — покани го Цезар, който щеше да навърши шейсет тази година, но на светлината на свещите даваше по-скоро вид на осемдесетгодишен старец. Беше отслабнал много и на места кожата му беше буквално провиснала; някога красивият мъж сега приличаше на същински скелет, а постоянната болка беше угасила пламъка в сините му очи. Сега протегна ръка на сина си и му се усмихна.

— О, татко! — неволно възкликна младият Цезар, който, колкото и да му се искаше като мъж да скрие тревогата в гласа си, пак не можа. С две-три крачки той прекоси стаята, пое бащината ръка и благоговейно я целуна. Сетне се приведе над родителя си, положи ръце върху кокалестите му рамене и притисна лице до безжизнената му, сребристосива коса.

— Не плачи, сине — с прегракналия си глас се опита да го утеши Цезар. — Скоро всичко ще свърши. Утре ще дойде Атенодор Сикул.

Един римлянин никога не плаче. Или поне не трябваше да плаче. Младият Цезар отдавна смяташе този начин на поведение за изключително погрешен, но пак успя да овладее сълзите си и да се отдръпне, за да седне на близкия стол, без да изпуска сбръчканите пръсти на баща си.

— Може би Атенодор ще открие някакъв лек — промълви той.

— Атенодор просто ще открие това, което всички ние знаем отдавна — възрази му Цезар. — А именно, че в гърлото ми е заседнал неизлечим тумор. Но понеже майка ти все още се надява на чудо, а аз тъй и тъй съм достатъчно зле, за да не ми предлагат безполезни рецепти, нищо не ми струваше да го повикам. Не че се плаша от участта си; цял живот съм имал една цел: да осигуря бъдещето на всички от семейството си и да умра спокоен, че всяко от децата ми се е задомило и гледа с надежда в бъдещето.

Цезар млъкна и със свободната си ръка се пресегна към чашата с неразредено вино, което от известно време се бе превърнало в единствената наслада, която можеше да изпита. Преглътна един-два пъти и продължи:

— Ти си последният, Гай. Какво да очаквам от бъдещето ти? Преди много години ти обещах онова единствено право, което всеки от семейството ни можеше да си поиска — сам да избереш жена си. Мисля, че дойде времето да се възползваш от него. Ще си отида от този свят доволен, ако знам, че и ти си създал свой дом.

Младият Гай Цезар повдигна ръката на баща си и я опря до бузата си, като в същото време се приведе към него.

— Вече я открих, татко. При това я срещнах тъкмо тази вечер, не е ли странно?

— У Публий Рутилий? — попита с известно недоверие Цезар.

Младежът се усмихна.

— Мисля, че той нарочно беше уредил така нещата.

— Доста странна роля за един консул.

— Да — пое дълбоко дъх младият Цезар. — Чувал ли си за племенницата му, — за Аврелия, доведената дъщеря на Марк Кота?

— Дали съм чувал за красавицата на Рим? Че то всички само за нея приказват.

— Е, нея имам предвид. Тя е моята избраница.

Цезар го погледна смутен.

— Според майка ти младата Аврелия имала толкова кандидати, че чакали на опашка пред къщата й; при това сред тях личели имената на най-богатите и благородни ергени в цял Рим. Имало дори женени мъже.

— Напълно вярно — съгласи се младият Гай. — Но женихът ще бъда аз, имаш думата ми!

— Ако това ти предчувствие се окаже вярно, то ще излезе, че сам си пуснал вълка в кошарата — поклати глава баща му. — Красавици като Аврелия никога не са били добри съпруги, Гай. Те са глезени, капризни и устати егоистки. Защо не я оставиш да съсипе живота на друг, а сам не си потърсиш някоя по-скромна съпруга? — чудеше се той какво утешително да каже. — За щастие в сравнение с Луций Лициний Оратор или Гней Домиций Младши ти си буквално никой, макар и патриций. Сигурен съм, че Марк Аврелий Кота дори няма да те вземе насериозно. Така че съветът ми е да не отдаваш изцяло сърцето си на една недостижима цел, ами да се огледаш за друга жена.

— Тя ще се омъжи за мен, татко, дано само дочакаш сам да видиш!

А това беше увереност, в която Гай Юлий Цезар нямаше нужната сила да разколебае сина си; затова и сложи точка на разговора и го помоли да му помогне да се настани в специално донесеното в кабинета му легло. От известно време държеше да спи сам, за да не буди жена си, докато неспокойно се мята в съня си.

Аврелия се беше излегнала по корем в закритата си носилка и докато носачите я лашкаха из римските улици, водещи от къщата на чичо Публий до тази на чичо Марий, си мислеше за тази неочаквана среща. Гай Юлий Цезар Младши! Какъв прекрасен човек, колко съвършен младеж! Но дали би я поискал за жена? Какво ли би си помислила за нея сега Корнелия, майката на Гракхите?

Свила се до нея в носилката, Кардикса я наблюдаваше с голямо любопитство; за пръв път господарката се представяше в такава светлина. Облегнала се в единия ъгъл, за да държи по-добре свещта в алабастровата чаша, която осветяваше, макар и твърде оскъдно, закритата носилка, робинята откриваше ясни симптоми, че у Аврелия настъпва коренна промяна. Стопанката й, която допреди бе ходила права като свещ, сега се беше отпуснала и превила на две, устата й още малко и да провисне, а бледите й клепачи се спуснаха над големите й очи и криеха всичко, което беше в душата й. Кардикса беше твърде интелигентна и много добре разбираше причините за подобна промяна: те можеха да се крият единствено в онзи ослепително красив млад мъж, когото Публий Рутилий бе поднесъл на племенницата си като основно ястие във вечерята. Какъв хитрец беше този старчок! И все пак Гай Юлий Цезар Младши бе странна личност, пък и твърде подходящ за жена като Аврелия. В това робинята беше сигурна.

Независимо че Корнелия, майката на Гракхите, не се яви в сънищата й, за да й даде тъй желаните наставления, на другата сутрин Аврелия вече знаеше как трябва да постъпи. Първото, което направи, бе да прати Кардикса до дома на Цезарите, където да предаде на Гай Юлий Цезар Младши бележка от нейно име.

В бележката пишеше само следното: „Поискай ръката ми.“

По-нататък не й оставаше нищо друго, освен да се скрие в работната си стаичка, откъдето излизаше само за да се храни със семейството си; на масата се държеше възможно най-незабележимо, за да не си проличи пред родителите й промяната, която беше настъпила тъй изненадващо у нея, не и преди да е направила своя решаващ ход.

На другия ден тя издебна клиентите на Марк Кота да се разотидат и като изчака час-два — за всеки случай беше питала секретаря му за дневното му разписание и той я беше уверил, че чичо й няма да ходи на заседание нито на Сената, нито на народното събрание, — почука на вратата му.

— Татко?

Той вдигна глава от писмата, които преглеждаше.

— О, днес сме на „татко“, така ли? Влез, дъще, влез — усмихна й се топло. — Искаш ли да повикаме и майка ти?

— Да, ако обичаш.

— Ами тогава иди я намери.

Аврелия излезе от таблиния и след минута се върна с Рутилия.

— Седнете — покани ги Кота.

Двете Се разположиха една до друга на кушетката.

— Е, Аврелия, какво имаш да ни кажеш?

— Да са се появявали нови кандидати в списъка ти? — отвърна на въпроса му с въпрос девойката.

— В интерес на истината, да. Вчера ме посети младият Гай Юлий Цезар и понеже не виждам какво мога да имам против него, включих го и него към останалите. С гордост мога да ти заяви, че официалните кандидати за ръката ти са вече тридесет и осем.

Неочаквано девойката се изчерви. Кота я изгледа недоумяващо, тъй като за дългите години, в които двамата живееха под един покрив, никога не му се беше случвало да я види тъй смутена. Розовото й езиче се показа, за да овлажни пресъхналите й устни, а и Рутилия, която се беше дръпнала малко встрани, та по-добре да наблюдава дъщеря си, не по-малко изненадана от мъжа си се взираше в избилите розови петънца по бузите на момичето.

— Взех решение — рече Аврелия.

— Прекрасно! Ще ни кажеш ли кой е той? — зарадва се Кота.

— Гай Юлий Цезар Младши.

— Какво? — стресна се бащата.

— Кой? — смаяно попита Рутилия.

— Гай Юлий Цезар Младши — бавно повтори Аврелия.

— Брей! Ето, че последната колесница спечели състезанието — каза Кота развеселен.

— Да не забравяме, че това е колесницата на брат ми — намеси се Рутилия. — Богове, ама наистина е умник този мой брат! Откъде е могъл да знае?

— Той е забележителен човек — съгласи се Кота, след което се обърна отново към доведената си дъщеря: — Срещнала си се с Гай Юлий Младши у вуйчо си онзи ден — за пръв път ли?

— Да.

— Но той пръв е поискал да се ожени за теб.

— Да.

— Скъпа моя, Гай Юлий е сравнително беден човек — предупреди Рутилия дъщеря си. — Ожениш ли се за него, не можеш да очакваш нито разкош, нито удобства.

— Човек не се жени заради разкоша и удобствата.

— Радвам се да го чуя от устата ти, дете мое — на свой ред понечи да й възрази Кота, — но все пак, държа да знаеш, че не той е мъжът, когото бих ти избрал.

— Би ли ми казал защо, татко? — попита Аврелия.

— Той произлиза от доста особено семейство. Родителите му са твърде… нетрадиционни. Освен това са обвързани и по сватовска, и дори по идейна линия с Гай Марий — човек, когото силно ненавиждам — изплю камъчето Кота.

— Но чичо Публий го харесва — възрази момичето.

— Чичо ти също има странни мнения по някои въпроси — намръщи се Кота. — И все пак не е стигнал чак дотам, че да гласува в Сената против интересите на собствената си класа, само и само да угоди на приятеля си Гай Марий. Уви, не мога да кажа същото за Юлиите от Гайевия клон! При това Публий се е сражавал дълги години рамо до рамо с Гай Марий, така че естествено е между двамата да е възникнала дружба. Старият Гай Юлий Цезар посрещна Гай Марий с отворени обятия и при това научи цялото си семейство да изпитва уважение към човек като него.

— Но забравяш, че само преди известно време Секст Юлий се ожени за една Клавдия — напомни му Рутилия.

— Да, така е.

— Ами не виждам какво лошо има в подобна връзка. В крайна сметка нищо не те кара да мислиш, че синовете са също толкова привързани към Гай Марий, колкото баща им.

— И все пак, Рутилия, те са негови шуреи.

Но тук Аврелия взе отново думата:

— Татко, мамо, забравяте, че вие самите ми позволихте да си избера съпруг. Вече реших, че ще се омъжа за Гай Юлий Цезар, и това е — натърти тя на последното си изречение, като все пак внимаваше да не повиши тон.

Двамата я изгледаха с известна тъга, но нямаше какво да се направи — трезвомислещата Аврелия се беше влюбила.

— Права си, така е — рязко промени тона си Кота, убеден, че не му остава нищо друго, освен да уважи желанието на девойката. — Е, можете да си вървите! — махна той на двете жени. — Трябва да накарам писарите да напишат в тридесет и седем екземпляра едно и също писмо. Освен това предполагам, че се налага да се видя с Гай Юлиите, баща и син.

Ето и официалната формула, която Марк Аврелий щеше да разпрати до всеки от отхвърлените кандидати:

„Уважаеми Еди-кой си,

След внимателно проучване и дълъг размисъл реших да позволя на своята племенница, чийто попечител съм, сама да избере своя съпруг. Жена ми, нейната майка, се съгласи с това ми решение. Споменавам този факт, за да се знае, че не аз, а Аврелия сама е направила своя избор. Неин съпруг ще бъде Гай Юлий Цезар Младши, по-малкият син на назначения отец Гай Юлий Цезар. Искрено вярвам, че ще уважиш бъдещата двойка и ще дойдеш да й поднесеш заедно с мен сърдечните си благопожелания.“

Секретарят на Кота изгледа изумено господаря си.

— Хайде, какво ме зяпаш! — тросна му се той: нещо, което по принцип се случваше рядко. — Извикал съм те на работа. Искам възможно най-бързо да изготвиш тридесет и седем копия от това писмо, като най-горе ще запишеш имената на всички кандидати в списъка — размаха го над масата. — Ще ги подпиша лично, а след това веднага трябва да бъдат занесени на получателите.

Секретарят му се залови за работа. Но в мига, в който седна на писалището, из целия град плъзна и новината за бъдещата сватба, която естествено достигна до ушите на засегнатите много по-бързо, отколкото официалните писма от страна на Марк Аврелий Кота. Не едно и две бяха разбитите сърца, не една и две бяха въздишките и заканите по адрес на Аврелия. За всички беше ясно, че в избора си тя се е ръководила не от практични, а от емоционални подбуди, а това трудно можеше да се преглътне; никой от кандидатите, които стояха начело в списъка, нямаше лесно да се примири с мисълта, че е бил пренебрегнат заради по-малкия син на един почти неизвестен сенатор, пък ако ще и потомък на Венера. Всъщност тъкмо природната красота на избраника дразнеше най-много останалите, които считаха това му преимущество за напълно незаслужено.

След като се възстанови след преживяния шок обаче, Рутилия се оказа твърде склонна да одобри избора на дъщеря си.

— Само като си помисля за децата, които ще й се родят! — мъркаше тя доволно пред Кота, докато той търпеливо чакаше да увият около тялото му сенаторската тога с пурпурния ръб, с която щеше да се яви в дома на Юлий Цезарите, намиращ се в по-скромната част на Палатина. — Като се абстрахираме от малкото пари, които младият Цезар ще й донесе, връзката с Юлиите може само да повдигне престижа на Аврелиите, да не говорим за Рутилиите. Все пак от всички патрициански фамилии Юлиите са най-старата.

— Родословното дърво не ражда плодове, от които можеш да се нахраниш — изръмжа Кота.

— Е, хайде, Марк Аврелий, положението не е толкова трагично, колкото ти се иска да го изкараш! Връзката с Марий помогна много на Юлиите да си възвърнат някогашния престиж и не се съмнявам, че в бъдеще влиянието им само ще расте. Не виждам причина младият Гай Юлий да не стане някой ден консул. Говорят, че бил доста интелигентен, а и способен.

— Ще видим — заключи скептично Кота.

Когато излезе от дома си обаче, той си беше придал истински тържествен вид, което нямаше как да не отива на такъв хубав мъж като него — нищо, че като типичен представител на Аврелий Котаните и той беше доста червендалест; в рода му нямаше дълголетници, защото всички живееха под постоянната заплаха от апоплексия.

Когато отиде в дома на Цезарите, научи, че младият Гай Юлий бил излязъл, така че Марк Аврелий трябваше да помоли да го приеме старият. Но за негова изненада икономът поклати глава и с най-сериозен глас го предупреди:

— Ако ми простиш, Марк Аврелий, ще трябва първо да проверя дали ще е възможно. Гай Юлий не е добре.

Кота чуваше за пръв път за болестта, но като се замисли, осъзна, че наистина възрастният сенатор отдавна не се е появявал на заседания.

— Ще почакам — рече той.

Икономът скоро се върна и го поведе към кабинета, като заяви:

— Гай Юлий ще те приеме. Но трябва да те предупредя, че видът му е доста променен.

Ако не беше предупреждението на роба, Кота може би нямаше да успее да прикрие удивлението си при вида на усилието, с което домакинът му протегна съсухрената си ръка за поздрав.

— Марк Аврелий, за мен е истинско удоволствие — промълви болният. — Седни, седни! Съжалявам, че не мога да стана да те посрещна, но икономът ми трябва да те е предупредил, че не съм добре — направи той плах опит да се усмихне. — Евфемизъм… В действителност умирам.

— О, не говори така — почувства се неловко Кота, като седна на ръба на близкия стол. Носът му нервно заигра: в стаята витаеше някаква странна, но във всеки случай неприятна миризма.

— Няма как, имам тумор в гърлото. Тази сутрин го потвърди и Атенодор Сикул.

— Много съжалявам да го чуя, Гай Юлий. Отсъствието ти в Сената няма да остане незабелязано от никого, най-малко от шурея ми Публий Рутилий.

— Той е истински приятел — съгласи се Цезар и зачервените му клепачи уморено примигнаха. — Мисля, че се сещам защо си дошъл да ме видиш, Марк Аврелий, но сигурно ще бъдеш достатъчно любезен сам да ми го кажеш.

— Тъй като списъкът с кандидатите за ръката на моята племенница и доведена дъщеря Аврелия стана толкова дълъг и пълен с такива прочути имена, че се уплаших, да не би да сбъркам, ако тръгна аз да определям щастливеца — нещо, което би създало твърде много врагове на синовете ми, позволих й сама да си избере съпруг — обясни с едно изречение той. — Само преди два дни тя се запознала с по-малкия ти син у дома на чичо си Публий Рутилий и днес ми заяви, че смята да се омъжи за него.

— И това естествено ти се е сторило също толкова неприятно, колкото и на мен — допълни домакинът.

— Така си е — въздъхна Кота и вдигна рамене. — Тъй или иначе, вече съм дал дума и не мога да се отметна.

— В интерес на истината и аз бях дал същото обещание на сина си още преди години — усмихна се Цезар. — Излиза, че и двамата с теб, Марк Аврелий, можем само да се надяваме децата ни да се окажат по-благоразумни, отколкото ги мислим.

— Прав си, Гай Юлий.

— Сигурно ще искаш да чуеш какво е действителното материално положение на сина ми.

— Той ми го разясни, когато се яви да иска ръката на дъщеря ми.

— Може и да не е бил точен. Разполага с достатъчно земя, за да влезе в Сената, но в момента не притежава нищо друго. За нещастие аз самият не мога да си позволя закупуването на второ жилище в Рим и това е най-големият проблем. Тази къща ще остане за по-големия ми син Секст, който се ожени наскоро и сега живее при мен с жена си, бременна от няколко седмици. Скоро ще умра, Марк Аврелий. След смъртта ми Секст ще поеме задълженията на главата на семейството, а след сватбата си брат му ще трябва да си търси друг дом.

— Предполагам знаеш, че зестрата на Аврелия е тлъста — на свой ред започна с обясненията Кота. — Навярно няма нищо по-подходящо от това парите й да бъдат използвани за закупуване на къща — покашля се той. — Наследила е доста от баща си, моя брат, и от няколко години средствата й са били влагани в търговски сдружения. Може и да е имало някои спадове, но като цяло зестрата й се изчислява на около сто таланта. Четиридесет таланта са достатъчни за прилична къща в Палатин или Карина. Разбира се, жилището ще бъда записано на името на сина ти, но ако някой ден двамата се разведат, синът ти ще трябва да възстанови на племенницата ми пълната цена на дома им. Като оставим настрана въпроса за евентуален развод, Аврелия пак ще може да разчита на достатъчно големи доходи, за да може сама да си позволи прилично съществуване.

Цезар се намръщи.

— Не ми е никак присърце мисълта синът ми да живее в къща, купена с парите на жена му — възрази той с прегракналия си глас. — Не би било достойно за човек в неговото положение. Не, Марк Аврелий, мисля, че съществува друг вариант, който хем ще запази непокътната зестрата на Аврелия, хем няма да я кара да купува къща, която не ще бъде нейна. За сто таланта ще можете да се сдобиете с цяла инсула на Есквилин. Инсулата ще бъде купена за Аврелия и ще бъде записана на нейно име. Младата двойка ще живее в някой от приземните апартаменти, а племенницата ти ще получава целия наем от останалите, което ще е доход, доста по-голям от онова, което ще получи от инвестициите си в разни банки и търговски съдружия. Синът ми от своя страна ще намери начин след време да купи отделна къща — подобна цел ще представлява амбиция, която може само да го изведе нагоре и по обществената стълбица.

— Не бих позволил Аврелия да живее в инсула! — ужаси се Кота. — Не, ще отделя четиридесет таланта за къща, а останалите шестдесет ще вложа на нейно име, където трябва.

— Инсула на нейно име и това е — настоя Цезар, но в същия миг жестоко се задави и трябваше да се наведе напред, за да си поеме дъх.

Кота му наля чаша вино и я постави в ръката му, помагайки му да я вдигне до устните си.

— Размина ми — каза Цезар след минутка-две.

— Може би ще е по-добре, ако дойда някой друг път — предложи Кота.

— Не, да се разберем още сега, Марк Аврелий. И двамата с теб сме съгласни, че сватбата на децата ни не е онази, за която сме мечтали. Много добре. Тогава защо да си блъскаме главите как да им улесним живота? Ако те са решили, че си принадлежат, трудностите, с които ще се сблъскат само ще заздравят връзката им. Ако ли пък се окаже, че са сбъркали, пак трудностите ще са тези, които най-бързо ще ги убедят да се разделят. Ще направим така, че Аврелия да разполага с цялата си зестра и по никакъв начин няма да накърняваме достойнството на сина ми, който не би се зарадвал, ако баща му и тъстът му тръгнат да му оправят бъдещето. Отговорът е един, Марк Аврелий: инсула! Ще трябва обаче да бъде построена възможно най-сигурно, така че ти ще откриеш честни люде, които да я подложат на щателна проверка. И освен това — продължи да мърмори под носа си Цезар — бъди много придирчив за местоположението й. Рим бързо се разширява, но пазарът за жилища винаги ще си остане стабилен и доходоносен. Може и много римляни да се замогнат, но винаги ще има и такива, които ще разчитат на жилищата под наем.

— Богове, излиза, че племенницата ми ще се превърне в най-обикновена хазяйка! — хвана се за главата Кота.

— А защо не? — усмихна се уморено Цезар. — Чувам, че била ослепителна красавица. Нима една хазяйка не би печелила от красотата си? Ако тя самата не вярва в бъдещето си на независима от никого наемодателка, то сигурно би премислила повече, преди да се омъжи за сина ми.

— Вярно, че е ослепителна красавица — усмихна се на свой ред Кота. — Ще я доведа да я видиш, Гай Юлий, и нека ти й съобщиш как виждаш бъдещето й.

При тези си думи Марк Аврелий Кота се надигна от стола си и се наведе над домакина си, за да го потупа приятелски по рамото.

— Ето последната ми дума: Аврелия сама ще реши какво да прави със зестрата си. Ти ще й предложиш варианта за инсулата, а аз от своя страна ще държа на самостоятелната къща. Става ли?

— Става — съгласи се Цезар. — Но прати ми я колкото се може по-бързо, Марк Аврелий! Още утре по обяд.

— Ще говориш ли със сина си?

— Непременно. Той ще я вземе от вас и ще я доведе.

При нормални обстоятелства Аврелия би била последната, която ще се загрижи какви точно дрехи да облече; по принцип обичаше ярките цветове, при това й харесваше да ги смесва, но дори в такива случаи околните не можеха да я обвинят, че се поддава на момичешки каприз, нито че излъчва глупост и наивност. Сега обаче, след като й бе известно, че любимият й лично ще дойде да я вземе от къщи, за да я срещне с евентуалните й свекър и свекърва, тя нямаше как да не се засуети. Накрая реши най-отдолу да си сложи дреха от тънка вълна в черешов цвят, върху нея друга, розово-пембяна, достатъчно тънка, за да прозира през нея наситеното червено, и най-отгоре — трета, бледорозова, изтъкана от плат, фин като платовете за сватбените й одежди. Преди това се изкъпа, намаза се с мъничко розово масло, но така и не разпусна косите си, вързани както винаги зад тила й, и отказа малкото руж и стибия, които й предложи майка й.

— Много бледа изглеждаш днес — говореше й Рутилия. — Сигурно е от притеснение. Хайде, постарай се да изглеждаш красива както винаги! Мъничко руж върху бузите, моля те. И една тънка линийка над очите.

— Не — пак отказа Аврелия.

В действителност тази й бледнина скоро щеше да изчезне, защото в мига, в който Гай Юлий Цезар Младши потропа на вратата, за да я вземе, тя така се изчерви, че не й трябваше повече руж.

— Гай Юлий — посрещна младежа, подавайки му ръка.

— Аврелия — подаде й той своята.

И това беше всичко, което си казаха, преди да излязат.

— Е, хайде, довиждане! — едва не ги изпъди насила Рутилия; не й беше никак приятно да се раздели с първото си дете — при това, когато то отиваше да живее с такъв привлекателен млад мъж. Колкото и да беше странно, започваше да се чувства осемнайсетгодишна.

Двамата млади излязоха на улицата, последвани от Кардикса и галите.

— Трябва да те предупреди, че баща ми никак не е добре — младият Цезар внимаваше да не изпусне някоя неподходяща приказка. — Излязъл му е коварен тумор в гърлото и всички се страхуваме, че не му остава много време да бъде с нас.

— О, така ли? — беше единственото, което Аврелия намери да му отговори.

Завиха в следващата пресечка.

— Получих бележката ти — мина на друга тема Гай Юлий — и първата ми работа беше да изтичам при Марк Аврелий. Не мога да повярвам как тъй си избрала мен!

— А пък аз не мога да повярвам как тъй изобщо те срещнах — отвърна му тя.

— Мислиш ли, че Публий Рутилий го е направил нарочно?

Това я накара да се подсмихне развеселено.

— Убедена съм, че е било нарочно.

Стигнаха до следващия ъгъл, където пак завиха.

— Виждам, че не си от приказливите — отбеляза младият Цезар.

— Не съм — кимна Аврелия.

И това беше целият разговор, който двамата проведоха, преди да стигнат дома на Цезар.

Само един поглед върху избраницата на сина му и мигом промени мнението си за нея. Тази девойка насреща му не изглеждаше нито глезена, нито капризна! Иначе отговаряше точно на легендите, които се носеха за нея — ослепителна красавица, но с някакъв свой стил, който наглед не се връзваше с общоприетите представи. Но пък и в същото време му хрумна, че красавица като Аврелия не е толкова „ослепителна“, колкото „колосална“. Какви чудесни деца можеше да очаква един баща от нея! Деца, които, уви, той нямаше да доживее да види.

— Седни, Аврелия — гласът му едва-едва се чуваше, но по жеста му гостенката разбра какво се иска от нея. Синът седна на стола от другата му страна.

— Какво ти е казал Марк Аврелий за вчерашния ни разговор? — попита Цезар.

— Нищо — отговори му Аврелия.

Без никакви заобикалки той мина на въпроса за зестрата й — така както го бяха обсъдили вече с чичо й, — без да крие с нищо собственото си мнение, нито това на Кота.

— Попечителят ти казва, че ще остави на теб да решаваш. Какво предпочиташ: да живееш в самостоятелна къща или да притежаваш инсула? — попита накрая бъдещият свекър, без да откъсва поглед от лицето на Аврелия.

„Как би постъпила в подобна ситуация Корнелия, майката на Гракхите?“ Този път отговорът беше значително по-лесен: Корнелия, майката на Гракхите, щеше да постъпи по най-достойния възможен начин, независимо от трудностите, които щеше да срещне пред себе си. Само че в случая не ставаше дума само за нейното достойнство, но и за това на любимия й. Да избере самостоятелната къща означаваше, че й се осигурява спокоен и приятен живот, но нямаше ли бъдещият й съпруг да се почувства дълбоко наскърбен, че домът му ще бъде платен с парите на жена му?

Аврелия отмести поглед от Цезар и се взря в очите на сина му, като попита:

— Ти как предпочиташ?

— Сама ще решиш, Аврелия — подкани я младият Цезар.

— Не, Гай Цезар, ти трябва да кажеш. Ще стана твоя жена. Искам да бъда добра съпруга и да знам мястото си. Ще бъдеш глава на семейството и стопанин на дома ни. Никога няма да ти оспорвам първенството, като единственото, което искам в замяна, е винаги да се държиш с мен честно и почтено. Само твой ще бъде изборът къде ще живеем. Мога само да ти се подчинявам — и на думи, и на дела.

— Тогава ще помолим Марк Аврелий да намери някоя инсула и да запише собствеността й на твое име — заяви без ни най-малко колебание младият Цезар. — Сградата трябва да бъде възможно най-солидната и рентабилна, а лично аз съм на мнението на баща си, че местоположението й не е от голямо значение. Доходите от наемите ще бъдат само твои. Двамата ще живеем на приземния етаж, докато спечеля достатъчно пари да купя самостоятелна къща. Разбира се, ще издържам и теб, и бъдещите ни деца изключително от собствените си доходи на земевладелец. Което означава, че цялата отговорност за поддържането на инсулата ще падне върху твоите плещи — в делата ти няма да се меся.

Явно подобно решение на въпроса радваше Аврелия, но тя така и не проговори.

— Май не си от бъбривите! — забеляза на свой ред старият Цезар, без да прикрива почудата си.

— Да — съгласи се Аврелия.

Кота се залови с усърдие за работа с надеждата, че някъде из по-скъпите и престижни части на Рим ще открие за племенницата си достатъчно рентабилна сграда. Но за негово съжаление не се натъкна на подходяща. Колкото и да не му се искаше да си го признае, откри инсулата, която щеше да се окаже най-добрата инвестиция в самото сърце на Субура. Зданието не беше построено скоро (всъщност имаше вече тридесет години, откакто собственикът му го беше издигнал, и понеже той самият бе живял в по-големия от двата приземни апартамента, беше се погрижил постройката да е достатъчно здрава, за да не му се срути над главата), основите й представляваха здрави каменни стълбове, пет стъпки дебели и достигащи на петнадесет стъпки под земята; външните и носещите стени бяха дебели две стъпки и зидани по стария начин, тъй наречения опус инцертум, сиреч от две успоредни стени от тухли и хоросан и кухина по средата, запълнена със спойваща смес от цимент и ситни камъчета; всички прозорци имаха тухлена аркада, а стените бяха укрепени допълнително от здрави дървени греди, поне една стъпка дебели, а в някои части на сградата — до петдесет стъпки дълги; също толкова дебели греди подпираха подовете на долните етажи, докато горните разчитаха само на дървени дъски; вътрешният двор, откъдето влизаше светлина в голяма част от помещенията, също беше ограден от носещи стени или по-скоро от цяла верига от квадратни стълбове, две стъпки дебели, разположени всеки на пет стъпки от следващия, а на нивото на етажите се съединяваха с масивни дървени греди.

На височина инсулата не правеше особено впечатление — имаше само девет етажа, всеки от тях висок два метра и седемдесет, включително дебелият тридесет сантиметра под; от всички страни тя беше заобиколена от други инсули с по два до четири етажа повече. Предимството й обаче се състоеше в това, че представляваше един доста широк триъгълник с остър ъгъл към кръстовището на Субура Минор с Викус Патриции, бедрата му следваха двете оживени артерии, а отсрещната страна вървеше успоредно на уличка, свързващи ги една с друга — така инсулата напълно оправдаваше името си: „остров“ насред морето от градски улици.

Но докато стигнат до нея, Кота, Аврелия и младият Цезар трябваше да обиколят кажи-речи целия град, тътрейки се подир дребничкия, но затова пък словоохотлив търговец, у когото всичко подсказваше древно римско потекло — в агенцията за недвижими имоти на Торий Постумий нямаше място за гърци-освобожденци.

— Погледнете мазилката по стените и от вътрешната, и от външната им страна — напяваше търговският агент. — Както виждате, няма и една пукнатина… Основите толкова здраво са забити в земята, сякаш някой обедняващ сенатор се е хванал за последното си кюлче злато… Има осем дюкяна и всичките са дадени под наем за дълъг срок, никакви неприятности с наемателите, плащат си редовно… На приземния етаж има два апартамента, и на двата приемните им зали са високи два етажа… На горния етаж също са само два апартамента… До шестия етаж са по осем, на седмия и осмия — по дванайсет… Всеки от дюкяните е свързан с горни помещения, където търговците да живеят… Спалните помещения на приземния етаж имат фалшиви тавани, така че да се използват вместо долапи и килери.

И така нататък, и така нататък, нисичкият римлянин се прехласваше да хвали сградата. Най-накрая Аврелия трябваше да се отдалечи, за да поогледа сама помещенията и да размисли. Чичо й Марк и Гай Юлий щяха да й кажат, ако са научили от търговеца нещо интересно. Беше попаднала в свят, напълно непознат, но в който й предстоеше тепърва да се налага; затова й се струваше, че колкото по-радикално промени живота си още от самото начало, толкова по-успешно би се справяла по-нататък.

Разбира се, трябваше да си признае, че бъдещето й носеше своите тревоги, и тя не изгаряше от нетърпение да скъса отведнъж с познатите домашни удобства, за да се впусне в брак, където нищо нямаше да е съвсем същото и където я чакаше една огромна и чужда инсула като тази. И все пак Аврелия трудно щеше да се уплаши от подобна промяна. Благодарение на дългите години, прекарани в сигурност, бе възпитала у себе си свободолюбив и стремеж към самостоятелност, които трудно щяха да я напуснат. През цялото си детство нито за миг не си беше представяла, че другите хора могат да водят живот, различен от нейния, а това беше причина и никога да не се почувства лишавана или ограничавана от каквото и да било. Напротив, струваше й се, че знае всичко, че може всичко — най-малкото, защото прекарваше свободното си време в четене и самообразоване. Но сега, когато пред нея стоеше перспективата на един нов, съвместен с другиго живот, Аврелия все повече започваше да се чуди как биха изглеждали оставащите й дни, ако не успееше да ги запълни с многото деца, които бе имала Корнелия, майката на Гракхите. А знаеше се, че никой знатен римлянин не би искал повече от две деца в къщата си. По природа Аврелия беше човек на действието; но по рождение бе лишена, ако не от друго, то именно от възможността да разкрива това си качество. Сега й предстоеше да се превърне едновременно в нечия съпруга и в нечия хазяйка; второто можеше да се окаже просто шегичка, но първото й даваше шанс най-после да се прояви като работлива и инициативна жена. При това щеше да се занимава с дела, едновременно привлекателни и предизвикателни.

Затова тя се оглеждаше с интерес и жадно поглъщаше с поглед всичко около себе си. Беше се захванала с нещо като игра — да си представя как всеки новооткрит предмет ще се намести в бъдещия й живот.

Между двата апартамента на приземния етаж имаше известна разлика в размерите, защото някогашният собственик се беше постарал с просторното си жилище да докаже, че не е кой да е. В сравнение с голямата къща на Кота на Палатинския хълм подобно жилище беше тясно; в действителност по площ къщата на Кота беше по-широка от целия приземен етаж на инсулата, включително дюкяните, крайъгълната кръчма и двата апартамента.

Въпреки че трапезарията беше широка само колкото да побере три кушетки, а кабинетът съвсем не бе просторен, и двете стаи бяха с високи тавани и достатъчно проветриви. Всъщност стената, която ги разделяше, беше толкова тънка, че даваше вид повече на дъсчена преграда, а в горната си част не достигаше тавана: така в триклиния и в таблиния проникваха въздух и светлина от вътрешния двор. Приемната зала (нямаше как да бъде наречена атрий) имаше прекрасен под от теракота, а стените й бяха красиво изписани; двете колони в центъра й бяха от солидно дърво, боядисано така успешно, че да наподобява цветен мрамор. Светлина и въздух идваха направо от улицата, като за целта високо във външната стена беше изрязан отвор и монтирана тежка желязна решетка, която се падаше между входа на стълбището за горните етажи и единия от дюкяните, гледащи към улицата. От приемната зала се влизаше в три от спалните помещения, които, както беше типично за римския дом, нямаха никакви прозорци навън, а в други две, по-широки, се влизаше откъм кабинета. Имаше още една сравнително малка стаичка, която Аврелия можеше да използва за своя дневна, а в съседната, намираща се до стълбището, щеше да живее Кардикса. Най-голямото удобство, което предлагаше обаче апартаментът, бяха банята и клозетът — търговският агент естествено не бе пропуснал да спомене, че инсулата е построена точно над една от главните канализационни артерии в града и следователно без никакви пречки може да се черпи колкото вода е необходима.

— Точно отсреща, на Субура Минор, има обществен клозет, а до него са Субурските терми — продължаваше да обяснява търговецът. — Водата не е проблем. Тук сте на идеалната възможна височина, защото едновременно сте достатъчно ниско, за да черпите вода от резервоарите на Агера, и достатъчно високо, за да не се притеснявате от някоя лоша шега, която може да ви изиграе река Тибър: случва се понякога при наводнение в римските канали да се излее много по-голям обем, отколкото водоснабдителните компании поддържат по принцип, и всички онези новопостроени инсули, снабдени с мечтаната канализация, да пострадат. Разбира се, предишният собственик се беше постарал само той да се ползва от представилите му се удобства: наемателите също няма от какво да се оплакват, тъй като живеят на самото кръстовище и насреща са както клозетите, така и баните.

Аврелия се вслуша внимателно в тези обяснения, защото чувстваше, че я засягат пряко; беше чувала, че бъдещият й начин на живот ще я лиши, освен от друго и от лукса да се радва на течаща вода и на собствен клозет. Плашеше я именно мисълта, че трябва да се грижи за тоалета си и да ходи по нужда на обществено място. При това никоя от досега огледаните инсули, дори сред онези, които се намираха в по-представителните квартали, нямаше нито течаща вода, нито клозет, свързан с градската канализация. Това беше и причината сега Аврелия да си каже, че от тази инсула няма мърдане и в нея трябва да живеят занапред.

— Колко можем да очакваме от наемите? — попита младият Цезар.

— Десет таланта годишно — четвърт милион сестерции.

— Много добре! — кимна доволен Кота.

— Поддръжката на сградата не струва почти нищо, защото са я строили според най-високите стандарти — продължи да хвали къщата агентът. — Което пък от своя страна означава, че никога не остават празни жилища — нали знаете, напоследък толкова много инсули започнаха да се срутват или пък да изгарят като факли, че човек залага на сигурното. Тази е сигурна! Освен това от двете си страни сградата е оградена от широки улици, дори от третата е сравнително изолирана. При евентуален пожар в съседство има голям шанс да оцелее невредима. Мога да ви уверя, че това място е по-сигурно и по-безопасно от всеки кораб на Граний.

Тъй като беше безсмислено да обикалят на носилка из претъпканите улици на Субура, Кота и младият Цезар бяха решили, че те двамата и галите — пазачи са достатъчен ескорт за Аврелия, която трябваше да ги придружи пеша в търсенията им. Не че съществуваше кой знае какъв риск за нея — беше пладне и всички жители на квартала бяха прекалено заети със собствените си проблеми, за да обръщат внимание на минувачите, пък били те красавици като Аврелия.

— Какво мислиш — попита я Кота, след като тримата с годеника й излязоха по Фауцес Субуре на Аргилетум и се насочиха към Форум Романум.

— О, чичо, мисля, че това беше идеалната възможност! — отговори му тя и мигом се обърна към младия Цезар: — Съгласен ли си, Гай Юлий?

— Мисля, че точно такова нещо ни трябва — съгласи се той.

— Добре тогава, ще я купя още днес следобед. Искат ни деветдесет и пет таланта, според мен си ги заслужава. Дори се чудя дали не ни я дават направо без пари. Ще ви останат пет таланта да обзаведете жилището си.

— Не — твърдо отказа младият Цезар, — обзавеждането ще бъде моя грижа… в крайна сметка не съм бедняк! Земите в Бовила ми осигуряват прилични доходи.

— Знам, че е така, Гай Юлий — отстъпи Кота. — Вече си ми го казвал, не помниш ли?

Младият Цезар едва ли си спомняше тези незначителни подробности. Единственото, за което мислеше в последните дни, беше Аврелия.

Двамата се ожениха през април, един слънчев пролетен ден, когато сякаш всичко около тях им подсказваше щастливо бъдеще; дори Гай Юлий Цезар беше повъзвърнал донякъде силите си, за да присъства на празненството.

И Рутилия, и Марция плакаха ли плакаха: едната за това, че първото й дете се жени, втората за това, че последното й дете се жени. Юлия и Юлила също присъстваха, както и Клавдия, съпругата на Секст, но мъжете им не се появиха: Марий и Сула бяха все още в Африка, а Секст Цезар беше в наборните комисии, които обикаляха цяла Италия. Колкото и да му се искаше, не получи нужния отпуск от консула Гней Малий Максим.

Кота бе пожелал да наеме със свои пари някоя къща на Палатина за медения месец на младоженците.

— Първо свикнете с мисълта, че сте женени, пък после свиквайте с живота в Субура — философстваше той, явно загрижен повече за доведената си дъщеря, отколкото за зет си.

Но младата двойка категорично отказа и булката беше приветствана — или поне така й изглеждаше — от цяла Субура. Младият Цезар беше безкрайно щастлив, че сватбеният воал крие лицето на съпругата му, но сам не престана да се усмихва й покланя на стълпилите се около тях зяпачи, нищо, че през цялото време му подмятаха къде шеговити, къде направо неприлични забележки.

— Това са нашите бъдещи съседи — обясняваше той на жена си, — така че ще е най-добре отсега да привикваме на подобно отношение. Ако ти е неприятно, просто си запуши ушите.

— Защо не се опиташ да ги прогониш — пошушна Кота на Цезар, разтревожен едновременно от блъсканицата, от това, което цял живот бе чувал за престъпността в тези части на града, и не на последно място от нивото на латинския, който се носеше покрай ушите му. Ако зависеше от него, щеше да наеме гладиатори да придружат младоженците.

Докато малката група стигне до инсулата на Аврелия, зад тях се беше насъбрала дълга колона „сватбари“, които искрено се надяваха, че след като се женят толкова богати и знатни люде, ще падне и пиячка за бедните. За глътка вино тези безделници като нищо щяха да нахълтат в самия дом на младоженците. Все пак, когато младият Цезар отключи вратата на дома си и пренесе жена си през прага, Кота, Луций Кота и двамата гали успяха да преградят пътя на тълпата и да оставят време на зетя да влезе, да се обърне и да залости здраво вратата зад себе си. Разочарована, тълпата започна да сипе хули и обиди по адрес на тъста, но той, без да им обръща внимание, с гордо вдигната глава се запъти обратно по Викус Патриции.

В апартамента завариха само Кардикса; Аврелия бе решила да използва остатъка от зестрата си за закупуването на домашна прислуга, но беше отложила това си задължение за след сватбата, за да не й се налага да слуша съветите на майка си и тъща си. Младият Цезар също трябваше да купува роби за себе си — иконом, виночерпец, секретар, писар и поне още един, който да изпълнява всякакви негови поръчки, но Аврелиината задача беше по-трудна: на нея й трябваха две робини — чистачки, перачка, готвач, помощник-готвач, две момчета за всичко и поне един здрав и силен мъж. Това, разбира се, не беше много, но щеше да им бъде достатъчно, поне на първо време.

Навън вече се смрачаваше, но още преди да се стъмни съвсем, в апартамента настъпи пълен мрак. Понеже бяха огледали сградата по обяд, младоженците нямаше как да знаят, че по принцип в жилището няма достатъчно светлина. Кардикса беше запалила лампите, но те се оказаха твърде недостатъчни, за да осветят всички ъгли в апартамента. Самата робиня отдавна се беше прибрала в стаята си, за да остави влюбените насаме.

Това, което смайваше обаче Аврелия, беше шумът. Идваше отвсякъде: откъм улицата, откъм стълбището, откъм вътрешния двор; понякога й се струваше, че дори земята под краката й боботи. Чуваха се викове, плачове, ругатни, звън от счупено, провиквания от прозорците, гневни псувни и смразяващи клетви, ревящи бебета, циврещи дечица, семейни кавги, отнякъде се носеха и звуците на квартален оркестър от тъпани и чинели, както и откъслеци от неразбираеми песни; освен всички тези „човешки“ звуци, обаждаха се и какви ли не животни: крави, овце, мулета, магарета, по калдъръма тропаха каруци, а каруцарите постоянно избухваха в гръмогласен смях.

— Ама ние дори няма да се чуваме какво си говорим! — оплака се Аврелия и в очите й внезапно проблеснаха сълзи. — Гай Юлий, толкова съжалявам! Не ми мина през ума колко ще е шумно!

Младият Цезар беше достатъчно мъдър и разсъдлив, за да разбере, че подобен необичаен за жена му изблик на сълзи едва ли се дължи на някаква си квартална шумотевица, ами по-вероятно ще е следствие от тези няколко последни дни, в които и двамата изхабиха много нерви в бързината да подготвят всичко за сватбата. Той самият чувстваше същото, та какво ли й остава на младата му булка?

Затова нямаше какво друго да прави, освен да се опита да се засмее, сякаш проблемът му се струваше по-скоро комичен, и да я успокои:

— Ще свикнем бързо, няма защо да се тревожиш. Имаш думата ми, че само след месец дори няма да забелязваме какво става около нас. Освен това в спалнята ни сигурно е по-тихо.

При тези си думи той я хвана за ръка и усети треперенето й.

И наистина, господарската спалня, до която можеше да се стигне само през таблиния, беше по-изолирана и следователно по-тиха. Но затова пък вътре беше тъмно като в рог, а и заради двойния таван, който запушваше отвора над вътрешната стена, едва се дишаше, та младоженците се видяха принудени да оставят вратата към кабинета отворена, за да влиза въздух.

Цезар остави за малко Аврелия в кабинета и се върна в приемната, за да вземе лампа. Ръка за ръка двамата влязоха в спалнята и се стъписаха от изненада. Кардикса буквално беше засипала малкото помещение с цветя: брачното ложе се губеше под хиляди ухаещи цветчета, а покрай стената бяха наредени поне няколко десетки вази с различна големина, пълни с рози, шибои и теменуги; на масичката стоеше стъклена гарафа с вино, до нея — друга с вода, две златни чаши и голям поднос със сладки.

Никой от младоженците не се оказа срамежлив. Като всички римляни и те бяха достатъчно просветени в тайните на другия пол, за да знаят какво да искат и да очакват от партньора си. По принцип всеки римлянин гледа да задоволява природните си нужди на закрито, особено ако трябва да се съблича, но няма ли тази възможност, свиква и не му прави впечатление дали е гол. Разбира се, младият Цезар вече бе имал някое и друго любовно приключенийце, но за красавец като него подвизите му бяха повече от скромни. Макар и щедро надарен от природата, той беше свит човек, комуто липсваше енергията, присъща на нападателните и амбициозни личности; винаги щеше да си остане мъж, на когото може да се разчита, но и който е повече склонен да помага на другите за общественото им издигане, отколкото да мисли за себе си.

Вътрешният глас на Публий Рутилий Руф ни най-малко не бе го излъгал. Младият Цезар и Аврелия напълно си подхождаха. Младоженецът беше нежен, умерен, държеше се с почит и уважение към партньорката си, по-скоро я даряваше с топлина, отколкото я изпълваше със страст и жар; може би, ако той самият беше по-страстен и настойчив, Аврелия би изпитала жажда за по-силни усещания, но това щеше да си остане завинаги тайна. Любенето им протичаше дълго и блажено, докосванията им бяха леки, целувките — нежни. Това удовлетворяваше и двамата, дори може да се каже, че ги вдъхновяваше. Аврелия спокойно можеше да заяви пред себе си, че Корнелия, майката на Гракхите, би одобрила поведението й в брачното легло, защото — не щеше и съмнение — на нейно място и тя самата така би изпълнявала своите задължения. Удоволствието, което щеше да изпитва всяка вечер, и насладата, която получаваше от съпруга си, никога нямаше да означават за нея толкова, че да променят поведението й извън леглото… И в същото време любовната игра щеше да си остане достатъчно привлекателно занимание, за да не я пропъдят завинаги от това легло.

През същата онази зима, която Квинт Сервилий Цепион прекара в Нарбон, оплаквайки изгубеното си злато, той получи следното писмо от преуспяващия млад адвокат Марк Ливий Друз, един от най-пламенните и най-разочаровани почитатели на Аврелия:

„Когато баща ми, цензорът, почина, бях едва на деветнадесет години, ала трябваше да наследя не само цялата му собственост, но и ролята му на патерфамилиас. Може би трябва да се считам щастлив, задето единствената отговорност, която падна на плещите ми, бе тринадесетгодишната ми сестра, уви, лишена от родители. Тогава майка ми Корнелия пожела да вземе сестра ми при себе си в новия си дом, но, разбира се, отказах. Въпреки че между двамата ми родители никога официално не е бил обявяван развод, добре знаеше за хладните отношения, настъпили между тях, които се развалиха напълно, щом баща ми се съгласи да даде по-малкия ми брат за осиновяване. Майка ми винаги е била далеч по-привързана към него, отколкото към мен, затова, когато брат ми се прекръсти на Мамерк Емилий Лепид Ливиан, тя се позова на крехката му възраст и под претекст, че ще се грижи за него, напусна дома ни и се пресели с него у осиновителя му. Не може да се отрече, че в новата среда, в която попадна, тя разполагаше с много повече възможности за свободен и безотговорен живот, отколкото би и позволил човек като баща ми. Напомням ти тези неща, за да знаеш, че и до ден-днешен моето достойнство продължава да се накърнява от неприличното и егоистично поведение на майка ми.

И така, мога с ръка на сърцето да кажа, че не друг, а аз самият успях да отгледам сестра си Ливия Друза, и то по начин, който да приляга на девойка в нейното положение. Сега тя е на осемнадесет години и е готова за женитба. Тъй както, Квинт Сервилий, съм готов и аз, вече двадесет и три годишен. Знам, че сред римляните е възприето мъжете да дочакат двадесет и петата си година, преди да се впуснат в брачния живот, мнозина дори предпочитат първо да влязат в Сената. Но аз не мога да си позволя подобен лукс. Защото представлявам патерфамилиас в малкото ни семейство, а и съм последният представител на мъжкия пол, носещ името на Ливий Друзите. Брат ми Мамерк Емилий Лепид Ливиан повече не би могъл да има претенции към родовото ни име, както и към бащиното наследство. Затова мое задължение остава да се оженя и да създам потомство. Без да забравям, че на смъртното ложе на баща ми съм се зарекъл да изчакам сестра ми да порасне достатъчно, за да може и тя да се задоми.“

Тонът на писмото беше скован и наглед напълно формален, но това не можеше да заблуди Квинт Сервилий Цепион, който познаваше от дълги години младежа; двамата с баща му бяха стари другари, а и синовете им се смятаха от детинство за първи приятели. Той продължи да чете.

„Ето защо, Квинт Сервилий, бих искал като глава на моето семейство да ти предложа бранен съюз с твоето, чиято глава си ти самият. Умишлено си спестих усилието да поискам мнението на чичо си Публий Рутилий Руф по въпроса. Въпреки че нямам нищо против брака му с леля ми Ливия, нито го смятам за недостоен баща на нейните деца, смятам, че той не притежава нужното положение, нито онези черти на характера, които биха направили съветите му ценни за човек като мен. Ето, дори напоследък той се прояви по твърде необясним начин: от достоверен източник научих, че не друг, а именно чичо ми Публий е убедил Марк Аврелий Кота да позволи на доведената си дъщеря Аврелия сама да избере своя съпруг. Можеш ли да си представиш друга постъпка, толкова несъобразена с римските порядки? И, разбира се, че момиче на нейната възраст ще се хвърли на врата на красиво момче като Юлий Цезар, един нищо и никакъв обеднял потомък на славната фамилия, който едва ли някога ще постигне каквото и да било.“

Марк Ливий Друз очевидно трябваше да излее обидата върху някого, задето така жестоко бяха наранили както чувствата му, така и наследената от славния му родител дигнитас. Какво пречеше за виновник да бъде набеден Публий Рутилий Руф?

„Когато реших, преди да създам семейство, да изчакам сестра си да стане мома за женене, мислех с това да спестя на евентуалната си съпруга задължението да се грижи за своята зълва; от друга страна, така аз и само аз щях да бъда отговорен за нейното поведение. Не виждам нищо похвално в това да прехвърлиш другиму собствените си отговорности, особено когато този друг далеч няма да се води от същата загриженост и съчувствие.

Това, което сега ти предлагам, Квинт Сервилий, е да ми позволиш да взема за жена твоята дъщеря Сервилия Цепионида, както и да позволиш на сина си Квинт Сервилий Младши да се ожени за сестра ми Ливия Друза. Това е идеалното решение и за двама ни. Брачните връзки между нашите две фамилии датират от много поколения. Понеже зестрите и на сестра ми, и на дъщеря ти са равни по размер, дори няма да се наложи да прехвърляме пари от едното семейство в другото, голямо предимство в тези времена на липса на платежни средства.

Ще се радвам, ако получа отговора ти възможно най-скоро.“

Нямаше място за колебание. За подобна връзка Квинт Сервилий Цепион мечтаеше отдавна, защото богатствата на Ливий Друзите можеха да се нарекат големи, а със своето потекло те се нареждаха сред най-знатните римски фамилии. Затова наместникът веднага надраска няколко реда:

„Скъпи ми Марк Ливий, твоето предложение много ме радва. Имаш позволението ми да го приложиш в действие, за което, надявам се, ще се погрижиш в най-скоро време.“

И така, Друз трябваше да засегне темата и пред приятеля си Цепион Младши, за да го подготви, преди той самият да е получил писмо от баща си по въпроса. Така щеше да бъде по-добре, отколкото Цепион Младши да приеме предложението като бащина повеля.

— Бих искал да се оженя за сестра ти — рече той на Сервилий Цепион Младши толкова ни в клин ни в ръкав, че чак се уплаши да не е прекалил.

Цепион Младши го зяпна учудено, примигна веднъж-дваж, ала не каза нищо.

— Но бих искал също така ти да се ожениш за моята — продължи Друз.

Този път приятелят му примигна няколко пъти, но пак не отговори.

— Е, ти какво ще кажеш? — настоя да чуе мнението му Друз.

Най-накрая Цепион Младши успя да си възвърне дар слово (за разлика от богатствата и обществения му престиж вследствие благородната фамилия, от която произлизаше, способността на младежа да се изразява далеч не предизвикваше завист у околните) и да отговори кратко:

— Трябва първо да питам баща си.

— Вече го направих вместо теб — успокои го Друз. — Той е твърде доволен от подобна перспектива.

— О, така ли! Ами тогава, предполагам, всичко е наред — отбеляза младежът, явно облекчен.

— Квинт Сервилий, Квинт Сервилий, искам да знам ти какво мислиш! — вдигна отчаяно ръце Друз.

— Ами тя, сестра ми, те харесва, така че дотук добре… Пък и аз харесвам сестра ти, само дето… — не довърши изречението си той.

— Само дето какво? — попита Друз.

— Не мисля, че сестра ти харесва мен.

Сега пък Друз се облещи недоумяващо.

— Глупости! Как може да не те харесва? Та ти си най-добрият ми приятел! Разбира се, че те харесва! Това е най-доброто решение. Ожениш ли се за нея, пак ще останем заедно.

— Аз самият много бих се радвал — кимна в съгласие Цепион Младши.

— Добре! — сложи точка Друз. — Когато писах на баща ти, не пропуснах нито един по-важен въпрос: писах му и за зестрите, и за всичко. Няма за какво да се тревожим.

— Добре — промълви младежът.

Двамата бяха седнали на пейка под величествен дъб край Курциевото езеро в долния край на Форум Романум. Току-що бяха привършили с обяда си, състоящ се от комат хляб, напълнен с вкусна смес от леща и кълцано свинско.

Друз се изправи на крака и подаде широката си кърпа на прислужника, който го придружаваше. После търпеливо изчака робът да избърше всички трохи от снежнобялата му тога.

— Къде си се разбързал толкова? — изненада се Цепион Младши.

— Отивам вкъщи да съобщя вестта на сестра си — обясни му Друз и недоумяващо вдигна вежди. — Ти няма ли да кажеш на своята?

— Ами да — колебливо произнесе приятелят му. — Защо по-добре не й кажеш ти самият? Нали знаеш, много те харесва.

— Не, ти трябва да й съобщиш, глупако! В момента си ин локо парентис, така че това е твое задължение… също както е мое да говоря с Ливия Друза.

С което разговорът им приключи. Друз прекоси набързо Форума и се заизкачва по Весталските стълби.

Сестра му си беше вкъщи — че къде другаде би могла да бъде? След като Друз беше станал глава на семейството, а на майка й Корнелия беше забранено да прекрачва прага на дома им, Ливия Друза нямаше право да напуска къщата без изричното позволение на брат си. Освен това трудно би посмяла да се измъкне без знанието му, защото рискуваше сериозно наказание: в очите на брат си девойката беше склонна да поеме по срамния път на слабохарактерната си майка и затова към нея не биваше да се оказва ни най-малко снизхождение. Щом откриеше, че я няма, Марк Ливий Друз веднага би си помислил най-лошото за нея, макар да не притежаваше доказателства за вината й.

— Моля те, извикай сестра ми в кабинета — нареди той на иконома, щом се прибра у дома.

Къщата на Друзите се славеше като най-хубавата в цял Рим и беше завършена точно преди смъртта на цензора Друз. Гледката от лоджията беше прекрасна, защото къщата беше построена на най-високата точка от Палатинските скали, надвиснали над Форум Романум. Точно до нея се намираше тъй наречената ареа Флакиана — празното място, където навремето се издигаше домът на Марк Фулвий Флак, — а от отсрещната страна на поляната живееше Квинт Лутаций Катул Цезар.

В типичен римски стил къщата нямаше външни прозорци дори към свободното петно на някогашната Флакова къща, защото беше ясно, че осмелеше ли се най-сетне някой да си издигне дом на харесаното от всички римляни място, стените щяха да се долепят до тези на Друзови. От страната на Кливус Викторие се издигаше висока каменна ограда със здрава дървена врата, а до нея — двукрила порта, но всъщност това беше гърбът на къщата. Предната й част гледаше тъкмо към Форума, като под лоджията имаше още два етажа. Цялата конструкция се държеше на солидни колони, забити дълбоко в скалата. Най-горният етаж — онзи, от който се излизаше на Кливус Викторие, приютяваше господарите. Под него се намираха складовите помещения, кухните, жилищата на робите, но заради острия наклон площта на всеки по-долен етаж беше по-малка от тази на горния.

От двойната порта се влизаше направо в перистила, който беше толкова просторен, че бяха посадени шест големи лотосови дървета, донесени деветдесет години по-рано като фиданки от Африка, от самия Сципион Африкански, притежавал мястото по онова време. Всяко лято дърветата се покриваха от горе до долу с цвят — две от тях се обагряха в червено, две — в оранжево и две — в жълто, и в продължение на повече от месец из цялата къща се носеха екзотични аромати; по-късно се изгубваха сред бледозеленикави листа, големи и разчленени, подобно на папратовите; а най-сетне, през зимата, се оголваха, което позволяваше на всеки оскъден слънчев лъч да проникне в обширната градина. В перистила имаше място и за един дълъг, но тесен и плитък басейн, облицован със снежнобял мрамор, с четири бронзови фонтана в четирите краища, изваяни от самия Мирон, и заобиколени от множество бронзови статуи в човешки ръст, пак дело на Мирон или на Лизип — цяло стълпотворение от сатири и нимфи, които сякаш се канеха да се потопят във водите на фонтаните. Сред тях личаха и фигурите на Артемида и Актеон, на Дионис и Орфей. Всички тези бронзови скулптури бяха оцветени така умело, че създаваха впечатление за живи хора, и в определено състояние човек можеше да се уплаши да не е попаднал наистина сред властелините на гората.

От всички страни, дори откъм портата и улицата, перистилът беше ограден с колонада в дорийски стил: самите колони бяха боядисани в жълто, а базисите и капителите — в различни ярки цветове. Алеята зад тях беше застлана с лъскава теракота, стените в дъното бяха оцветени в зелено, синьо и жълто, а тук-там, между два глиненочервени пиластра погледът се сблъскваше с една от най-изящните фрески в цял свят: дете с чепка грозде в ръка от Зевксис, „Умопомрачението на Аякс“ от Паразий, няколко голи мъжки фигури от Тимантес, един от портретите на Александър Велики от Апелес, както и на негов кон, който изглеждаше толкова реален, че гледаше ли го от отсрещния край на колонадата, човек започваше да се пита дали животното просто не е било завързано от господаря си там.

От едната страна на голямата, бронзова, двукрила врата, водеща към вътрешността на жилището, се влизаше направо в триклиния, от другата — в таблиния. Зад тях се намираше величественият атрий, който можеше да побере цялата къща на Цезар и се осветяваше от правоъгълния отвор в покрива, подпиращ се, освен на няколкото колони в залата и на осемте, заобиколили водоскока по средата. Стените бяха изрисувани така, сякаш са заобиколени с колони, под колоните имаше фалшив цокъл, над тях — антеблемент, а някъде между въображаемите колони бяха изобразени черно-бели кубове, толкова изпипани, че сякаш бяха триизмерни, губещи се сред гъст бръшлян и пъстри цветя. Цветовете навсякъде бяха ярки, най-вече червено, но също синьо, зелено и жълто.

Разбира се, фамилните шкафове с восъчните маски на предците на Ливий Друзите, също стояха на видно място; до тях се намираха и няколко боядисани в телесен цвят бюста на славни предци, богове или пък гръцки философи — тъй наречените херми, отличаващи се с това, че се поставят върху пиедестали, от които стърчат големи, еректирали пениси. Имаше и статуи в пълен ръст, също боядисани, за да създават впечатлението на живи хора, някои от които обграждаха имплувия, а други заемаха всяко свободно място покрай стените. Част от статуите стояха върху красиви мраморни постаменти, други бяха сложени направо на земята. От релефния гипсов таван, който се издигаше едва ли не до небесата, висяха няколко златни и сребърни полилея (самият таван беше боядисан да наподобява обсипано със звезди небе в рамка от позлатени, релефни цветя); още няколко големи свещника, високи седем-осем стъпки стояха поставени на пода. Самият под представляваше цветна мозайка, на която с подробности беше изобразена вакханска сцена с главно действащо лице самият Бакх, който, заедно със спътничките си, танцуваше, пиеше, хранеше дивите сърни и учеше лъвовете да лочат вино.

Сега Друз почти не обръщаше внимание на всички тези прелести, защото с времето вече им се беше нагледал и не му правеха впечатление; в действителност не той, а баща му и дядо му бяха хората в семейството, които можеха да се похвалят с естетически усет.

Икономът намери сестрата на Друз в лоджията, на която се излизаше откъм атрия. Ливия Друза беше вечно сама, при това отдалеч й личеше, че се чувства самотна. Къщата беше толкова просторна, че тя дори нямаше как да се оправдае, че й се разхожда. Случеше ли й се да бъде обхваната от страст за пазаруване, вместо да я пусне да обиколи сергиите, брат й просто извикваше у дома няколко от най-реномираните търговци в града, оставяше я да избира каквото си иска, а икономът го плащаше с господарските пари, без дори да се пазари. Навремето никой не забраняваше на двете Юлии да обикалят по-представителните части на Рим, придружени къде от майка си, къде само от прислужниците си; една Аврелия пък съвсем спокойно посещаваше роднини и приятелки, да не говорим за жени като Никополис и Клитумна, които живееха напълно самостоятелно и никой не можеше да им забрани абсолютно нищо — дори да се хранят легнали. Ливия Друза водеше напълно отшелнически живот, жертва както на богатствата на рода си, които и другаде биха лишили жената от всякаква стойност като човек, така и на майка си, която в името на свободата си беше обрекла дъщеря си на постоянен затвор.

Когато Корнелия Сципионида напусна дома на съпруга си Ливий Друз, за да започне своя свободен и независим живот, дъщеря й Ливия Друза беше десетгодишно момиченце; момичето попадна изцяло под грижите на баща си, който обаче проявяваше пълно безразличие към него, а вместо това прекарваше свободното си време да обикаля колонадата в двора на старата си къща и да се възхищава на шедьоврите, които беше наредил там. Според него на дъщеря му й стигаше, дето я обграждаха цяла армия от вечно сменящи се прислужнички и възпитатели, които твърде много се страхуваха от господаря си, за да завързват приятелство с децата му. По онова време Ливия почти не виждаше големия си брат, тогава петнадесетгодишен. Три години, след като майка й беше заминала заедно с по-малкия й брат Мамерк Емилий Лепид Ливиан, както вече трябваше всички да го наричат, цялото семейство напусна родния й дом, за да се нанесе в този огромен мавзолей, и Ливия сякаш се изгуби в просторните стаи — подобно на невидим атом, безцелно носещ се из пространството. Бяха я лишили от възможността дори да разговаря с други, да не говорим да търси обичта, приятелството и уважението на околните. Когато баща й се спомина скоро след нанасянето им в новия дом, нищо не се промени.

Цял живот Ливия Друза като че ли не бе имала случай да се засмее на каквото и да било; затова, случеше ли се откъм стаите на прислугата да се дочуе смях, тя искрено се чудеше какво ли толкова се е случило, че робите й вдигат такъв шум. Оставаше й само да се потопи в света на книгите, единствените, които й позволяваха да ги обича и да търси приятелството им. Понеже литературата беше едно от малкото занимания, които брат й не се бе сетил да й забрани, Ливия Друза прекарваше голяма част от времето си в четене, или в писане. Отчуждена от света около себе си, тя се вълнуваше само при представата за разгневения Ахил, който повежда гърците срещу Троя, можеше да съчувства или да мрази само героите, чудовищата и боговете от приказките, да плаче за смъртните девойки, които бяха съкровеното желание на всички тях. А когато премина през първите проявления на пубертета — ужасяващи, защото така и не се беше намерил кой да й обясни какво се случва с тялото й, тя неусетно откри и неземните богатства на любовната поезия. Понеже гръцкият й не отстъпваше по нищо на латинския й, можеше с лекота да чете Алкмен — онзи същият, който пръв започнал да пише любовни стихове (или поне така се знаеше), а след него и копненията на Пиндар, на Сафо и Асклепиад. Старият Созий от Аргилетум, който периодично събираше каквото му попадне и го пращаше с цели кошове в дома на Друз, така и не разбра с какъв читател си има работа; за него беше най-лесно да си мисли, че поръчките са от самия Друз. Скоро след като Ливия Друза навърши седемнадесет, издателят започна да й праща произведенията на модерния поет Мелеагър, който по онова време беше жив и здрав и пишеше както за чувствата, така и за чувствеността. Вместо да се шокира от откровеността му, девойката бе привлечена от еротиката в стиховете му и може да се каже, че само благодарение на Мелеагър тя израсна сексуално.

Не че това й бе от полза; тя не ходеше никъде, не се виждаше с никого. В дом като нейния би било нечувано светотатство да се доближиш повече от благоприличното до някой роб — да не говорим робът да се доближи до теб. Случваше се Ливия Друза да се срещне с приятелите на брат си Друз, когато те му гостуваха, но в близък контакт не можеше да влезе с никого от тях. Освен, разбира се, с най-добрия му приятел Цепион Младши. А въпросният Цепион Младши с неговите къси крака, пъпчиво лице и изобщо грозноват вид в нейните очи се идентифицираше с шутовете от пиесите на Менандър или с гърбавия Терсит, когото Ахил убил с един-единствен удар с юмрук, след като бил обвинен от него, че е блудствал с трупа на амазонската царица Пентезилея.

Не че Цепион Младши някога се беше проявявал като шут или пък като Терсит; просто във въображението си Ливия Друза беше дала и на единия, и на другия неговото лице. Любимецът й сред античните герои беше цар Одисей (тя винаги си мислеше за него на гръцки), защото се възхищаваше от способността му със силата на разума и словото да разрешава всички проблеми, а скръбта на жена му по дългото му отсъствие и двадесетгодишният словесен двубой, който тя обявила на кандидатите за ръката й, очаквайки все някога съпругът й Одисей да се върне у дома, й се струваха най-романтичната и вълнуваща любовна история в целия Омиров епос. Затова Одисей живееше в мислите й с лицето на младежа, когото бе имала случай да срещне един-два пъти в лоджията на съседната къща. Това беше домът на Гней Домиций Ахенобарб, който имаше двама синове; но младежът от лоджията не беше един от тях — това Ливия Друза знаеше, защото често беше срещала и двамата, когато идваха да посетят брат й.

Одисей имаше червени коси и беше левак (ако си беше направила труда да чете по-внимателно Омировите стихове, Ливия Друза щеше да научи, че в действителност Одисей е бил с несъразмерно къси крака — физически недостатък, който най-много презираше у мъжете; това навярно би охладило страстта й към митичния цар), както и младежът, появяващ се на лоджията у Домиций Ахенобарб. Беше много висок, с широки рамене, а начинът, по който тогата му стоеше, предполагаше, че тялото му е здраво и стройно. На слънчевата светлина червената му коса заблестяваше, а гордо вдигнатата му глава напомняше царствената глава на Одисей. Дори от разстояние — все пак Ливия Друза го беше виждала само отдалеч — се открояваше закривеният му нос: единствената черта на лицето, която й беше съдено да различи; но дори и без да ги е виждала, беше убедена, че очите на непознатия са широки, сивкави, но блестящи, защото такива трябваше да бъдат и очите на Одисей.

И така, когато девойката четеше за сетен път поемите на Мелеагър, тя се опитваше да влезе в кожата на момичето (или момчето), което поетът визираше в своите стихове, а самият поет неизменно се въплъщаваше в непознатия младеж от балкона на Ахенобарбови. Случеше ли й се изобщо да се сети за Цепион Младши, Ливия Друза мислеше за него с неприязън и отвращение.

— Ливия Друза, Марк Ливий иска да те види незабавно, в кабинета си — прекъсна сладките й мечти икономът.

От известно време младата господарка напразно бе стояла на лоджията с надеждата отсреща да се появи мечтаният непознат. Но, разбира се, подобно настоятелно повикване от страна брат й струваше много повече от напразните й илюзии. Ливия Друза се обърна към вратата и последва роба.

Друза седеше зад писалището си и изучаваше някакъв документ. Щом сестра му влезе в таблиния, той вдигна глава; в погледа му се четеше спокойствие и доброжелателност, но в същото време съвсем слаб интерес към нея самата.

— Седни — рече той и посочи стола, който обикновено заемаха клиентите му, когато идваха да го посетят.

Сестра му седна и го изгледа със същото спокойствие и неприкрита липса на интерес; не се сещаше да е чула Друз да се смее, редки бяха случаите да го види усмихнат. Същото можеше и той да каже за нея.

Но сега Ливия Друза трябваше да си даде сметка, че брат й я изучава доста по-настойчиво от обикновено, което нямаше как да не я разтревожи. Но пък и тя нямаше как да знае, че любопитството, с което Друз тъй неочаквано я обграждаше, всъщност беше продиктувано от интереса на Цепион Младши. Брат й се питаше дали нещата са наистина такива, каквито ги смяташе приятелят му.

„Да, тя си е една малка хубавица — мислеше си той. — Може и да е дребничка, но поне не мога да я нарека късокрака — нещо, което, уви, важи за целия й род.“ В тяло Ливия Друза беше радост за окото — с високи гърди, с тънка талия, с плавно очертаващи се ханшове; ръцете и краката й бяха тънки и изящни — нещо, присъщо на красивите жени, при това тя поддържаше ноктите си, вместо да ги гризе постоянно както много други. Брадичката й беше издадена, челото й — широко, носът й — порядъчно, но не прекалено дълъг, при това леко закривен, както е типично за римляните. Устата и очите на Ливия Друза въплъщава самата идея за женска красота, защото очите й бяха широки и вечно ококорени, а устата й — мъничка и прелъстително розова. Гъста и добре накъдрена, косата й беше черна като очите, миглите и веждите й.

Да, наистина, Ливия Друза беше хубава. Но не и колкото една Аврелия. Марк Ливий Друз усети как нещо го жегва отвътре при тази мисъл; случваше се всеки път, когато се сетеше за Аврелия. Колко скоро беше писал на Квинт Сервилий… Веднага щом бе научил за предстоящата сватба на Аврелия! Пък и не беше ли това за добро? Вярно, Аврелиите бяха хора, които никой в нищо не можеше да упрекне, но все пак и по богатства, и по обществено положение те стояха доста по-ниско от Сервилиите. Освен това Марк Ливий трябваше да си признае, че Сервилия Цепионида винаги му е харесвала, така че мисълта да се ожени за нея не го отблъскваше.

— Скъпа моя, намерил съм ти съпруг — рече Друз без излишни заобикалки. По всичко личеше, че находката му се нравеше много.

Явно, че сестра му ни най-малко не очакваше подобна вест, защото колкото и да се мъчеше да не издаде чувствата си, видя се, че е едва ли не шокирана. Тя навлажни устните си и колебливо попита:

— И кой е той, Марк Ливий?

Брат й отговори възторжено:

— Най-добрият възможен мъж, когото можеш да си представиш! При това моят най-близък приятел, Квинт Сервилий Младши.

Сестра му се вкамени. По лицето й се изписа дълбок потрес; пресъхналата й уста се отвори да каже нещо, но не й достигнаха сили.

— Какво има? — зачуди се Друз.

— Но аз не мога да се омъжа за него — промълви едва-едва Ливия Друза.

— И защо?

— Защото е отвратителен… гнусен!

— Не ставай смешна!

Но девойката поклати глава и повтори с непреодолима злоба:

— Няма да се омъжа за него, няма!

Изведнъж в съзнанието на Марк Ливий Друз проблесна ужасяваща мисъл. Пред очите му отново изникна майка му. Друза стана от стола си, заобиколи писалището и се надвеси над сестра си.

— Ти да не си се срещала с някого?

Ливия Друза застина отново, погледът й се впи в този на брат й и в очите й се прочете най-дълбоко възмущение.

— Аз? Аз да съм се срещала с някого? Как бих могла да се срещам с когото и да било, след като по цял ден стоя затворена като птица в кафез в тази проклета къща? Единствените мъже, които ми е било съдено да видя, са приятелите ти, но ти дори не ми позволяваш да разговарям с тях! Даже да ги поканиш на вечеря, пак не благоволяваш да ме допуснеш пред тях… Виждам се с чужди хора само когато на гости ти е онзи дръвник Квинт Сервилий Младши!

— Как смееш! — просъска Друз, явно изведнъж излязъл от кожата си. До този момент дори не бе помислял, че сестра му може да има лошо мнение за приятеля му.

— Няма да се омъжа за него — изкрещя за сетен път тя. — По-скоро бих умряла!

— Върви си в стаята — бързо се окопити брат й и я прониза с ледения си поглед.

Ливия Друза скочи веднага на крака и се насочи към вратата, водеща към колонадата.

— Не в дневната, Ливия Друза. В спалнята! И няма да излизаш оттам, преди да ти е дошъл умът в главата.

Единственият й отговор беше убийственият поглед, с който го удостои. Все пак се обърна и послушно излезе през вратата за атрия.

Друз остана за миг до стола, на който допреди малко беше седяла сестра му, и се опита да заглуши гнева си. Това беше нелепо! Как смееше тя да му възразява!

След няколко минути му попремина. Ще я сграбчи за опашката тази съскаща котка, макар че точно какво ще я прави след това, нямаше и представа. През целия му живот досега не му се беше случвало някой да го предизвиква така открито; никой не бе успял да го поставил положение, от което да не знае как да се измъкне. Сега обаче, когато собствената му сестра тъй дръзко бе отказала да му се подчини — на него, когото всички слушаха или обграждаха с почит и уважение, — Марк Ливий Друз не знаеше как да постъпи. Ако беше познавал сестра си по-добре… Защото трябваше да си признае, че наистина не я познава… Ако баща му беше жив… Ако майка му… О, каква бъркотия! И в крайна сметка нали сам трябваше да решава?

Отговорът му изглеждаше прост: трябваше да я смачка, за да омекне. Друз веднага извика иконома и накратко му обясни, без да издава обидата си:

— Господарката Ливия Друза току-що жестоко ме обиди. Заповядах й да се прибере в спалнята си. Ще сложите резе на вратата й, а дотогава ще пратиш някого да стои постоянно да пази пред стаята й. Ще пратиш и някоя жена — робиня, която господарката не познава, да се грижи за нуждите й. Не трябва да я пускате от стаята под никакъв претекст. Ясно ли е?

— Да, Марк Ливий — кимна робът с каменно изражение.

И така се започна двубоят между брат и сестра. Ливия Друза беше прибрана в още по-тесен затвор от този, в който бе живяла открай време: вярно не толкова мрачен и непроветрив, колкото би било всяко друго спално помещение — като господарка Ливия се беше разположила край лоджията и високо горе на външната стена имаше прозорец с решетка, — но все пак достатъчно неудобен да прекарваш вътре дните си. Веднъж тя помоли да й донесат книги за четене и хартия за писане, колкото да се убеди, че да си затворник не е шега работа — беше й отказано. Всичко, което й бяха оставили, беше тази стая с четири стени, осем стъпки на осем стъпки широка, едно легло, едно нощно гърне и само безвкусни и трудносмилаеми ястия за обед и вечеря, носени от някаква напълно непозната робиня; такава беше съдбата на Ливия Друза.

Междувременно Друз се видя натоварен с почти непосилната задача, освен другото, да прикрие пред приятеля си отношението на сестра му към него; за това не трябваше да се губи нито минутка време. Щом нареди на роба си какво трябва да се прави с Ливия Друза, Марк Ливий навлече отново тогата си и излезе да потърси Цепион Младши.

— О, добре, че идваш! — зарадва се младежът.

— Реших, че няма да е зле да обсъдим някои други въпроси — обясни посещението си Друз, без дори да благоволи да седне. Всъщност нямаше представа за какво точно е дошъл.

— Ами, преди това бих искал, Марк Ливий, да се видиш със сестра ми. Изгаря от нетърпение да те зърне.

Това поне беше добър знак; навярно сестрата на Цепион беше приела новината за скорошното си сгодяване, ако не с изненада, то поне с необходимото спокойствие… След разговора си с Ливия Друза Марк Ливий започваше да отрезвява.

Девойката го чакаше в стаята си. От пръв поглед Друз се увери, че присъствието му в никакъв случай не е нежелано. В мига, в който затвори вратата зад себе си, Сервилия Цепионида скочи от стола си и се хвърли на врата му — посрещане, което, редно е да признаем, не му се стори никак въодушевяващо.

— О, Марк Ливий! — възкликна тя и впери възхитения си поглед в него.

Защо Аврелия никога не го бе поглеждала така? Подобна мисъл се прокрадна в главата му, но Друз бързо я пропъди и широко се усмихна на Сервилия Цепионида. Не можеше да я нарече красавица, пък и тя, също като роднините си, беше късокрака, но съдбата поне й беше спестила тъжната семейна участ да страда от акне — както например беше страдала сестра й, — а не можеше да се отрече, че нежните й, широки, тъмни и вечно влажни очи, са красиви. Друз не беше влюбен в нея, но сега си помисли, че когато му дойдеше времето, можеше с ръка на сърцето си да признае, че я обича; или поне, че винаги я е харесвал.

Затова сега я целуна нежно по устните и за негова изненада тя му отвърна, както подобава на една годеница. Друз остана няколко минутки при нея, та да си кажат това-онова.

— А сестра ти Ливия Друза доволна ли е? — попита Сервилия Цепионида, щом Марк Ливий стана да си тръгва.

Той замръзна на мястото си.

— Много е доволна — рече, но след това избърбори каквото му дойде на ума: — За нещастие в момента не е добре.

— О, колко жалко! Както и да е, ще й кажеш, че като се оправи достатъчно, за да посреща гости, ще отида лично да я навестя. Щом ни се налага да бъдем зълва и снаха, ще е най-добре да се разбираме.

Друз трябваше да се усмихне, уж мисълта му се е сторила забавна.

— Благодаря ти — каза той и се сбогува.

Цепион Младши нервно потропваше с крак в кабинета на баща си, който той му беше отстъпил, докато отсъства.

— Направо съм очарован — не се стърпя да даде израз на радостта си Друз. — Сестра ти е твърде доволна от плановете ни.

— Нали ти казах, че те харесва — напомни му Цепион Младши. — Но как прие новината Ливия Друза?

Приятелят му вече знаеше какво да каже:

— Беше изключително щастлива да я научи — излъга най-безочливо. — За съжаление заварих я на легло, жертва на някаква треска. Лекарят вече беше при нея и ми призна, че състоянието й леко го тревожи. Изглежда, че има някакви усложнения, а според думите му болестта й можело да се окаже заразна.

— Богове! — възкликна Цепион Младши, който пребледня като платно.

— Ще почакаме и ще видим — опита се да го успокои Друз. — Харесваш я, Квинт Сервилий, нали?

— Баща ми винаги е твърдял, че няма по-добра партия от Ливия Друза. Твърди, че имам вкус, щом съм се спрял на нея. Ти самият съобщил ли си му, че харесвам сестра ти?

— Писах му — леко се усмихна Друз. — То вече от няколко години се знае, та имаше ли смисъл да крия?

— Днес получих писмо от баща си. Чакаше ме, като се върнах вкъщи. Казва, че Ливия Друза е не само богата, но и от благородно потекло. Той също не крие, че я харесва — допълни Цепион Младши.

— Е, тогава, щом тя се пооправи, ще вечеряме заедно и ще поговорим за сватбите ни. Какво ще кажеш да ги вдигнем в началото на май? Преди да е дошло времето на лошите поличби — стана от стола си Друз. — Ще тръгвам, Квинт Сервилий, трябва да се върна у дома да видя как е сестра ми.

През зимата и Цепион Младши, и Друз бяха избрани за военни трибуни, та сега трябваше да заминат за Трансалпийска Галия с легионите на Гней Малий Максим. Но общественото положение и най-вече парите си казваха своето: докато сравнително непознатият на римляните Секст Цезар не можеше да излезе в отпуск дори за сватбата на брат си, Друз и Цепион се разхождаха из Рим, без никой да ги вика в армията. Нищо не пречеше на Друз да крои планове, как ще вдигнат двойната сватба през май, нищо че по това време и двамата младоженци щяха да бъдат заети с куп офицерски задължения; те не пречеха. А дори армията вече да е стигнала Галия, кой е този, който ще им попречи да я настигнат навреме?

Друз даде разпорежданията си за прислугата, как трябва да се постъпи в случай, че Цепион Младши или сестра му внезапно потропат на вратата и се заинтересуват за здравето на Ливия Друза. В същото време ограничи дневната й дажба на хляб и вода. В продължение на пет дни я остави сама в стаята си, сетне благоволи да я повика в кабинета си.

Ливия Друза примигваше на дневната светлина, от която беше почти изолирана в продължение последните няколко дни, краката й аха-аха да й изневерят, косите й падаха разрошени и мръсни. Отдалеч се виждаха тъмните кръгове под очите й — свидетелство, че почти не е спала, но колкото и да се взираше в лицето й, брат й не можеше да каже, че девойката е плакала. Ръцете й трепереха, а долната й устна беше жестоко нахапана.

— Седни — посрещна я хладно Друз.

Тя се подчини.

— Какво мислиш за бъдещата си сватба с Квинт Сервилий?

Девойката цялата се разтрепери; колкото и малко цвят да бе останал върху умореното й лице, изчезна в миг и тя промълви:

— Не искам да се омъжа за него.

Брат й се приведе напред, преплел пръсти.

— Ливия Друза, аз съм главата на нашето семейство. Аз упражнявам пълна власт над твоя живот. Имам право да разполагам с теб както жива, така и мъртва. Все пак не мога да отрека, че съм привързан към теб и ще ми е тежко да ти сторя зло. Сега, уви, се видях принуден да го направя. Това ми коства големи душевни терзания, но не трябва да забравяме, че и двамата сме римляни. Това винаги е било най-важното. За мен Рим означава много повече от теб. От когото и да било! Съчувствам ти, че приятелят ми Квинт Сервилий не ти се нрави, но това не значи, че няма да се омъжиш за него! Твой дълг е като благопристойна римлянка да ми се подчиниш. Както знаеш, още баща ни смяташе, че най-подходящият съпруг за теб е Квинт Сервилий, също както неговият баща възнамеряваше да ми даде за жена Сервилия Цепионида. За известно време възнамерявах да си потърся жена по свой избор, но събитията доказаха, че не аз, а баща ми — нека почива в мир — е бил мъдрият. Освен всичко друго двамата с теб все още живеем с петното, което майка ни сложи върху семейната ни чест; майка ни, която доказа, че не е достойна римлянка. Заради нея и ти самата носиш върху плещите си отговорности, които връстничките ти не познават. Нищо в твоето поведение не трябва да кара другите да мислят, че си наследила нейния разпуснат нрав.

Ливия Друза пое дълбоко дъх и повтори, макар и с още по-треперлив гласец:

— Не искам да се женя за него!

— Никой не те пита — скастри я Друз. — За какво се мислиш, Ливия Друза? Как смееш да поставяш собствените си желания над семейната чест и общественото ни положение? Трябва отсега да се примириш, че ще имаш за съпруг Квинт Сервилий. Ако продължаваш да упорстваш, просто изобщо няма да се омъжиш. В действителност, докато си жива, няма да напуснеш стаята си. Там ще останеш завинаги, без никой да ти прави компания, без нищо, с което да се развличаш. — Очите му се впиха в нейните, тъй безизразни, все едно някой беше поставил два черни камъка в кухините им. — Знам какво говоря, сестро. Няма да видиш повече нито книги, нито пергамент, нито каквато и да било храна, освен хляб и вода; нито ще ти позволя да се къпеш, нито ще имаш робиня, която да те обслужва, нито ще ти сменят дрехите, нито ще ти сменят чаршафите, нито ще ти палят мангал през зимата, нито ще ти носят допълнителни одеяла, нито ще ти носят обувки или чехли, нито ще имаш панделки и въженца, на които да се обесиш, нито ще ти се дават ножици да си режеш ноктите и косите, нито ще ти се дават ножове, с които да се прободеш, а ако ти хрумне да гладуваш, за да ти свършат дните по-скоро, ще наредя да те хранят насила.

Друз щракна с пръсти и на вратата веднага се появи икономът, което означаваше, че през цялото време е подслушвал.

— Отведи сестра ми обратно в стаята й. Утре призори ще я доведеш отново, преди да са дошли клиентите.

Икономът трябваше да помогне на Ливия Друза да се изправи на крака и хванал я под ръка, да я заведе до спалнята й.

— Очаквам утре отговора ти — провикна се след нея Друз.

През цялото време, докато я превеждаше през атрия и водеше към стаята й, икономът не посмя да обели дума; колкото и любезно да се държеше с господарката си, избута я в спалнята, отдръпна се, затвори вратата и пусна резето, което Друз бе заповядал да монтират отвън.

Падаше здрач. Ливия Друза си каза, че й остават около два часа, преди стаята й да потъне в непрогледен мрак и да я потопи в безкрайната празнота на дългата зимна нощ. През тези няколко дни на затворничество бе успяла с усилие на волята да не заплаче нито веднъж. Даваше си ясно сметка, че правото е на нейна страна и това я беше поддържало, заедно с дълбокото възмущение от постъпката на родния й брат. Допълнително черпеше смелост и решителност от спомените за великите деяния на героините, за които бе чела. Двадесетгодишното чакане на Пенелопа беше подвиг, който си струваше да бъде повторен. Както и мъченичеството на Даная, затворена от баща си, или пък на Ариадна, изоставена от Тезей на брега на остров Наксос… Но във всички тези вълнуващи истории нещата бяха завършили щастливо: Одисей се беше върнал, Персей се беше родил, а Ариадна беше спасена, при това от истински бог…

Но думите на Марк Ливий Друз още отекваха в ушите й и тя започваше да проумява, че между описаното в книгите и действителния живот има съществена разлика. Големите литературни произведения никога не бяха имали претенциите да пресъздават или дори що-годе да отразяват реалността. Напротив, техният смисъл беше за миг да откъснат читателя си от тази действителност, да освободят неспокойния му дух от притесненията на ежедневието, да му позволят известна почивка чрез изящния език, живите картини, вдъхновяващите и опияняващи идеи. Пък и Пенелопа се радваше на целия лукс, който й предоставяше царският дворец; Даная беше засипана със злато; Ариадна бързо беше забравила за неблагодарния Тезей, защото този, когото бе намерила вместо него, струваше много повече… Ако в легендите ставаше дума за действителни събития, то тогава никой нямаше да чака Пенелопа двадесет години, щяха да я изнасилят, ако трябва — да убият сина й, а пък Одисей така и никога нямаше да се прибере у дома; Даная и синът й щяха да се удавят; Ариадна щеше да бъде изоставена от Тезей в напреднала бременност и раждането на детето й щеше да я обрече на смърт…

Щеше ли Зевс да се появи под формата на златен дъжд, за да освежи живота на затворничката Ливия, живееща не в древна Гърция, а в модерен Рим? Щеше ли Дионис да нахълта в тъмната й, смърдяща дупка със своята блестяща колесница, теглена от леопарди? Щеше ли Одисей да опъне своя огромен лък, за да убие брат й и Корнелий Цепион със същата стрела, с която бе уцелил дупките в брадвите? Разбира се, че няма! Те бяха живели преди повече от хиляда години — ако изобщо можеше да се твърди, че са били живи хора, не са само плод на въображението на поета. Това ли бе то, безсмъртието — да съществуваш не във времето и в плътта, а чрез незабравимите стихове на поетите?

Ливия Друза живееше с мисълта, че непознат червенокос герой от балкона на Ахенобарбови ще научи за злощастната й съдба и ще разбие решетката на прозореца й, за да я отведе със себе си на приказен остров насред виненочервеното море. Така и прекарваше своите дълги и тягостни часове — мислеше си за непознатия, представяше си го висок и красив, и в същото време същински Одисей — мъдър, изобретателен, но при необходимост смел до безразсъдство. Нищожно препятствие биха се оказали стените на Друзовия дом, случеше ли се той да разбере за нещастницата, която стоеше затворена между тях?

Да, но тази вечер всичко започна да й изглежда напълно различно. Стана й ясно, че я чака безкрайно мъченичество, което никога няма да има щастлив край, от което никой приказен герой нямаше да я спаси. Кой знаеше за нея? Кой знаеше, че е била затворена от брат си и от робите му? А имаше ли сред робите човек, който да заслужава да бъде наречен с това име; който да престъпи заповедите на господаря си и да се съжали над злощастната му сестра? Брат й не бе жесток човек; това Ливия Друза знаеше. Но той беше свикнал всички да му се подчиняват, а тя, малката му сестра, в очите му не струваше повече от който и да било от робите му, нещо по-зле — от кучетата в ловната му вила в Умбрия. Думата му трябваше да бъде закон за нея. Желанията му трябваше да се изпълняват, все едно бяха заповеди. Това, което тя самата искаше, нямаше никаква стойност, затова й не беше нищо повече от една напразна мечта.

Ливия Друза усети как я засърбява лявото око, сетне как нещо топло се спуска по лявата й буза и капна върху ръката й. След малко я засърбя и дясното око, нещо се спусна и по дясната й буза; с всеки миг капките, ръсещи се по ръцете й, ставаха все по-чести и по-чести, докато накрая напомняха тих летен дъждец. Ливия Друза плачеше, защото току-що бяха разбили сърцето й. Полюшваше се напред-назад, бършеше лицето си от рукналите като из ведро сълзи, бършеше потеклия си нос и продължаваше да плаче, защото, колкото и да се опитваше, не можеше да се отърси от тази мисъл — наистина бяха разбили сърцето й. Така тя плака в продължение на дълги часове, изоставена сама насред океана от мъка, затворничка по волята на брат си, неспособна да наложи никому волята си, дори когато ставаше дума за самата нея.

Но когато още преди зазоряване икономът отключи вратата и донесе маслената лампа, която като малко слънце огря цялата стая — между другото вече намирисваща на нечистотии, — Ливия Друза седеше на ръба на леглото си и го чакаше: спокойна и примирена. Нито следа не бе останала от нощните сълзи. Безмълвно стана и мина пред роба. В другия край на просторния атрий, в триклиния, вече я чакаше брат й.

— Е? — попита Друз, щом сестра му се появи.

— Ще се омъжа за Квинт Сервилий — отговори му тя.

— Много добре. Но има и друго, което искам от теб, Ливия Друза.

— Ще се опитам да ти угодя с всичко, което е по силите ми.

— Прекрасно — щракна той доволно с пръсти и икономът се показа веднага на вратата. — Да се занесат в стаята на господарката Ливия Друза кана греяно вино и поднос със сладки. Нека прислужничката й приготви банята.

— Благодаря — рече Ливия Друза, но без никакво чувство.

— Да те зарадвам с нещо е истинско удоволствие за мен, Ливия Друза… разбира се, когато и ти се държиш както подобава на истинска римлянка и вършиш онова, което се очаква от жена в твоето положение. Очаквам да се държиш с Квинт Сервилий, както би се държала всяка млада жена, щастлива, че се омъжва. Нека той знае, че ти харесва, че си доволна от брака си с него. Трябва винаги и във всичко да се отнасяш към него с нужната почит и уважение, да го обграждаш с внимание и загриженост. Нека никога, абсолютно никога — дори и в брачното легло, щом минете под венчилото, — Квинт Сервилий не остане пък макар и със съвсем слабо подозрение, че не той е съпругът, за когото си мечтала. Разбираш ли ме? — попита хладно Друз.

— Да, Марк Ливий.

— Последвай ме.

Двамата излязоха в атрия, където големият правоъгълен отвор в покрива започваше ясно да се откроява на фона на тъмния таван. Макар и навън слънцето още да не беше изгряло, светликът поглъщаше блясъка на маслените лампи. В стената беше издълбан малък олтар на домашните богове — ларите и пенатите, ограден от двете страни от великолепно изписаните миниатюрни храмове, в които се съхраняваха имагинес на известните предшественици на Ливий Друзите, като се почне от покойния цензор, бащата на Марк Ливий, и се свърши с някой далечен прародител, живял векове по-рано. Брат и сестра застанаха пред олтара и Марк Ливий Друз поиска от Ливия Друза тържествено да се закълне в страховитите римски богове, комуто никой не издигаше статуи, защото нямаха форма, и за които никой не разказваше легенди, защото представляваха не отделни личности — мъже или жени, а въплъщение на качества, присъщи единствено на разума; под заплахата, не удържи ли на думата си, да си навлече техния гняв. Ливия Друза се закле да бъде вярна и любяща съпруга на Квинт Сервилий Цепион Младши.

След като сестра му положи своята тържествена клетва, Марк Ливий я пусна да отиде в дневната, където я чакаха греяното вино и сладките. Тя веднага си наля чаша вино, което щеше да й се отрази добре след няколкото дни, прекарани в незатоплената спалня, сетне посегна и към сладките, но нещо в нея се пречупи и за сетен път от гърлото й се изтръгна болезнено хълцане. Ливия Друза отмести подноса и помоли да й приготвят банята.

Още същия следобед Квинт Сервилий Цепион Младши и сестра му Сервилия Цепионида дойдоха на вечеря у Марк Ливий Друз и неговата сестра Ливия Друза с мисълта да обсъдят заедно плановете си за предстоящите сватби. Ливия Друза удържа на думата си, но през цялото време мислено благодареше на боговете, че ако не друго, то поне не я караха да раздава фалшиви усмивки. Всички се държаха възможно най-сериозно и на никого не направи впечатление тържественото изражение на нещастницата, защото в интерес на истината и събеседниците й бяха не по-малко тържествени. Все пак тя поддържаше сравнително оживен разговор с Квинт Сервилий, докато брат й се занимаваше със Сервилия Цепионида. Приказваше тихо и пестеливо, но по тона й събеседникът й можеше да се увери, че страховете му за нейната неприязън са се оказали неоправдани. Дори започваше да се чуди как така изобщо беше решил, че Ливия Друза не го харесва. Болестта може и да я беше изтощила, но си личеше неприкритото й задоволство, че брат й толкова държи двете сватби да станат едновременно, някъде в началото на май — преди Гней Малий Максим да потегли на поход през Алпите.

Преди да е дошло времето на злите поличби, както казваха римляните. Но нима целият живот на Ливия Друза не се беше превърнал в една постоянна зла поличба? Все пак вече се бе зарекла никога да не го казва на глас.

Ето какво пишеше Публий Рутилий Руф в писмото си до Гай Марий от месец юни, преди още в Рим да са научили за залавянето на Югурта и края на войната в Африка:

„Прекарахме много неспокойна зима и още по-неспокойна пролет, бих казал, белязана от постоянен страх. Вече няма никакво съмнение, че германите са се раздвижили, при това са тръгнали на юг, надолу по течението на Родан, право към нашата провинция. В продължение на няколко седмици получавахме тревожни писма от страна на галските ни съюзници, хедуите, които от началото на зимата били принудени насилствено да приемат на своя земя прокудените от волките тестосаги германи. Във всички тях пише едно и също: германите се готвят за поход. През април дойде и първата официална делегация от страна на хедуите, която ни съобщи, че германите пресушавали всички складове за зърно както на тях самите, така и на съседите им амбари и натоварвали всичко на волските си коли. Според тях обаче посоката, която нашествениците смятали да следват, била към Испания; естествено в Сената се намериха не един и двама, които решиха, че най-важното за момента е да не се подклажда излишен страх, и се постараха новината за похода към Испания да се разнесе из целия град.

За щастие Скавър не е сред тях, нито Гней Домиций Ахенобарб. Така че скоро, след като двамата с Гней Малий встъпихме в длъжност като консули, сред римляните се разпространи убеждението, че е крайно необходимо да бъде събрана нова армия — в случай на извънредна опасност — и Гней Малий получи директиви да сформира нови шест легиона.“

При това си изречение Рутилий Руф сякаш усети укорителния поглед на Гай Марий върху себе си и усмихвайки се от неудобство, побърза да добави:

„Да, знам! По-спокойно, Гай Марий, трябва първо да прочетеш каквото имам да ти кажа, пък да ме упрекваш… Да си кажа честно, в такива моменти започвам да се чудя защо изобщо ми е главата! Знам, че по закон би трябвало да се заема със сформирането на новата армия, не съм забравил правата си. Едно, защото съм първи консул, второ, защото вече съм направил продължителна, при това успешна военна кариера, и трето, защото напоследък дължа голяма част от популярността си именно на трактата си по военна стратегия, който най-сетне излезе. Докато колегата ми Гней Малий е кажи-речи без всякакъв опит.

И ето, че изведнъж се оказва, че не друг, а самият ти си виновен за прехвърлянето на моите задължения върху друг! Всички знаят за близките ни отношения с теб, а твоите врагове в Сената, започвам да мисля, по-скоро биха оставили Рим да бъде завладян от германите, отколкото да позволят на теб или на някой твой приятел да се изяви в подобаваща светлина. Прасчо Метел Нумидик лично се изправи пред сенаторите и държа превъзходна реч, чийто смисъл най-общо бе, че съм твърде стар, за да водя легионите в сражение, а способностите ми на управник, в които никой не можел да се съмнява, биха били много по-полезни, ако остана в Рим. Като послушно стадо всички сенатори се хванаха за глупостите му — нищо, че така може скоро да се окажат под ножа на колача — и гласуваха всички нужни за целта укази. Защо не съм се опитал да му възразя ли? Какво да ти кажа, Гай Марий, аз не съм ти! Нямам качества на потенциален убиец, които притежаваш ти и които ти помагат в името на собствената ти злоба и омраза да разрушиш всичко около себе си; нито се радвам на феноменалната ти енергия. Затова се задоволих да настоявам Гней Малий да вземе със себе си като висши легати истински кадърни и калени в боевете военни. Това поне беше сторено. В щаба му влезе Марк Аврелий Скавър — да, Аврелий, не Емилий. Единственото общо между двамата е в когномена им. Мен ако ме питаш обаче, в способностите си на военен Марк Аврелий далеч превъзхожда прословутия си съименник. Дано това се окаже от полза на Гней Малий и най-вече за доброто на Рим!

Освен това на Гней Малий не може да се отрече, че се справя доста добре с работата си. Подобно на теб и той избра да наеме войници из средите на пролетариите — за това си решение естествено се опря на примера с африканската ти армия. В края на април, когато се чу вестта, че германите са се насочили на юг към Римска Галия, Гней Малий вече беше сформирал шестте си легиона — все от римски и латински пролетарии. И изведнъж пристигна втора делегация от страна на хедуите, които донесоха приблизителни цифри за броя на преселващите се варвари — за пръв път на Сената му стана ясно с кого си има работа. Така например, разбра се, че германите, които убиха Луций Касий в Аквитания — за тях знаехме, че са около четвърт милион, — са всъщност само около една трета от всички, ако не и по-малко. Ако вярваме на хедуите, излиза, че срещу нас са се изправили осемстотин хиляди германи мъже, жени и деца. И сега всички те са се насочили към южното крайбрежие на Галия. Звучи направо невероятно…

Сенатът даде позволението си Гней Малий да сформира още четири легиона, което значи, че цялата му армия ще наброява десет легиона и пет хиляди души конница. Освен това, колкото и да се мъчеше Сенатът да потули цялата работа, новината за истинския брой на германите се разнесе из цяла Италия. Всички ние сме безкрайно разтревожени, най-вече заради това, че при всичките ни сблъсъци с нашествениците нито веднъж не ни се е удало да ги победим. От битката при Карбон насам германите са ни нанасяли поражение след поражение. Сред народа не са малко онези, които могат да направят елементарната сметка, че две и две прави четири и следователно да се говори, че шест римски легиона са способни да се разправят с четвърт милион, пък ако ще и недисциплинирани варвари, са бабини деветини. Казвам ти, Гай Марий, цяла Италия е обхваната от ужас! И не виждам в какво можем да упрекнем населението й.

Вероятно заради тази всеобща паника много от съюзниците ни изведнъж промениха следваната от няколко година политика и доброволно предложиха войски на Гней Малий. Самнитите пратиха цял легион от лековъоръжена пехота, а марсите — още един, въоръжен по римски образец. Сформиран бе и трети, смесен легион от Умбрия, Етрурия и Пиценум. Така че представяш си какви настроения царят сред назначените ни отци — всички са доволни като котараци, току-що уловили голямата риба. Излиза, че от четирите допълнителни легиона три ще бъдат изцяло за сметка на италийските ни съюзници.

Това е голям успех. Но, разбира се, медалът си има и обратна страна. Изведнъж се почувства ужасяващ недостиг от центуриони, което означава, че новозаписалите се в армията пролетарии са били лишени от всякаква възможност да се обучат, както трябва, и че на всеки четири от новосформираните легиони един е напълно негоден за поход. Легатът Аврелий предложи на Гней Малий да разпредели наличния офицерски състав по равно между всичките седем «бедняшки» легиона, което означава, че по-малко от четиридесет процента от центурионите в даден легион ще притежават реален боен опит. Военните трибуни си струват, но няма нужда да ти казвам, че единствено от центурионите зависи бойният дух и доколко ще е способна всяка една центурия или кохорта да се справя с възникналите ситуации.

Да си призная честно, страхувам се какъв ще бъде краят на тази история. Не мога да упрекна в нищо Гней Малий, но не мисля, че точно той ще се окаже способен да проведе победоносна война срещу германите. Това мое убеждение само се подсили, когато в края на май колегата ми излезе пред Сената и заяви, че не може да гарантира в случай на сражение всеки един от войниците му да знае какво да прави! Вярно е, че винаги ще се намерят хора, които не знаят какво да правят на бойното поле, но кой е този, дето ще го заявява пред Сената!

И какво, мислиш, направи Сенатът? Прати заповед на Квинт Сервилий в Нарбон да се изтегли незабавно заедно с цялата си армия на левия бряг на река Родан, където да се съедини с войските на Гней Малий. За пръв път целият Сенат беше на мнение, че трябва да се бърза, и посланието беше връчено на куриер на кон, който измина цялото разстояние от Рим до Нарбон за по-малко от две седмици Квинт Сервилий също не ни накара да чакаме дълго отговора му! Получихме го вчера, и то какъв отговор!

Естествено в заповедите на Сената изрично се казваше, че Квинт Цепион трябва да предаде върховното командване над легионите си на действащия консул. Какво по-нормално от това, така е било винаги. Миналогодишният консул може и да е получил проконсулски империум, но в едно съвместно начинание с действащия консул естествено, че не той, а консулът ще поеме върховното командване.

Но, Гай Марий, да не мислиш, че човек от сорта на Квинт Цепион ще се съгласи с подобно положение! Как изобщо Сенатът си бе помислил, че той, патрицият Сервилий, който произхожда по пряка линия от самия Гай Сервилий Ахала, спасителя на Рим, ще предаде командването на някакъв си нов човек, тръгнал от нищото, който не държи в дома си нито една восъчна маска на славен предшественик? Човек, който в крайна сметка се е добрал до консулството единствено защото на изборите не се е намерил кандидат с благородно потекло. Според Квинт Цепион имало консули и консули. Да, кълна се, точно такива бяха думите му! Когато се бил кандидатирал за консул, в изборите взели участие все достойни мъже, но миналата година най-доброто, което римляните могли да отсеят, били един застаряващ нобил от скромно потекло (разбирай мен) и някакво си амбициозно парвеню, което, освен с парите си, не можело да се похвали с нищо друго (разбирай Гней Малий). Така че, допълваше Квинт Цепион в писмото си, той нямало да се забави нито миг да поеме към Родан, но по времето, когато стигнел там, искал да го чака сенатски куриер, който да му носи съобщение, че върховното командване ще бъде предадено в негови ръце. Ако Гней Малий се съгласял да бъде негов подчинен, Квинт Цепион бил сигурен, че работите можели да вървят само към добро.“

Ръката му започна да се схваща от дългото писане; Рутилий Руф въздъхна и остави тръстиковия писец на масата, за да разтърка пръстите си. Погледът му се заби в някаква точка в пространството, за миг клепачите му се притвориха, главата му се отпусна напред и той аха-аха да заспи; след миг се стресна и подскочи като ужилен на стола си. Ръката му си беше отпочинала и той отново се захвана с писането.

„Доста дълго послание ще излезе! Но понеже никой друг няма да ти представи нещата тъй обективно и подробно, както го правя аз, трябва да продължа, за да научиш всичко по-важно. Писмото на Квинт Цепион беше адресирано до Скавър Принцепс Сенатус, вместо до мен, както би било редно, а ти добре познаваш Марк Емилий Скавър! Той го прочете от край до край на глас пред Сената, без с нищо да прикрива искреното си забавление; може да се каже, че направо умираше от удоволствие да чете глупостите на Квинт Цепион. Представяш си и каква е била реакцията! Няколко десетки изчервили се от възмущение сенатори си размахват един на друг юмруци и се надвикват, та чак да ти спукат тъпанчетата. Гней Малий и Прасчо Метел бяха готови да се сбият, но аз сложих точка на спора им, като повиках ликторите от преддверието на Курията — нещо, което естествено никак не се понрави на Скавър. А в това време сигурно Марс ни е гледал от небесата и подобно на принцепс сенатуса се е забавлявал като малко дете! Ако можехме да съберем цялата злъч, която се изля в залата на Сената, и да я пратим на германите, щяхме да ги изтровим до крак.

В крайна сметка беше решено наистина да се прати куриер до Квинт Цепион, който да го чака на бреговете на Родан — с тази разлика, че заповедите щяха да бъдат същите като преди. Проконсулът трябва безусловно да предаде върховното командване на законно избрания консул Гней Малий Максим. Колко жалко, че пустият му глупак си е прикачил подобен когномен, не мислиш ли? Все едно да си сложиш венец от трева, след като другите е трябвало да спасяват теб, а не ти — тях. Не само че е върховна глупост сам да се тупаш по гърба по този начин, но изобщо, ако не си Фабий, кой ще ти повярва, че си Максим? Разбира се, моят уважаем колега твърди, че прабаба му била Фабия Максима и че дядо му също се казвал Максим, но това, което знам, е, че баща му никога не би си сложил подобно прозвище. В интерес на истината историята за прабабата ми се струва твърде съмнителна.

Както и да е, сега се чувствам като боен кон, който са извели вместо на сражение на паша. През цялото време мечтая да бъда на мястото на Гней Малий, а съм принуден да се занимавам с такива световно значими проблеми като този, дали можем да си позволим тази година измазването с катран на държавните складове за зърно, или въоръжаването на седемте легиона ни е струвало повече от допустимото. Можеш ли да си представиш, че след като цял Рим говори само и единствено за германите, Сенатът намери време да отдели осем дни за този въпрос? Направо да полудее човек!

Но сега му е мястото да ти се похваля, че ми хрумна идея, която рано или късно ще реализирам. Независимо дали в Галия ще победим, или ще бъдем победени, няма да пропусна шанса да се възползвам от тази идея. Става дума за това, че след броени дни в цяла Италия няма да остане нито един центурион, който да заслужава да бъде наречен такъв. Затова смятам да набера нужните низши офицери сред инструкторите и помощник-инструкторите в гладиаторските школи. Капуа е пълна с подобни школи — при това те са най-добрите в цяла Италия, — така че какво по-удобно от това, да се възползваме от услугите им, особено като се има предвид, че именно Капуа е основната база за набиране на нови части? Ако Гай Баний няма откъде да си наеме гладиатори, за да ознаменува с пищни зрелища погребението на достопочтения си дядо, много му здраве! Рим е по-важен от желанието на Гай Баний да се покаже пред народа! Този ми план обаче явно доказва, че и аз смятам занапред да разчитам главно, ако не единствено, на пролетариите.

Разбира се, дойде ли му времето да осъществя плана си, няма да пропусна да те уведомя. А сега да те питам как вървят нещата в страната на лотосоядците, на сирените и омагьосаните острови. Още ли не си успял да оковеш във вериги Югурта? Обзалагам се, че не му остава много време. В действителност напоследък Прасчо Метел Нумидик е доста разтревожен. Сигурно му е трудно да реши дали да насочи злобата си срещу Гней Малий или срещу теб. Естествено не пропусна случая да прочете въодушевяваща реч в подкрепа на исканията на Квинт Сервилий да бъде обявен за върховен главнокомандващ. На мен пък ми достави огромно удоволствие да го разбия на пух и прах с няколко умело подхвърлени забележки.

Богове, Гай Марий, ако знаеш как ми е дошло до гуша от всички тези превзети патриции! Да тръбят наляво и надясно за подвизите на отдавна измрелите си предшественици, само и само да не им се наложи да признаят, че човекът, от когото има най-голяма нужда Рим в момента, е някой военен гений, независимо от потеклото му! Ти самият защо не побързаш да се върнеш в Рим? Имаме голяма нужда от теб, защото сам не мога да се справя с всички тези магарета в Сената. Просто не ми е по силите.“

Писмото имаше и послепис:

„Между другото, в Кампания се случиха някои доста странни инциденти. Хич не ми се нравят, но пък и не мога да си го обясня. В началото на май в Нуцерия избухнал бунт на роби — е, вярно, че бил потушен набързо и в крайна сметка се стигна само до това тридесет нещастници от всички краища на света да бъдат публично екзекутирани. Но само преди три дни избухнал нов бунт, този път в голям лагер край Капуа. Става дума за роби — мъже, чакащи да се намерят купувачи, готови да заплатят на едро за стотина докери, каменари или момчета за всичко. Този път в бунта взели участие почти двеста и петдесет души. И този бунт е бил потушен веднага, тъй като точно по това време около Капуа е имало разположени няколко кохорти новобранци. Около петдесет от въстаналите били убити в бой, останалите били екзекутирани след това. Но на мен това никак не ми харесва, Гай Марий. Имам чувството, че подобни събития не вещаят нищо добро. Напоследък боговете съвсем са се обърнали против нас; усещам го във всичко и навсякъде.“

Имаше и втори послепис:

„Току-що пристигнаха някои тъжни новини за теб. Понеже тъй и тъй вече бях уредил писмото ми да потегли към Африка с кораба на Марк Граний от Путеоли, който ще отплава за Утика в края на седмицата, реших, че ще е най-добре да ти съобщя още сега какво се е случило. Любимият ти тъст Гай Юлий Цезар е умрял днес следобед. Както знаеш, от известно време той страдаше от някаква неизлечима болест на гърлото. Днес го намерили набоден върху меча си. Предполагам, ще се съгласиш, че е избрал най-добрия изход. Никой истински достоен човек като него не би понесъл да се превърне в бреме за близките си. Пък и нима сред нас има човек, който би предпочел живота пред смъртта, ако животът се изразява вече само в това да лежиш в собствените си изпражнения или да чакаш някой роб да ги чисти вместо теб? Не, когато човек не може повече да контролира червата си, нито да използва гърлото си, време му е да си отиде от този свят. Мисля, че ако не се тревожеше толкова за малкия си син, за когото съм сигурен, вече знаеш, че наскоро се ожени, Гай Юлий щеше да се самоубие още преди време. Само преди два дни го посетих и той с мъка — заради онова ужасно нещо, което му бе заседнало в гърлото — успя да ми обясни, че вече не изпитвал съмнения по отношение избраницата на сина му; красивата Аврелия — която, както съм ти казвал, винаги ми е лежала на сърцето — се оказала тъкмо подходящата жена за младежа. Така че аве аткве вале, Гай Юлий Цезар.“

В края на юни най-сетне консулът Гней Малий Максим напусна Рим и поведе войските си на северозапад. Беше взел и двамата си синове в личния си щаб, а всичките двадесет и четири избрани от народа военни трибуни бяха разпределени между седемте легиона, съставени от римляни. Сред тях бяха Секст Юлий Цезар, Марк Ливий Друз и Квинт Сервилий Цепион Младши, както и Квинт Серторий, нищо че той беше назначен от главнокомандващия и следователно имаше по-нисък ранг от тях. От трите останали легиона, които Рим бе получил от италийските си съюзници, най-добре подготвен беше марсийският; всъщност от всички войници, които щяха да срещнат очи в очи германите, само в марсийския легион имаха солиден боен опит. Той беше поверен на двадесет и пет годишния Квинт Попедий Силон — син на марсийски големец, — но, разбира се, се намираше под надзора на един от римските легати.

Понеже Малий Максим изрично бе настоял пред Сената държавата да поеме грижата за прехраната на войската му в продължение на два месеца, легионерите му се бяха погрижили да вземат огромна част от зърното в Рим и сега обозът им представляваше внушителна гледка. Това естествено си имаше и своята отрицателна страна: за шестнайсет дни поход римската армия още не беше достигнала адриатическото крайбрежие при Фанум Фортуна. В крайна сметка с цената на големи усилия и най-вече благодарение на способностите си да убеждава, легатът Аврелий успя да го склони да остави обоза далеч назад, под закрилата на един-единствен легион, а останалите девет, конницата и необходимият им за прехода багаж да продължат нататък в бърз марш. Не се оказа никак лесна работа на Малий Максим да му бъде внушено, че армията му няма да измре от глад преди пристигането си край бреговете на Родан и че там все ще изчака да се дотътри й обозът с провизиите.

Тъй като на самия него му трябваше да прекоси далеч по-кратко разстояние, Квинт Сервилий Цепион достигна голямата река Родан седмици преди Малий Максим. Беше взел само седем от осемте си легиона — осмият беше натоварен на кораби за Близка Испания, при това без никаква конница; от съображения за икономии проконсулът беше разпуснал наемните дружини още предната година. Въпреки изричните заповеди от Рим и настояването на висшите му легати, Цепион се беше забавил повече от необходимото в Нарбон, защото напразно очакваше да получи по море вест от Смирна. Да не забравяме и за лошото му настроение, което не го беше напуснало от трагедията със златото на Толоза; когато му омръзнеше да хули римските съобщителни мрежи, проконсулът насочваше нападките си към Сената, който дръзваше да иска от него да предаде върховното командване на Великата армия на някакво си нищожество като Малий Максим. В крайна сметка се видя принуден да напусне Нарбон, преди да е дошло желаното писмо, оставяйки категорични заповеди в мига, щом то се появи на пристанището, да бъде препратено на легионите.

Въпреки това Цепион пристигна на уреченото място много преди Малий Максим. В Немавз, търговско градче откъм западния край на големите солени блата при делтата на Родан, вече го чакаше куриер, който му предаде новите заповеди на Сената.

На Цепион дори не му беше минало през ума, че назначените отци може и да не се съгласят с исканията му — особено след като не друг, а Скавър беше прочел писмото му в Сената. Така че когато отвори кожения цилиндър и извади пергамента с краткия, но красноречив отговор на Сената, се почувства не огорчен, не възмутен, ами направо унизен! Това беше невъзможно! Немислимо! Той, патрицият Сервилий, трябваше да се остави на някакво си парвеню като Малий Максим да му казва кое е ляво и кое — дясно? За нищо на света!

Римското разузнаване вече докладваше, че германите са поели на юг, че в момента прегазват земите на келтите-алоброги, които като отколешни врагове на Рим се бяха оказали в пълна безизходица: до този момент бяха знаели, че единственият им неприятел е Рим, сега се оказваше, че имат и друг, още по-страшен в лицето на германите. От две години насам братството на друидите се беше опитвало безуспешно да убеди всички племена в Галия, че по техните земи няма място за германските нашественици. Най-малко алоброгите щяха да са склонни да оставят част от своите земи на някакъв дивашки народ, който при това ги надвишаваше значително по численост. Освен това живееха достатъчно близо до владенията на хедуите и амбарите, за да не са научили какви поразии са способни да извършат неканените гости — особено ако с тях се държат колебливо и нерешително. Затова алоброгите се отдръпнаха в полите на обичните си Алпи, под чиято закрила се готвеха да започнат изтощителна война с германите, доколкото им позволяваха силите.

Германите обаче продължиха похода си на юг и в края на юни нахлуха в Римска Галия близо до търговския пункт Виен. Никой не можеше да спре устрема им и седемстотин и петдесет хиляди души безпрепятствено следваха течението на голямата река, предпочитайки просторната й и тучна долина пред негостоприемните планински земи на Централна Галия и Цебена.

Щом научи за движението на нашествениците, Цепион се отказа от първоначалните си намерения да продължи на изток по Вия Домиция и вместо да прехвърли делтата на Родан и да се възползва от удобния път, прокаран от Ахенобарб, се насочи на север. Легионите му щяха да следват западния бряг на Родан, оставяйки реката между себе си и германите. Това ставаше в средата на секстилис.

От Немавз Цепион беше пратил второ писмо до Скавър, в което отново заявяваше, че няма да се постави под командването на Малий Максим. Решението му било категорично. При това положение честта не му позволявала да пресече обратно река Родан и щял да остане до последно на западния й бряг.

На източния бряг на Родан, на около седемдесет километра северно от точката, където Вия Домиция пресичаше реката, се намираше средно голям римски търговски център, наречен Араузио, свързан с Арелат посредством удобен път. Цепион реши да се разположи с четиридесетхилядната си пехота и петнайсетте си хиляди души спомагателни части на петнайсетина километра северно от Араузио и да издигне силно укрепен лагер. Там щеше да изчака Малий Максим да се появи откъм отсрещния бряг и да получи отговора на Сената на последното си писмо.

Малий Максим се появи преди отговора на Сената, някъде в края на секстилис. От своя страна той разположи своите петдесет и пет хиляди войници и тридесет хиляди души спомагателни части на самия бряг на реката, седем-осем километра северно от Араузио, където да се възползва едновременно от естествената защита и питейната вода, които тя му предлагаше.

Местността на север от лагера представляваше идеалното място за генерално сражение, мислеше си Малий Максим, който разчиташе на реката да защищава тила му. Това беше първата му голяма грешка. Втората беше да се раздели с петхилядната си конница и да я прати като своеобразен авангард петдесет километра на север. Третата беше да назначи своя най-способен легат, Аврелий, за началник на конницата и по този начин да се лиши от съветите му. Всички тези грешки обаче бяха необходими на Малий Максим за изпълнението на големия му план; той смяташе да използва Аврелий и конницата като спирачка за напредващите германи. Целта им щеше да бъде не да дават сражение, а само отдалеч да покажат на германите, че римляните са решени да се защищават. Малий Максим обаче нямаше намерение да воюва; надяваше се по мирен път да убеди германите да оставят на мира римската провинция и да се обърнат обратно на север — към сърцето на Галия. Всички сражения между римляни и германи досега бяха предизвиквани единствено от римляните, и то всеки път, когато германите ясно са показвали, че нямат намерение да се заселват на римска територия, ами смятат мирно да се оттеглят. Малий Максим залагаше големи надежди на своята миролюбива тактика, а и трябва да му се признае, че тя далеч не беше глупава или безперспективна.

Така или иначе, първата му работа бе да накара Цепион да се прехвърли от западния на източния на бряг на реката. Понеже трудно щеше да забрави обидата, която Цепион му беше нанесъл с писмото си до Скавър, Малий Максим реши да не се церемони и издиктува кратко и недвусмислено послание до проконсула, така че той да не си прави повече оглушки; заповедта беше повече от ясна: вдигай си чуковете и идвай в лагера ми веднага. Тя беше връчена на няколко оправни гребци, които се качиха на специално отредената им лодка и за броени часове бяха в лагера на Цепион.

Цепион се възползва от предоставената му лодка и прати обратно по нея отговора си на Малий Максим. С абсолютно същата краткост и недвусмисленост той му заявяваше, че патрицият Сервилий нямало да позволи на някакъв си надут търговец да му дава заповеди като на последен легионер. Щял да остане на западния бряг на реката колкото му се иска.

Репликата на Малий Максим се състоеше в следния ултиматум:

„Като върховен главнокомандващ, повтарям заповедта си ти и твоята армия незабавно да се прехвърлите на отсамния бряг на реката. Това е втората ми заповед в този смисъл, трета няма да има. Ако продължиш да не се подчиняваш на нарежданията ми, ще заведа дело срещу теб в Рим. Ще бъдеш обвинен в държавна измяна и като доказателства ще използвам собствените ти безразсъдни действия.“

Цепион отговори със същия заплашителен тон:

„Отричам правото ти да се обявяваш за върховен главнокомандващ. Никой не ти пречи да ме обвиняваш в държавна измяна, но държа да те осведомя, че и аз няма да пропусна да повдигна същото обвинение срещу теб. И понеже и двамата много добре знаем кой от нас ще спечели делото, настоявам незабавно да ми предадеш върховното командване на римската армия.“

Малий Максим държеше на своето и от писмо на писмо си придаваше все по-голяма важност. Така се продължи до средата на септември, когато от Рим пристигнаха шестима сенатори, изтощени до смърт от бързане и липса на всякакви удобства при пътуването. Рутилий Руф, консулът, който бе принуден да остане в Рим, бе успял да убеди колегите си в Сената от нуждата да се изпрати подобна делегация, но Скавър и Метел Нумидик се бяха погрижили практически да обезсмислят начинанието, отказвайки включването в състава й на който и да било консуларен сенатор или поне на някого, който да притежава известен политически авторитет. Най-старшият от шестимата сенатори беше с ранг на претор, при това произхождаше от сравнително скромен род — това бе самият зет на Рутилий Руф, Марк Аврелий Кота. Ако не на друг, то поне на Кота му бяха нужни само няколко часа разговори в лагера на Малий Максим, за да си даде сметка за сериозността на положението.

Кота се залови за работа с енергия и страст, които по природа му бяха чужди, и още в същия ден се захвана с упорстващия Цепион. Но проконсулът не пожела да отстъпи дори пред него. Едно посещение в лагера на конницата петдесет километра по на север и Кота се убеди, че няма време за губене — самозабравилият се патриций трябваше да бъде поставен на мястото. Легатът Аврелий го беше завел тайно до едно от околните възвишения, откъдето сенатският пратеник можеше да зърне предните редици на германските нашественици.

Кота чак пребледня при разкрилата се гледка.

— Но защо още не сте се прибрали в лагера на Гней Малий? — уплашено попита той.

— Ако целта ни беше да се бием, отдавна да сме го направили — отговори му Аврелий Скавър с желязно спокойствие. Вече от няколко дни войските му стояха под носа на германите и той беше свикнал със зрелището, което те представляваха. — Гней Малий мисли, че е твърде възможно да повторим някои по-раншни успехи, които всички до един са били на полето на дипломацията. Всеки път, когато германите са се хващали за оръжието, е било, след като ние сме ги предизвиквали да го сторят. Нямам абсолютно никакви намерения да повтарям тези грешки — което, сигурен съм, е гаранция, че и те няма да ни атакуват. Тук разполагам с неколцина способни преводачи и от няколко дни им давам директиви какво точно възнамерявам да кажа на германите, щом пратят своите първенци да преговарят с нас. Колкото до това, убеден съм, че ще стане в близките дни — трябва им само да разберат, че имат срещу себе си многобройна римска армия.

— Но те сигурно отдавна са го разбрали! — отбеляза Кота.

— Много се съмнявам — възрази му невъзмутимо Аврелий. — Те изобщо не следват нашия път на логика. Дори и да са чували що е това съгледвач, досега не знам да са се възползвали от услугите му. Те просто… напредват, ей така. Както с Гней Малий все повече се убеждаваме, не си правят труда сами да си търсят врагове — ако някой ги потърси, намира ги.

Кота обърна коня си, за да поеме по обратния път.

— Налага се да се върна възможно най-скоро при Гней Малий, братовчеде. Все някак трябва да убедим този дебелоглав глупак Цепион да се прехвърли отсам реката, иначе дори не ще можем да разчитаме на армията му.

— Съгласен съм — рече събеседникът му. — Все пак, Марк Аврелий, държа да ти съобщя, че аз самият много разчитам на това, случи ли се германите да ни пратят делегация да преговаря, ти и останалите ти петима колеги незабавно да пристигнете в лагера ми. На германите няма как да не направи нужното впечатление, ако Сенатът прати шестима свои представители чак от Рим, за да преговарят с тях — усмихна се той кисело. — Все пак не трябва дори да си помислят, че шестимата сенатори са били целия този път, за да преговарят не с тях, а с тъпите ни пълководци!

Колкото и да изглеждаше необяснимо, не щеш ли дебелоглавият глупак Квинт Сервилий Цепион изведнъж си възвърна донякъде забравеното си отпреди месеци добро настроение и когато на другия ден Кота прекоси реката, за да се яви в лагера му, посрещна го, готов да се вслуша в думите му.

— Откъде това весело настроение, Квинт Сервилий — зачуди се Кота.

— Току-що получих писмо от Смирна — обясни му Цепион. — Чаках го в продължение на месеци.

Но какво точно ще да е било това писмо, не беше съдено на Кота да научи, защото Цепион веднага мина по въпроса:

— Добре, още утре ще се прехвърля на източния бряг на реката. Ето къде — посочи върху картата си с помощта на изящната си показалка от слонова кост, завършваща със златно орле на върха — да се знае колко високо му е положението; Цепион така и не беше благоволил да се срещне лично с Малий Максим.

— Не би ли било по-добре да пресечете реката на юг от Араузио? — прокрадна се съмнение в гласа на Кота.

— В никакъв случай! — отсече Цепион. — Ако пресека от север, ще бъда по-близо до германите.

Останал верен на думата си, още призори на другия ден той разпореди лагерът да бъде вдигнат и легионите му се насочиха на север — целта им беше римско укрепено селище, отстоящо на около тридесет километра от укрепения лагер на Малий Максим и само на петнайсетина от мястото, където Аврелий се беше разположил с конницата.

Кота и петимата му колеги — сенатори също тръгнаха на север, възнамерявайки да стигнат в лагера на Аврелий преди германските парламентьори. По пътя се засякоха с Цепион, който вече се беше прехвърлил на източния бряг заедно с по-голямата част от армията си. Но каква беше изненадата им, когато им стана ясно, че Цепион се готви да построи нов, здраво укрепен лагер на мястото, където беше пресякъл Родан. Уви, и шестимата сенатори се изпълниха с лоши предчувствия.

— Ох, Квинт Сервилий, Квинт Сервилий, не можеш да останеш тук! — вдигна отчаяно ръце Кота, щом шестимата делегати спряха конете си пред мястото на бъдещия лагер. Наоколо стотици римски легионери трескаво копаеха ровове и издигаха насипи.

— И защо не? — вдигна учудено вежди той.

— Защото само на тридесет километра вече има лагер — достатъчно голям, че да побере и твоите легиони при останалите десет, които те чакат! Там трябва да отидеш, Квинт Сервилий! Не стой тук. Твърде отдалечен си от армията на Гней Малий; дори Аврелий с конницата е много на север, за да може да ти се притече на помощ, ако се наложи. Така все едно си сам. Моля те, Квинт Сервилий, умолявам те! Ако толкова държиш да пренощуваш тук, вдигни само някоя палисада и това е. Утре сутринта ще тръгнеш на юг, където те чака Гней Малий — опитваше се с тревожния си глас да му внуши малко разум Кота.

— Казах, че ще пресека реката — тросна му се Цепион, — но не съм ти давал никаква сметка какво точно възнамерявам да правя, щом я пресека! Разполагам със седем легиона, всички войници в тях прекрасно обучени, придобили опит на истински бойци. Не само това, ами те са хора със собственост, истински римски воини! Сериозно ли мислиш, че ще се съглася да споделям един и същи лагер с измета на Рим и Лациум? С разни изполичари и наемни работници, които дори не могат да четат и пишат? Марк Аврелий, трябва да знаеш, че по-скоро бих умрял, отколкото да допусна подобно нещо!

— Ако продължаваш в този дух, нищо чудно в скоро време наистина да си мъртъв! — изгледа го огорчено Кота.

— Не и аз, не и моята прекрасна армия — едва не започна да се тупа по гърдите Цепион. — Сега съм на тридесет километра на север от Гней Малий и презряната му паплач. Което означава, че пръв ще посрещна германите. Ще ги разбия на пух и прах, Марк Аврелий, помни ми думата! Дори Цял милион варвари не могат да надвият на седем легиона истински римски войници! Да не мислиш, че ще оставя на онзи загубен търговец Малий да си припише каквито и да било заслуги за нашата победа? Не! Квинт Сервилий Цепион ще ознаменува своя втори триумф по улиците на Рим и никой друг няма да му го оспорва! Малий може да гледа и да се учи.

Както си седеше на коня, Кота се приведе и го сграбчи за ръката.

— Квинт Сервилий — каза му той тихо на ухото, но навярно в целия си живот не бе говорил някому с толкова сериозен тон, — за последен път те моля, присъедини се към армията на Гней Малий! Кое означава повече за теб: победата на Рим или победата на римската аристокрация? Кого го е грижа кой е изковал победата, щом сме победили? Това тук не е гранична войничка с шепа скордиски, нито е наказателен поход срещу лузитаните! В момента се нуждаем от огромна и силна армия, която да победи могъщ враг, а твоите легиони са жизненоважни за тази армия! Войниците на Гней Малий не са имали достатъчно време да се обучат и да привикнат на войнишкия живот. Твоето присъствие между тях може само да им вдъхне увереност, съжителството с хората ти ще ги научи на пример. А този пример е необходим, защото можеш да имаш думата ми, че битка ще има! Усещам го дълбоко в себе си. Това, как са се държали германите в миналото, не е важно. Сега нещата са различни. Те вече са вкусили от кръвта ни и тя им е харесала. Напипали са слабите ни места и знаят къде и как да удрят. В момента Рим е под заплаха, Квинт Сервилий, не римската аристокрация! Но ако продължаваш да упорстваш в своето безумно поведение, мога да ти гарантирам, че с глупостта си наистина ще сринеш из основи положението на цялата римска аристокрация. В твоите ръце е едновременно съдбата на Рим и съдбата на класата, от която си произлязъл. Умолявам те да се вслушаш в гласа на разума! Ще се насочиш право към лагера на Гней Малий и ще се присъединиш към неговата армия.

Цепион смушка коня си и се освободи от хватката на Кота.

— Няма да го направя — отсече той. — Оставам тук.

И така, Кота и петимата му спътници продължиха на север към лагера на конницата, а Цепион се захвана с построяването на лагер, по-малък, но идентичен с този на Малий Максим, при това също на самия бряг на реката.

Сенаторите пристигнаха тъкмо навреме, защото скоро след изгрев-слънце на другия ден пред портите на Аврелиевия лагер се появиха германските парламентьори. Бяха петдесет души, всички на възраст между четиридесет и шестдесет години. Смаяният при вида им Кота си каза, че никога не е срещал такива грамадни люде — сред дошлите да преговарят нямаше нито един по-нисък от шест стъпки, а мнозина дори имаха по половин стъпка отгоре. Яздеха огромни, рунтави коне, които в очите на римляните бяха изключително зле гледани от стопаните си. Големите им копита се криеха под гъсти кичури косми, а очите им — под буйни гриви; всички бяха неоседлани, но ездачите им използваха юзди.

— Това коне ли са или бойни слонове? — не можа да се сдържи удивлението си Кота.

— Не всички са такива — успокои го Аврелий Скавър. — Повечето от войниците яздят най-обикновени галски коне — предполагам, че тези тук просто искат да ни вземат страха.

— Я погледни онзи юначага! — посочи Кота някакъв млад мъж, който навярно още не бе навършил тридесет. Тъкмо слизаше от коня си и с цялото си поведение излъчваше такава самоувереност, сякаш всички около него бяха просто жалки бълхи.

— Същински Ахил — на свой ред отбеляза Аврелий, но явно гледката не го стресна особено.

— Мислех, че германите ходят голи или само с по някое наметало — рече Кота, обръщайки внимание на кожените гащи, които носеха новодошлите.

— И аз така съм чувал, но това май важало само когато са си по родните места. Откакто обаче сме имали случай да се запознаем с тези тук, всички носят дълги гащи като галите.

Наистина, всички бяха обути в гащи, но никой не носеше риза или каквато и да е друга горна дреха. Вместо това мнозина си бяха окачили златни плочки на гърдите, а всички до един носеха провисени през рамо празните ножници на дългите си мечове. Явно обичаха златото, защото се бяха накичили с всевъзможни златни украшения: освен нагръдните им плочки, още орнаментите по шлемовете, ножниците и коланите им бяха от благородния метал, както и токите и всевъзможните им гривни и огърлия. Правеше обаче впечатление, че никой не носи типичния за келтите торк. Кота беше запленен от шлемовете им: във формата на обърнато гърне, но затова пък увенчани с великолепни рогове или птичи крила над ушите, или дори с кухи тръбички, в които са забучени птичи пера; други пък носеха метални украшения във формата на змийски или драконови глави или смразяващи кръвта птици и зверове, разтворили хищни усти.

Всички германи бяха гладко избръснати и имаха дълги коси — разпуснати или вързани на плитка, това сякаш беше униформата им; гърдите им бяха слабо окосмени, кожата им не беше розова като на келтите, а по-скоро бледозлатиста. Никой нямаше лунички, никой не беше червенокос. Очите на всички бяха светлосини, никъде не се виждаха хора със зелени или сивкави. Дори най-възрастните сред пратениците бяха с фигури на атлети — стегнати кореми, опънати мускули, никакви следи от мързелив и разпуснат живот; римляните нямаше откъде да знаят, че германите имат обичай да убиват всеки, започнал да старее.

Разговорите се водеха чрез Аврелиевите преводачи, повечето от които бяха от племената на хедуите или амбарите, но имаше и двама-трима германи, пленени от Карбон при Норикум, преди легионите му да са били изклани. Германските танове — както се наричаха вождовете им — искаха да им се отвори път през Трансалпийска Галия, защото смятали да се насочат към Испания. Първата фаза от преговорите се водеше от римска страна от самия Аврелий, облечен в пълна парадна униформа — сребърна броня, изваяна във формата на гърдите му, сребърен атически шлем, украсен с червено перо и двукатова поличка от ленти корава кожа, наречени птериги, върху морава туника. В качеството си на консуларен сенатор, си беше сложил пурпурно наметало, придържано на рамената на бронята, а пурпурният пояс, вързан на традиционния възел и опасан около бронята точно над талията беше знак, че е пълководец.

Кота само гледаше, загубил дар слово, обладан от страх, какъвто никога, дори и в пристъпите на най-дълбоко отчаяние, не си бе представял, че може да изпитва. Защото съзнаваше, може би по-добре от всички, че гледа ориста на Рим. В продължение на месеци тези непознати германски танове бяха смущавали съня му толкова настойчиво, че всяка сутрин се надигаше от леглото си със зачервени очи и мътно съзнание. Дори когато биваше в плен на други кошмари, германите се появяваха, яхнали огромните си коне, и го караха да подскача в съня си. Съгледвачите докладваха, че броят им е не по-малко от седемстотин и петдесет хиляди души, значи Рим имаше срещу себе си почти триста хиляди воини исполини. Както всеки друг бивш римски управник, така и Кота беше видял доста варвари през живота си — скордиски и япуди, саласи и карпетани; но досега не бе имал случай да се срещне с нещо подобно на германите. Всеки знаеше за галите, че са гиганти. Но в сравнение с германите те бяха дребни.

Най-големият му ужас обаче беше заради това, че Рим сам се обричаше на гибел, след като сред управляващите не се намираха достатъчно разумни хора, които поне да се опитат да заличат противоречията между съсловията. Как можеше Рим да се надява на победа, щом двама римски пълководци се инатяха и не желаеха да работят заедно за общата кауза. Щом тези, от които зависеше бъдещето на народа им, прекарваха времето си да се наричат един друг сноби и парвенюта и псуваха войниците си? Ако само Цепион и Малий Максим благоволяха да се сработят, Рим можеше да събере близо сто хиляди души войници. И ако им се вдъхнеше нужният кураж и решителност, ако се обучеха и се командваха от кадърни хора, може би имаха своите шансове.

Но сега Кота усещаше как стомахът му се преобръща и в главата му се набива една-единствена мисъл: „Пред себе си виждам тъжната съдба на Рим! Ние не можем да оцелеем под напора на тази русокоса лавина. Не бихме могли дори и да я нямаше — щяхме да се самоизядем.“

Най-накрая Аврелий прекъсна разговорите и двете страни се отделиха да се съвещават помежду си.

— Е, поне научихме някои неща за тях — обясни Аврелий Скавър на Кота и останалите петима сенатори. — Те самите не се наричат германи. Дори не се смятат за един народ, ами се делят на три отделни народа: едните се казват кимври, другите — тевтони, а третите представляват смес от различни по произход племена, които се присъединили преди години към скитащите кимври и тевтони — наричат се маркомани, херуски и тигурини; според германските ми преводачи по произход те били по-скоро келти, отколкото германи.

— Скитащи ли? — зачуди се Кота. — От колко време скитат?

— Като че ли те самите не знаят точно. Със сигурност от много години. Може би цяло едно поколение. Младокът, който толкова напомня на Ахил, е бил малко дете, когато кимврите, неговото племе, са се изселили от родните си места.

— Имат ли си цар? — попита Кота.

— Не, управлява ги съвет на племенните вождове, повечето от които са сега сред нас. Не можем да не забележим все пак, че на въпросния Ахил думата му се слуша все повече и повече в съвета и поддръжниците му са започнали да го наричат цар. Казва се Бойорикс и без никакво съмнение е най-войнолюбивият от всички първенци. Ако зависеше само от него, дори не би се стигнало до такива пазарлъци — ще ги пуснем ли да минат или не. Той вече е разбрал, че правото е на по-силния, и смята да продължи напред, без да се церемони с никого.

— Доста е млад, за да го наричат цар, значи е опасен. Съгласен съм, че ще ни създаде много неприятности — обади се Кота. — А кой е онзи мъж, ей там?

С глава той посочи един четиридесетгодишен германец, провесил бляскава златна плочка на гърдите си и сложил поне няколко килограма злато по ръцете си.

— Това е Тевтобод от тевтоните, главатар на главатарите. И на него започва да му се харесва да го наричат цар. Подобно на Бойорикс и той смята, че правото е на силния и че германите просто трябва да си продължат пътя на юг, без да питат нито Рим, нито когото и да било. Да ти кажа, братовчеде, преговорите не ми се нравят. Германските ми преводачи казват, че настроенията сред сънародниците им били доста по-различни от времето на Карбон — сдобили са се с повече увереност и вече гледат на нас с истинско презрение — задъвка устната си Аврелий Скавър. — Разбираш ли, те от доста време са живели сред хедуите и амбарите и са научили доста неща за Рим. Това, което са чули за нас, е успокоило всичките им страхове. Не само това, ами ако се изключи първото сражение, което им даде Луций Касий — пък и каква полза от победата му в крайна сметка — досега те са ни побеждавали винаги и навсякъде. В момента Бойорикс и Тевтобод се опитват да убедят останалите, че това, дето сме по-добре въоръжени от тях ни най-малко не е причина да се страхуват от нас. Ние сме като деца — витаем из облаците. Бойорикс и Тевтобод искат война. Ако превърнат Рим в куп развалини, те ще могат да се заселват, където пожелаят.

Преговорите започнаха отново, но сега Аврелий помоли шестимата си гости да излязат напред. Всички бяха облечени в тоги и се съпровождаха от дванадесет ликтори в тъмночервени тоги и широки, извезани със злато пояси. Понеже изпълняваха задълженията си извън границите на Рим, и дванадесетте носеха брадвите си във фасциите. Разбира се, вече всички германи ги бяха забелязали, но когато сенаторите бяха представени, гигантите опулиха смаяно очи — та тези срещу тях въплъщаваха всичко друго, но не и готовност за война. Така ли изглеждаха римляните? Като бивш управник Кота единствен носеше тога претекста с пурпурния ръб, затова и всички танове се обръщаха на неразбираемия си език към него.

Той излезе с достойнство от положението, в което го поставиха надменните им погледи — нито за миг не изгуби спокойствието си и не повиши тон. Явно, че събеседниците му не намираха нищо неприлично в това да викат, да се заканват, да плюят наляво и надясно, за да подчертаят думите си; постоянно удряха юмрука на едната си ръка в дланта на другата, за да сплашат облечения в бяло римлянин, но им беше трудно да прикрият удивлението си, че той нито за миг не се поддаде на невъздържаните им предизвикателства. Римляните се оказваха странни люде.

Откакто се бе включил в разговорите, Кота нито за миг не беше отстъпил от първоначалните си позиции: отказваше всичко, което искат варварите. Не, тяхното преселение не може да продължава на юг; не, германският народ няма право да нахлува, в която и да е римска провинция или територия; не, желанието им да се прехвърлят в Испания не е приемливо за Рим — освен в случай, че се заселят в Лузитания и Кантабрия, цяла останала Испания е и трябва да си остане римска. През цялото време Кота не престана да настоява германите да се насочат на север, откъдето са дошли. Най-добре би било да се върнат по домовете си, където и да се намират те, но така или иначе трябвало да прекосят обратно Рейн и да се приберат в родината сред своите събратя.

Едва на свечеряване петдесетте германски танове яхнаха конете си и напуснаха римския лагер. Последни си тръгнаха Бойорикс и Тевтобод. По-младият от двамата дълго време гледаше римляните, сякаш искаше да запомни лицата им. В очите му не се четеше нито възхищение, нито дори уважение. Аврелий Скавър беше прав, това беше самият Ахил, макар и в първия момент Кота да не можеше да определи на какво се дължеше приликата между двамата. Но после си даде ясно сметка, че в красивите черти на младия германец се чете свирепата, безмилостна и отмъстителна природа на Ахил. Този насреща също беше горделивец, който можеше безгрижно да си клати краката, докато събратята му гинат под острието на ножа само за да излекува раната, която някой неразумник е нанесъл на честолюбието му. Сърцето на Кота биеше отчаяно; не беше ли същото вярно и за Квинт Сервилий Цепион?

Два часа, след като се мръкна, на небето изгря пълна луна; освободени от неудобните си тоги, Кота и петимата му мълчаливи спътници седяха на масата на Аврелий и вечеряха. Щом свършиха, станаха и се приготвиха да яхнат конете.

— Почакайте до сутринта — опита се да ги спре Аврелий. — Това не е Италия. Няма ги сигурните римски пътища и не знаете какво може да ви се случи. Няколко часа по-рано или по-късно, има ли значение?

— Не, призори трябва да съм в лагера на Квинт Сервилий — отсече Кота. — Ще се опитам за последен път да го убедя да се присъедини към армията на Гней Малий, както и да му предам всичко по-важно от срещата ни с германите. Но каквото и да реши той, още утре трябва да съм се върнал при Гней Малий. Няма да мигна, преди да го видя.

Двамата си стиснаха ръцете. Кота, петимата други сенатори и съпровождащите ги ликтори излязоха от лагера и изчезнаха в мрака. Аврелий излезе да ги изпрати и щом пътниците се обърнаха, силуетът му се открои на фона на огньовете. Той им махаше за сбогом.

„Никога повече няма да го видя — рече си Кота. — Голям човек. Истински достоен римлянин.“

Цепион дори нямаше желание да изслуша Кота, камо ли да последва гласа на разума.

— Оставам тук и това е — заключи той и не каза дума повече.

Така че Кота продължи своя път, без да се забави дори за глътка вода в наполовина построения лагер, решен на всяка цена да се върне при Гней Малий до обяд.

Призори, докато той се мъчеше да склони Цепион да не прави глупости, германите се раздвижиха. Беше вторият ден на октомври и времето все още не се беше развалило; във въздуха не се усещаше ни най-лек полъх на очакваните в идните седмици студени ветрове. Когато първите редици на германската войска достигнаха стените на Аврелиевия лагер, те просто се хвърлиха срещу дървените му палисади, сякаш искаха да ги съборят с напора си — приличаха на огромни морски вълни. Аврелий дори нямаше време да осъзнае какво точно става; каза си, че колкото и изненадваща да е била атаката, хората му все ще съумеят да скачат на конете и докато предната стена на лагера все още се държи, да излязат през задната врата и да ударят врага по фланговете. Но нищо подобно не се случи. Германите бяха толкова многобройни и толкова бързоподвижни на своите коне, че само за няколко минути бяха обкръжили римския лагер от всички страни и без кой знае какви усилия се заловиха да прехвърлят дървените палисади; скоро в лагера нахлуха хиляди от тях. Нямащи навик да се сражават пешком, конниците на Аврелий се мъчеха да направят невъзможното, за да спрат прииждащата лавина, но битката скоро се превърна в клане. Само за половин час римляни и съюзници бяха избити до крак, а Марк Аврелий Скавър беше заловен в плен, преди да е успял да се самоубие с меча си.

Отведен пред Бойорикс, Тевтобод и останалите от петдесетте танове, които бяха дошли да преговарят предния ден, той се държа като истински римлянин. Поведението му беше на горд човек, който гледа на своя неприятел само отвисоко; каквито и унижения да му нанасяха, на каквито и мъчения да го подлагаха, той не склони глава и не помоли за милост. Най-накрая германите го пъхнаха в дървена клетка, голяма колкото да го побере, и пред очите му насъбраха купища сухи дърва в краката му. Щом кладата беше готова, те я запалиха и се насъбраха, за да наблюдават зрелището. Аврелий гледаше спокоен какво му се готви: нито краката, нито ръцете му трепереха, по лицето му нито за миг не се изписа страх; дори му беше под достойнството да се хване за дървените решетки, за да си вдъхне повече кураж. Но понеже мъчителите му не искаха той да се задуши от дима или да изгори твърде бързо, ако огънят се разпали, те скоро потушиха пламъците и като промушиха един кол в клетката, започнаха да я въртят и изпекоха Аврелий жив. Дори и това изпитание се оказа лесно за мъж като него. Макар и сам сред врагове, той успя да положи нечовешки усилия и нито веднъж не се сгърчи от болка, нито веднъж не помръдна, нито веднъж не извика. Умря като истински римски благородник, който с поведението си трябва да даде на германите да разберат веднъж завинаги с какви хора си имат работа; само Рим можеше да отгледа чеда като него.

В продължение на още два дни германите се въртяха около завзетия лагер на римската конница, сетне продължиха похода си на юг. Както преди, така и сега малко ги беше грижа да следват някакъв определен тактически план. Когато се изравниха с Цепионовия лагер, те не благоволиха да се спрат, ами продължиха нататък, заобикаляйки го отдалеч. Ужасени, войниците на Цепион се опитваха да преброят враговете си, но скоро трябваше да се откажат от това си намерение — германите бяха просто безчет. Някои решиха да захвърлят оръжията си и да се прехвърлят през реката на сигурния й десен бряг. Но това беше един краен изход, който Цепион имаше намерение да запази единствено за себе си; той изгори всичките си лодки, освен една, сложи засилена охрана покрай брега на реката и наказа със смърт всички онези, които се бяха опитали да дезертират. Изгубили се сред безкрайното море на германската войска, петдесет и петте хиляди римляни — въоръжени или невъоръжени — в лагера на Цепион можеха само да изгледат как човешкият поток ги отминава, с надеждата да не се обърне към тях.

На шестия ден от октомври германите стигнаха лагера на Малий Максим, който предпочете да изведе войските си от там, преди да е станало твърде късно. Десетте легиона се строиха в боен ред и излязоха да заемат полето, северно от лагера, преди германите, които вече се виждаха в далечината, да го обградят от всички страни. Цялата армия на Малий Максим се нареди по ивицата между реката и първите възвишения, които на сто — сто и петдесет километра по на изток щяха да прераснат в могъщите склонове на Алпите. Легионите се наредиха един до друг по протежение на около шест километра. Това беше четвъртата много голяма грешка на Малий Максим: по този начин той не само обричаше армията си на обкръжение, защото не разполагаше с никаква конница, която да защищава десния му фланг, но и правеше уязвим дори центъра, защото армията на германите лесно щеше да пробие през изтънелите редици на легионите.

Консулът нямаше никаква вест за положението на север, за това, каква е била съдбата на Аврелий Скавър или Цепион, пък и вече не разполагаше с германските си преводачи, които можеха да се използват в случая за шпиони — малцината, знаещи този език, бяха изпратени при Аврелий. Единственото, което му оставаше, бе да изчака германите да приближат.

Както можеше да се очаква, главнокомандващият зае най-високата кула на укрепения лагер, откъдето да наблюдава бойните действия. Под самата кула стояха на конете си всички членове на личния му щаб, които трябваше да предават заповедите му от част на част; в състава на личния щаб на консула влизаха двамата му синове, както и синът на Прасчо Метел Нумидик Прасчо Младши. Навярно защото Малий Максим смяташе марсийския легион на Квинт Попедий Силон за най-добре обучен и дисциплиниран — а може би защото римляните продължаваха да гледат на италийските си съюзници като на по-евтина стока, която няма защо да се пази, — беше го сложил най-вдясно, незащитен от каквато и да е конница. До него беше един от шестте римски легиона, сформирани по-рано през годината, командван от Марк Ливий Друз, който имаше за своя дясна ръка Квинт Серторий. След тях идваха самнитите, последвани от още един римски легион от по-рано сформираните. Колкото повече се доближаваха до реката, толкова очевидна ставаше липсата на опит на войниците, така че най-недисциплинирани римски части трябваше да разчитат най-вече на закрилата на реката и на по-големия брой военни трибуни, които да поддържат бойния им дух. До самия бряг беше строен легионът на Цепион Младши, който се състоеше изцяло от младоци; вдясно от тях бяха младоците на Секст Цезар.

Този път обаче германите явно бяха решили да съгласуват действията си, защото на същия този шести ден от октомври, два часа след изгрев-слънце, те удариха едновременно срещу лагера на Цепион и срещу предните редици на Малий Максимовата армия.

Петдесет и пет хилядната войска на Цепион беше избита за кратко време — германите атакуваха трите стени на лагера (вместо четвърта тилът му пазеше реката) и нахлуха като вълна, така че скоро човек нямаше накъде да се обърне; в суматохата и блъсканицата ранените бяха прегазвани заедно с убитите. Самият Цепион обаче не чака дълго време. Още щом си даде сметка, че няма надежда ограничените му сили да спрат напора на германите, той забърза към реката, качи се на единствената здрава лодка и заедно с гребците си се насочи възможно най-бързо към западния бряг на Родан, където щеше да се чувства в безопасност. Шепа от изоставените от своя началник легионери се опитаха да последват примера му, но германите ги притискаха от всички страни, размахваха мечове и брадви над главите им, така че римляните дори нямаха време да свалят десеткилограмовите си брони и ризници всички онези, които все пак се хвърлиха във водата с надеждата да се доберат с плуване до отсрещния бряг, се издавиха. Може да се каже, че Цепион и скромният екипаж на лодката му бяха единствените оцелели.

Малий Максим се представи, ако не друго, то поне по-достойно. Сражавайки се смело с исполините насреща си, марсите се оставиха да бъдат избити до последния човек, а примера им последваха и римляните от легиона на Друз. Силон беше ранен в гърдите, а Друз падна в безсъзнание, щом нечия дръжка на меч го удари по главата, скоро след като легионът му влезе в сражение. Квинт Серторий се опитваше, яхнал кон, да събере и престрои войниците, но каквото и да правеха, на римляните не им беше по силите да спрат германската атака. В мига, в който първата редица на варварите паднеше под ударите на легионерите, на нейно място идваше втора — и така до безкрай. Серторий също беше повален на земята, ранен в бедрото, там, където нервите на крака му са най-уязвими; това, че вражето копие прониза плътта му точно между нервните възли и се спря на сантиметър от бедрената артерия, беше просто късмет.

Легионите, които се бяха строили най-близко до реката, скоро решиха, че единственото спасение е да я преплуват, затова започнаха да свалят тежките си доспехи и да се хвърлят във водите на Родан. Самият Цепион Младши беше сред първите да се възползват от предоставилия им се шанс. Секст Цезар обаче в желанието си да спре легиона си в отстъплението му беше съсечен в левия хълбок от собствените си войници и се изгуби сред тълпите на бягащите.

Въпреки протестите на Кота шестимата сенатори бяха прехвърлени на западния бряг още преди да започне битката; Малий Максим беше настоял те в качеството си на цивилни наблюдатели да стоят далеч от бойните действия и само да гледат какво предстои да се случи.

— Ако ни разбият, вие трябва да останете живи, за да отнесете новината на римския Сенат и народ.

Римляните винаги гледаха да помилват живота на победените на бойното поле — всички оцелели пленници щяха да се котират добре на пазара за роби, където винаги се търсеха здравеняци — я да работят на полето, я да копаят в мините, я да носят товари на кейовете или по строителните площадки. Но нито келтите, нито германите имаха навика да постъпват по същия начин, защото винаги предпочитаха да заробват само онези, които говореха езика им, при това и от тях отбираха само малка част, колкото им трябват за скромните и непроизводителни стопанства.

Така че след час неравен бой, в който римляните бяха безславно изклани, а германите се превърнаха в пълни господари на бойното поле, победителите се заеха да обикалят бойното поле и да търсят оцелели, които трябва да бъдат доубити. За щастие и тук те се проявяваха твърде недисциплинирани и невнимателни, така че поне неколцина от двадесет и четиримата военни трибуни успяха да се спасят след катастрофалното поражение. Друз беше изпаднал в пълно безсъзнание и всички германи, които се навеждаха над него да видят дава ли признаци на живот, единодушно го признаха за мъртъв. Квинт Попедий Силон пък беше затиснат под телата на неколцина свои войници-марси и шетащите насам-натам убийци не можеха да го различат между кървищата. Квинт Серторий, който заради тежката рана в крака си не можеше да помръдне от мястото си, предпочете да се престори на умрял, а Секст Цезар хриптеше толкова болезнено и лицето му беше толкова посиняло, че никой от германите не благоволи да го довърши — падаше му се на проклетия римлянин: нека се дави в собствената си кръв.

Двамата синове на Малий Максим бяха загинали в боя, докато препускаха насам-натам, за да съобщават безполезните заповеди на баща си, но синът на Метел Нумидик Прасчо Младши се оказа надарен с по-трезво мислене. Щом видя, че битката предстои да бъде загубена, той подбра изпадналия в паника консул и още неколцина от помощниците му, заведе ги до реката под прикритието на лагерната палисада и ги качи на някаква лодка. Не може да се каже, че действията му са били подбудени изключително от инстинкта му за самосъхранение, защото не му липсваше смелост; просто бе предпочел да използва тази си смелост и решителност, за да спаси живота на началника си.

Към петия час от деня битката вече беше свършила. Но ето, че германите отново се обърнаха на север и възможно най-бързо изминаха обратно петдесетте километра, които ги отделяха от хилядите им волски коли обоз, оставени около лагера на убития Аврелий. В лагера на Малий Максим, а и в този на Цепион варварите се бяха натъкнали на безценни находки: огромни количества зърно и към тях прибавени всевъзможни други храни, без да се броят големият брой товарни коли и добитък, с чиято помощ победителите можеха спокойно да отнесат плячката. Иначе останалото: злато, пари, дрехи, дори оръжията и доспехите, не ги привличаха ни най-малко. Единствено несметните купища провизии на Малий Максимовите и Цепионовите легиони ги вълнуваха, и то много. Така че в превзетите лагери не беше забравено нито едно парче пушено месо, нито едно гърне мед, нито една от стотиците амфори с вино.

На един от германските преводачи, пленен от сънародниците си след падането на лагера на Аврелий и след това върнат сред своите съплеменници-кимври, му трябваха само няколко часа, за да си даде сметка, че вече е живял твърде дълго сред римляните и отдавна е забравил варварския начин на живот. Затова издебна удобен момент, когато никой не го гледаше, открадна си кон и в галоп се насочи към Араузио на юг. Нарочно предпочете да се движи най-далеч от брега на реката, за да не гледа жалките останки от римската армия, тъй като знаеше, че скоро труповете ще започнат да се разлагат.

На деветия ден от октомври, три дни след сражението, германецът излезе на главната улица в преуспяващия град и се загледа няма ли да види някого, на когото да съобщи новината. Уви, нямаше жива душа. Изглежда, цялото население бе напуснало панически града, преди да са дошли германите. Но ето, че в другия край на главната улица, където беше вилата на най-важната личност в Араузио — разбира се, римски гражданин, — се забелязаха признаци на оживление.

Най-важната личност в Араузио беше местният галски първенец Марк Антоний Меминий, приел това римско име в чест на един от фамилията на Марк Антониите, който седемнайсет години по-рано му бе издействал жадуваното римско гражданство като награда за услугите, които галът бе направил на армията на Гней Домиций Ахенобарб. Въодушевен от оказаната му чест и лично подпомогнат от патрона си Марк Антоний, местният големец си беше извоювал търговски концесии из цяла Трансалпийска Галия и водеше голяма част от търговията на провинцията с Римска Италия. Не ще и дума, че благодарение на това Марк Антоний Меминий беше познал голямо благополучие. В момента беше и най-висшият римски магистрат в града и в продължение на няколко дни се бе опитвал да убеди съгражданите си да останат по домовете си поне докато се разбере какъв е изходът от битката на север от Араузио. Макар и тези му опити да се бяха оказали неуспешни, той самият бе предпочел да остане у дома си, без да забравя, разбира се, предвидливо да повери децата си на грижата на педагога им, да зарови златото си и да прикрие входа към избата си с тежка каменна плоча. Жена му беше заявила, че иска да бъде с мъжа си, вместо да бяга с децата си, така че двамата, заедно с шепа предани роби, бяха единствените жители на Араузио, останали да треперят у дома си, вслушвайки се в злокобната какофония, която се носеше откъм близкия римски лагер. Какофония, която продължи твърде кратко, за да не ги изпълни с ужас.

След като цял ден в града не се появи никой, римлянин или германец, Меминий прати един от робите си да разбере какво точно се е случило и все още се опитваше да се съвземе от преживяния шок след завръщането му, когато в града пристигнаха няколко висши римски офицери, спасили кожата си с паническо бягство. Ставаше дума за Гней Малий Максим и още шепа негови приближени, които се държаха повече като животни, водени на заколение, отколкото като достойни държавни мъже; това впечатление у Меминий само се допълни от поведението на сина на Метел Нумидик, който през цялото време се навърташе около тях като някое овчарско куче, натоварено да пази стадото. Меминий и жена му излязоха лично да посрещнат спасилите се от клането и да ги заведат във вилата си, където им поднесоха храна и вино и се опитаха да разберат от несвързаните им приказки какво точно се е случило. Но опитите им да изкопчат нещо от гостите се оказаха напразни; единственият от офицерите, който не си беше изгубил съвсем ума, сиреч Прасчо Младши, за няколко часа беше развил жесток говорен дефект и с мъка свързваше две думи в изречение, а самият Меминий и жена му слабо говореха латински и не разбираха думичка гръцки.

В следващите два дни до Араузио се дотътриха още римляни, малко на брой, при това все офицери. Един центурион успя да съобщи, че на западния бряг на реката са се скрили няколко хиляди оцелели войници, които сега блуждаели като духове из горите. Последен пристигна Цепион, придружен от сина си Цепион Младши, на когото се беше натъкнал при лутанията си по западния бряг на Родан. Когато обаче Цепион разбра, че в къщата на Меминий се е приютил консулът Малий Максим, той отказа да остане и час в града и като взе сина си със себе си, потегли направо към Рим. Меминий му даде две двуколки, теглени от по четири мулета, храна и кочияши, и го изпрати по живо по здраво.

В продължение на два дни Малий Максим беше изпаднал в пълно умопомрачение заради гибелта на двамата си сина, та чак на третия се сети да попита къде са шестимата сенатори; дотогава Меминий не беше и чувал за тях, но когато Малий Максим настоя да се организира издирването им, Меминий открито отказа, страхувайки се хората му да не се сблъскат с германи, ако се покажат на бойното поле. Единственото, което го занимаваше в момента, бе как най-бързо да приготви себе си, жена си и неколцината си неканени гости за скорошно отпътуване по следите на съгражданите му.

Ето какво беше положението, когато в Араузио пристигна германският преводач. Първата му работа, разбира се, бе да се отбие у Марк Меминий, комуто беше нужен само един поглед да разбере, че непознатият носи важни новини. За нещастие обаче и двамата говореха твърде развален латински, та не можеха да се разберат, а на Меминий дори не му мина през ума да представи новодошлия на консула Малий Максим. Вместо това го настани в къщата си и го помоли да изчака да се появи човек, който хем да му разбира езика, хем да не си е изгубил напълно ума като всички онези, които беше приемал в последните два дни.

Още щом се разбра, че след победата си германите се обръщат на север, шестимата сенатори начело с Кота се прехвърлиха отново на източния бряг на Родан и се заеха да претърсват бойното поле за оцелели. Заедно с ликторите и робите си те наброяваха всичко на всичко двадесет и девет души и живееха под постоянната заплаха отнякъде да се появят отново германите и да ги избият. А колкото и да се надяваха, отникъде не им дойдоха на помощ.

Друз си възвърна съзнанието чак по здрач, цяла нощ не можа да помръдне от мястото си и едва на другата сутрин намери достатъчно сили да изпълзи изпод труповете и да потърси вода; реката беше на почти пет километра от мястото, където бе лежал в безсъзнание, лагерът — също, така че му дойде единствената мисъл да тръгне в обратната посока, сиреч на изток, с надеждата някъде из близките възвишения да се натъкне на поточе. Едва направил няколко крачки, видя пред себе си Квинт Серторий, който му махаше с ръка.

— Не мога да се мръдна — обясни му Серторий, облизвайки с език пресъхналите си устни. — Изобщо не си чувствам крака. Чакам някой да ми помогне. Или да ме доубие.

— Умирам от жажда — отговори му Друз. — Да намеря вода, пък ще се върна при теб.

Навсякъде се виждаха трупове; цялото поле до хоризонта беше осеяно с мъртъвци, но скоро Друз ги остави зад гърба си, защото вървеше в посока, отдалечаваща го от реката. Като истински смелчага той се беше сражавал на предните линии, а след изпадането му в безсъзнание никой от другарите му не бе успял да се придвижи пък макар и с педя напред — всички бяха падали един след друг, оттегляйки се назад. Подобно на началника си и Квинт Серторий се беше сражавал в най-първата редица; ако се беше строполил някъде сред купищата римски трупове, Друз никога нямаше да го различи сред мъртвите.

Атическият му шлем отдавна беше паднал в праха и сега той вървеше гологлав; отнякъде подухна вятър и кичур от косата му увисна над огромната цицина над дясното му око. Мястото беше толкова силно подуто, кожата се беше опънала до такава степен и под нея се беше образувал такъв голям кръвоизлив, че само един лек допир с няколко косъма и Марк Ливий се запревива в истинска агония.

Но волята за живот у всекиго е по-силна и от най-жестоката болка. Друз се изправи отново на крака и без да възпира сълзите си, продължи да върви на изток. В един миг дори се сети, че не е взел съд, в който да налее вода, а освен Серторий сигурно имаше още много ранени, които се надяваха да наквасят устните си. Пъшкайки отчаяно заради адската болка, в главата си при навеждането, Друз прибра шлемовете на двама убити марси и като ги хвана за подбрадниците им, продължи нататък.

Изведнъж насред труповете на изкланите марси се показа някакво магаре, носещо мех с вода върху гърба си. Животното жално се оглеждаше, дългите му мигли тъжно потрепваха, но юздите му се бяха омотали около ръката на някакъв мъртвец, затиснат от телата на други нещастници, и то не можеше да помръдне. Беше се опитвало напразно да се освободи, но така само беше стегнало още повече въжето около врата си сега едва дишаше, а между ремъците се подаваше посинялата му и издута почти до пръсване кожа. Друз извади бойната си кама, която стоеше на колана му, сряза въжето точно над вдървената ръка на убития, сетне върза магарето за колана си, да не избяга, и грабна с две ръце меха с вода. Животното беше толкова щастливо, че сред купищата мъртъвци го беше открил жив човек, че дори не понечи да се освободи, ами търпеливо изчака Друз да утоли изгарящата го жажда и след това послушно го последва между труповете.

Някъде по пътя си към Квинт Серторий Друз и добичето се натъкнаха на куп безжизнени тела, изпопадали едно върху друго, между които отчаяно мърдаха нечии крака. Надавайки ревове от болка, на които магарето пригласяше с мощния си глас, Друз се зае да издърпва един по един убитите, и скоро видя главата на марсийския офицер. В дясната си част бронзовата му броня беше разсечена по цялата си дължина, виждаше се зейналата рана на гърдите му, от която слузеше лимфа вместо кръв.

Внимавайки да не му причини болка, Друз се зае да го измъква и след известно време успя благополучно да го положи върху тревата встрани от купчината трупове. След това напипа ремъците под лявата му мишница, свързващи предната и задната част на бронята, и започна да ги развързва. Раненият държеше очите си затворени, но се усещаше как пулсът му бие ускорено. Обаче щом Друз вдигна бронята от гърдите и корема му, непознатият не се сдържа и болезнено изстена, сетне кресна на чист латински:

— Внимавай бе!

Друз се спря за миг, но скоро се захвана да разкопчава и кожената дреха под бронята.

— Спокойно, глупак такъв! — сгълчи той ранения. — Опитвам се да ти помогна. Искаш ли вода?

— Вода… — отвърна му марсиецът.

Друз наля от скъпоценната течност в попадналия му под ръка шлем и го подаде на ранения. Чак тогава онзи отвори жълто-зеленикавите си очи, които според римлянина приличаха повече на змийски, отколкото на човешки. За марсите се знаеше, че почитат змиите, че танцуват с тях, учат се да ги хипнотизират и дори ги целували в устата. Като гледаше очите на ранения пред себе си, Друз си каза, че нищо чудно всички тези легенди да се окажат истина.

— Квинт Попедий Силон — промълви марсиецът. — Някакъв гаден ируматор, осем стъпки висок, ме изненада отзад — затвори той отново очите си; по окървавените му страни се изтърколиха две сълзи. — Хората ми… всички са мъртви, нали?

— Страхувам се, че да — рече му тихичко Друз. — Както и моите… Както и всички, ако не ме лъжат очите. Казвам се Марк Ливий Друз. А сега стискай със зъби, защото ще ти сваля кожената дреха.

Благодарение на вълнената туника, която мечът на германеца буквално бе напъхал в раната, кръвотечението беше спряло от само себе си; Друз усещаше как между пръстите му пукат счупени ребра, но бронята, твърдата кожа под нея и гръдният кош на пострадалия бяха спрели навреме острието и то не бе засегнало никой по-важен орган.

— Ще живееш — опита се да успокои марсиеца Друз. — Ако те подхвана, дали ще можеш да се изправиш? Малко по-нататък ме чака един другар от легиона. Ще трябва да те оставя тук сам и ти да дойдеш при нас, когато можеш, или още сега да те вдигна и да те взема със себе си.

Поради вятъра още един кичур коса падна върху болезнената цицина и Друз не се стърпя и пак извика.

Квинт Попедий Силон се замисли как ще е най-добре да постъпи.

— В състоянието, в което съм, не можеш да направиш нищо повече за мен. Виж дали ще намериш някъде камата ми. Ще отрежа парче от туниката си и ще се помъча да превържа раната си. В този вонящ Тартар не мога да й позволя отново да закърви.

Друз му подаде камата и понечи да се отдалечи.

— Къде ще те намеря? — подвикна подире му Силон.

— Все нататък, където е моят легион — отговори му Друз.

Серторий все още беше в съзнание. Отпи от водата и с известни усилия успя да седне. От тримата със Силон той беше пострадал най-много и беше явно, че без помощта на марсиеца Друз няма да може сам да го повдигне. Докато чакаха, Друз се облегна върху труповете край Серторий и си почина. Силон се появи чак след час. Слънцето вече се беше вдигнало високо в небето и напичаше полето.

— Двамата с теб ще трябва да отнесем Квинт Серторий по-далеч от мъртвите, за да предпазим, доколкото можем крака му от инфекция — обясни Силон. — Предлагам да му потърсим някое сенчесто местенце и да видим дали няма да открием още живи воини.

Цялата тази работа им отне много време, защото никой от тримата не можеше да се движи, без постоянно да се спира заради болката. Най-накрая Серторий беше оставен встрани от полесражението, където можеше да се чувства сравнително удобно, а Друз и Силон се захванаха да претърсват полето за други оцелели. Само след няколко минути на Друз му призля от гледката на толкова мъртъвци, пък и вонята ставаше все по-нетърпима. Той се сви на кълбо, смъкна се на колене в праха и крещейки от болка заради подутата си глава, изповръща цялото съдържание на стомаха си. Силон, който се беше посъвзел донякъде, клекна до другаря си, за да направи същото, а магарето търпеливо ги изчака.

Силон се наведе над Друз и внимателно прегледа главата му.

— Ако мислиш, че ще понесеш болката, Марк Ливий — изсумтя той, — мисля, че мога да ти помогна. Ще разрежа с ножа си кожата при подутото място и ще изпусна малко от насъбралата се кръв. Съгласен ли си да опитам?

— Ако ще и срещу лернейската хидра бих излязъл, само и само да ми се махне това чудо от главата! — задъхваше се от болка Друз.

Преди да натисне с острието на ножа си цицината, Силон първо промърмори под носа си някакво заклинание на език, за който Друз можеше да каже само, че е много древен. Във всеки случай, доколкото познаваше езиците в Италия, това не беше оскански. Изведнъж му мина през ума, че марсиецът повтаря някаква молитва към змиите, и колкото странно да изглежда, Друз се почувства обнадежден, сякаш нечия могъща сила щеше да му помогне.

Още при първия допир с ножа римлянинът се строполи на земята в безсъзнание. В това време Силон изстиска с ръце колкото можа кръв и лимфа от подутото място и като отряза парче плат от туниката на Друз, избърса лицето му. След това си отряза още едно парче за самия себе си и превърза отново раната си. След миг Друз се раздвижи и отвори очи.

— По-добре ли е така? — попита го Силон.

— Много по-добре — отвърна той.

— Ако те превържа, ще те заболи повече, затова вземи този парцал и го използвай да се бършеш, ако кръвта започне да те заслепява. Рано или късно ще престане да тече. — Силон погледна нагоре към безжалостното слънце. — Трябва да се преместим на сянка, иначе жегата ще ни убие. А това означава, че и младият Серторий ще си отиде от този свят, без никой да му помогне — рече той и скочи на крака.

Колкото повече се приближаваха до реката, толкова по-често забелязваха около себе си признаци на живот; измежду мъртъвците се носеха викове за помощ, стенания, усещаше се как оцелелите се мъчат да се освободят от затискащите ги трупове.

— Това е обида в лицето на боговете — мрачно отбеляза Силон. — Никога досега една битка не се е водила толкова бездарно. Та ние бяхме направо екзекутирани! Проклет да е Гней Малий Максим! Нека Голямата змия на светлината да задуши завинаги Гней Малий Максим в неговите сънища!

— Съгласен съм, това беше същинска катастрофа. Бяхме лошо командвани, като войските на Касий при Бурдигала. Но вината трябва да се разпредели по равно, Квинт Попедий. Ако Гней Малий е виновен, какво да кажем тогава за Квинт Сервилий Цепион?

Колко му струваше само да изрече тези думи! Та това беше тъстът му.

— Цепион ли? Че какво общо има той с разгрома ни? — учуди се Силон.

Болките в главата на Друз утихваха и той вече можеше да я движи значително по-лесно.

— Ама ти не знаеш ли? — на свой ред се изненада той.

— Какво може да знае един италиец за решенията на римското командване? — изплю се презрително Силон на земята. — Ние, италийците, идваме тук само да се бием. Никой не ни казва как да се бием, Марк Ливий.

— Е, да знаеш, че откакто пристигна тук от Нарбон, Квинт Сервилий през цялото време отказваше да сътрудничи с Гней Малий. — Друз чак потръпна при тези си думи. — Казваше, че не можел да получава заповеди от някакъв си нов човек.

Силон го изгледа с широко отворените си жълтеникави очи.

— Искаш да кажеш, че Гней Малий е искал Квинт Сервилий да се присъедини към нас в този лагер?

— Разбира се! За същото настояваха и шестимата сенатори, дошли специално от Рим. Но Квинт Сервилий упорито отказваше да предаде командването на нов човек.

— Искаш да кажеш, че Квинт Сервилий е бил онзи, който раздели двете ни армии? — Мъжът като че ли не вярваше на ушите си.

— Точно така, Квинт Сервилий — трябваше да намери отдушник на болката си Друз. — Той е мой тъст и аз съм женен за единствената му дъщеря. Кажи ми сега къде да се дяна? Синът му е най-добрият ми приятел, при това е женен за родната ми сестра. И той също се е сражавал днес под командването на Гней Малий… Навярно е загинал. — По лицето на Друз се застичаха сълзи, които изглеждаха червени заради кръвта. — Това е то, Квинт Попедий, пуста гордост! Глупава, безполезна гордост!

Силон се спря насред полето.

— Излиза, че шест хиляди марси-войници и две хиляди марси в обоза са загинали вчера на това поле само защото някакъв тъп римски патриций не е можел да се спогоди с някакъв тъп римски плебей? — съскаше Силон, а цялото му тяло трепереше от безсилен гняв. — Нека Голямата змия на светлината ги преследва и двамата!

— Някои от войниците ти може да са живи — опита се Друз да успокои другаря си, не толкова да оправдае началниците, колкото да му вдъхне известна надежда. На Силон започваше да му харесва. А и той самият все повече се изгубваше в болката, която го разяждаше отвсякъде — болка, нямаща нищо общо с раната на главата му, но затова пък много по-трудно излечима. Той, Марк Ливий Друз, който допреди броени дни не си беше давал изобщо сметка за нещата от живота, сега плачеше от срам при мисълта, че Рим се управлява от хора, способни да причинят толкова много болка единствено в името на класовата си принадлежност.

— Не, всички са мъртви — поклати глава Силон. — Защо, мислиш, се забавих толкова, докато ме чакахте с Квинт Серторий? Обикалях войниците си. Мъртви. Всички са мъртви!

— Моите също — не можеше да спре сълзите си Друз. — Ние с вас понесохме цялата тежест на атаката им върху себе си. А нямаше нито един конник, който да ни защити.

Скоро след това двамата ранени забелязаха в далечината групичката на сенаторите и извикаха за помощ.

Марк Аврелий Кота лично откара оцелелите трибуни в Араузио, вървейки пеша подир волската кола, което при скоростта, с която се движеше каруцата, се оказваше много по-практично и приятно. Петимата му колеги бяха останали на бойното поле да се погрижат за ранените. С цената на големи усилия Марк Антоний Меминий беше убедил някои от местните гали, които живееха в отдалечените си стопанства около Араузио, да отидат на бойното поле и да видят не могат ли да помогнат с нещо.

— Но вече е третият ден от битката — говореше Кота на Меминий, щом като пристигна във вилата на местния управител, — и все някак трябва да се погрижим за умрелите.

— Всички жители на града се изселиха, а фермерите наоколо са убедени, че рано или късно германите ще се върнат — нямаш представа колко дълго трябваше да ги увещавам да пратят някого да ви помогне — обясняваше Меминий.

— Не знам къде са германите — рече Кота, — нито имам представа защо се обърнаха отново на север. Но вече цял ден не съм видял никакви признаци, че са наоколо. За нещастие няма кого да пратя на разузнаване, всички хора, с които разполагам, са ми нужни да претърсваме бойното поле.

— А! — Плесна се по челото Меминий. — Като каза „разузнаване“, та се сещам нещо. Преди около четири часа при мен дойде някакъв непознат. Доколкото можах да разбера, бил един от германските ви преводачи, прикрепени към конницата. Говори латински, но акцентът му е неразбираем за човек като мен. Би ли се срещнал с него? Може би ще се съгласи да разузнава за вас?

Кота веднага прати да повикат германеца, а това, което научи от него, промени всичко.

— Между тях избухна жесток спор, съветът на тановете се разпадна, и всеки от трите народа тръгна по свой път — обясни накратко човекът.

— Искаш да кажеш, че тановете са се изпокарали? — попита Кота.

— Е, по-точно се скараха Тевтобод от тевтоните и Бойорикс от кимврите. Или поне от тях започна всичко — уточни преводачът. — Всички бойци се бяха върнали обратно при обоза и тановете се събраха да разпределят плячката. От трите лагера на римляните се беше събрало доста вино, така че всички в съвета се бяха изпонапили. Изведнъж Тевтобод заяви пред останалите, че докато яздел обратно към обоза, където го чакали жените и децата, му се явило знамение. Сам великият бог Зиу му се показал и го предупредил да не води народа си на юг в земите на римляните. Те щели да им нанесат жестоко поражение и всички тевтони — мъже, жени и деца, щели да бъдат избити, или продадени в робство. Затова сега Тевтобод настояваше да заобиколят земите на римляните и да се насочат към Испания през земите на галите. Но Бойорикс не искаше и да чуе. Той направо обвини Тевтобод, че е страхливец, и се зарече, че каквото ще да става, заедно с кимврите ще продължи на юг, през римските територии, независимо от решението на тевтоните.

— Сигурен ли си във всичко, което казваш? — изгледа го с недоверие Кота. — Ти самият откъде знаеш? Чул си слухове? Или си бил там?

— Слушах какво се приказва на съвета, домине.

— Защо си слушал? Как са те пуснали?

— Чаках да ме приберат при кимврите, защото съм един от тях. Но те всички бяха пияни, така че никой не ми обръщаше внимание. Не ми трябваше много време да установя, че нямам никакво желание да ставам пак германец, така че си казах: „Да разбера каквото мога и да се махам, докато е време.“

— Продължавай, слушам те! — подкани го Кота, който изгаряше от любопитство.

— Та така. Останалите танове също се включиха в спора и най-накрая Геторикс, който води всички маркомани, херуски и тигурини, предложи спорът да се разреши по най-лесния начин — сиреч да останат по земите на хедуите и амбарите. Но само неговите съплеменници бяха съгласни. Тевтонските танове застанаха на страната на Тевтобод, а кимврийските — на Бойорикс. Накрая съветът се разпадна, понеже и трите народа искаха различни неща. Тевтобод нареди на тевтоните си да се насочат към вътрешността на Галия и да заобиколят през земите на кардурците и петрокориите. Геторикс и неговите съплеменници ще останат сред хедуите и амбарите. А Бойорикс възнамерява да преведе хората си на другия бряг на Родан и да продължи към Испания, но без да минава през самата римска провинция, а по-скоро като следва границите й.

— Ето защо няма никакви следи от тях! — възкликна Кота.

— Да, домине. Нито едните, нито другите ще продължат на юг — обясни германецът.

Кота се върна при Марк Аврелий Меминий и му съобщи усмихнат радостната вест.

— Нека новината се разпространи възможно най-бързо, Марк Меминий! Защото трябва да се заловите с изгарянето на труповете — иначе разлагащите се тела ще отровят и заразят с всевъзможни болести както земята, така и водата ви. Мисля, че това ще е много по-страшно, при това сигурно бедствие за Араузио, отколкото една възможна среща с германите — намръщи се Кота и задъвка устната си. — А къде е Квинт Сервилий Цепион?

— На път към Рим, Марк Аврелий.

— Какво?

— Двамата със сина му тръгнаха за Рим, за да занесат възможно най-бързо новината — обясни му Меминий, който явно не разбираше къде е грешката.

— Разбира се, че така ще направят! — навъси се Кота. — По суша ли ще пътуват?

— Разбира се, Марк Аврелий. От собствената си конюшня им дадох две двуколки с мулета.

Кота стана от стола си. Вярно, че няколкото последни дни го бяха изтощили, но сега изведнъж бе усетил прилив на сили.

— Аз ще занеса в Рим новината за битката при Араузио — закани се той. — Ако трябва, ще ми пораснат криле, но ще стигна преди Квинт Сервилий! Кълна се пред боговете! Марк Меминий, ще ми дадеш най-добрия си кон. При изгрев-слънце потеглям.

Кота се втурна в галоп към Масилия, без да вземе никаква охрана със себе си. В Гланум смени веднъж коня си, в Аква Секстия — втори път. Само седем часа, след като беше напуснал Араузио, вече беше в Масилия. Голямото пристанище, основано от гърците преди векове, все още не беше чуло нищо за битката отпреди четири дни. Кота завари града, който като всички гръцки колонии блестеше чистота, в напрегнато очакване да научи какво става с германите.

След като помоли някакви минувачи да му покажат пътя към дома на етнарха, само за миг Кота се намери пред вратата й, нахълта вътре с типичната за всеки римски управник наглост и веднага мина по същество. Понеже Масилия се радваше на приятелски връзки с Рим, но не се подчиняваше на римска власт, той най-спокойно можеше да бъде изпъден, при това без право да се оплаква. Но, разбира се, подобно нещо нямаше да се случи, особено след като етанрхът и служителите му чуха какво има да им съобщи сенаторът.

— Искам да ми дадете най-бързия кораб в Масилия, с най-добрите моряци и най-добрите гребци — нареди той без заобикалки. — На кораба да няма никакъв товар, който да ни бави, а аз ще взема със себе си още два екипажа гребци, в случай, че ни се наложи да плаваме при насрещен вятър или насрещно течение. Защото имаш думата ми, етнарх Аристид, че ще стигна Рим до три дни най-късно, пък ако ще и да гребем през целия път! Няма да следваме крайбрежието, ще плаваме право към Остия, така че ще ми дадете и най-добрия навигатор в града. Кога е следващият прилив?

— Корабът ще бъде готов при изгрев-слънце, Марк Аврелий — увери го любезно етнархът. — Тъкмо тогава е и приливът — покашля се той, за да прикрие неудобството си. — А кой ще плаща?

„Това се вика грък от Масилия“ — помисли си Кота, но не го каза на глас.

— Напишете ми сметката. Ще плащат римският Сенат и народ.

Сметката беше изготвена. Кота погледна главозамайващата сума и не се сдържа.

— Та това си е живо кожодерство — обърна се той към Аристид, — особено когато ни предстои да се готвим за нова война с германите. Не можете ли да махнете някоя и друга драхма от сметката?

— Съгласен съм, че изглежда като кожодерство — ловко се измъкна етнархът, — но война или не, работата си е работа. Цената си остава, Марк Аврелий. Или си съгласен, или не си.

— Съгласен съм — нямаше какво да прави Кота.

Цепион и синът му не си направиха труда да посетят Масилия, защото за тях това би означавало излишно отклонение. А и Цепион знаеше по-добре от всеки, та нали беше прекарал цяла година като консул в Нарбон, без да се смята мандатът му на претор в Испания, че в Галския залив ветровете винаги духат в обратната на желаната от него посока. Затова щеше да хване удобния Домициев път, който послушно следваше долината на река Друенция, да прехвърли Алпите през прохода Монс Генава и веднъж озовал се в Италийска Галия, само да върви по Емилиевия и Фламиниевия път, и ще се озове в Рим. Ако имаше шанс да сменя животните си достатъчно често, нищо не му пречеше да изминава по сто — сто и двадесет километра на ден, а притежавайки проконсулски империум, на нито една крайпътна станция не можеха да му откажат. Като че ли всичко вървеше по мед и масло: с всеки изминат километър Цепион започваше да се чувства все по-уверен, че ще изпревари сенаторския куриер, който несъмнено бързаше по петите му да занесе новината за Араузио в Рим. Дори преходът му през Алпите се оказа толкова бърз, че воконтите, които имаха навика да дебнат непредпазливите римски пътници, идващи откъм Домициевия път, не можаха да реагират навреме и докато се наканят да устроят засада, колесниците на Цепион и сина му отдавна бяха профучали и вече дрънчаха по пътищата на Италийска Галия.

Когато стигна Ариминиум, при който свършваше Емилиевият път, Цепион си каза, че повече няма как да бъде изпреварен — благодарение на удобните пътища и винаги отпочинали мулета, които му се предоставяха като на висш римски управник, цялото разстояние от Араузио до Рим щеше да му отнеме не повече от седем дни. Лека-полека Квинт Сервилий започна да се отпуска. Вярно, че беше уморен, вярно, че главата го цепеше, но най-важното бе, че щеше да занесе в Рим своята версия за случилото се при Араузио пръв, а това означаваше, че девет десети от борбата е спечелена от него. Когато насреща му се показа Фанум Фортуне и двуколките завиха по Фламиниевия път, за да прехвърлят Апенините и се спуснат надолу по долината на Тибър, Цепион знаеше, че е победил в състезанието. А Рим нямаше как да не повярва на неговия разказ.

Но се оказа, че Фортуна си е харесала друг. Марк Аврелий Кота преплава Галския залив, отделящ Масилия от Остия, при ветрове, които или бяха попътни, или просто ги нямаше — най-доброто, като се има предвид, че географските особености на района предполагаха по-скоро обратното. Всеки път, щом ветровете утихнеха, на пейките за гребците сядаха отбор здравеняци, които под ударите на хортатора се залавяха за работата си. Личеше, че корабът е строен именно с мисълта да бъде бърз, а не както би се предполагало за един търговски съд — с по-голяма вместимост. Кота дори започна да подозира, че се вози на масилски боен кораб, нищо че масилиотите нямаха право да строят боен флот без съгласието на Рим. Имаше по петнайсет пейки за гребците от двете страни, над гнездата за греблата бяха издигнати странични палуби, които, защитени от вражите стрели с ред здрави щитове, се превръщаха в идеална площадка за ръкопашен бой. Освен това товарният кран в задната част на кораба изглеждаше странно. „Сигурно държат там катапулт“ — изтълкува тази особеност Кота. Пиратството си беше доходоносно занятие, особено когато можеш да кръстосваш цялото Вътрешно море.

Все пак Кота добре знаеше поговорката, че на харизан кон зъбите не се гледат, така че се правеше на ударен, докато слушаше капитана да му обяснява как корабът му бил приспособен за пътници и как страничните палуби били прекрасно място за разходка на пътниците, понеже условията в кабините били по-скоро примитивни. Преди да отплават, същият този капитан го беше убедил, че два допълнителни екипажа от гребци ще бъдат излишни, защото хората му били най-добрите в занаята си и само заместници щели да свършат работа. Самият Кота щеше да се увери, че са постъпили правилно, защото колкото по-малко хора се возеха на кораба, толкова по-малко щеше и да тежи той, а пък вятърът духаше достатъчно силно в правилната посока, за да позволи на гребците да си отпочиват между две затишия.

Корабът беше напуснал прекрасното пристанище на Масилия призори на единадесетия ден от октомври и хвърли котва в разнебитеното до немай-къде пристанище на Остия призори на деня преди октомврийските иди, сиреч точно три дни по-късно. Кота беше удържал на думата си. Само три часа по-късно той нахълта в дома на Публий Рутилий Руф, разблъска всички клиенти, събрали се да чакат в атрия, и без никакви церемонии влезе при консула.

— Вън! — посочи той вратата на седналия пред писалището човечец, който изхвърча, без да задава излишни въпроси, и остави мястото си свободно за уморения от дългия път сенатор.

До обяд Сенатът беше свикан на извънредно събрание в Курия Хостилия. По това време Цепион и синът му още се друсаха по Емилиевия път, макар и да им оставаше съвсем малко, преди да завият по Фламиниевия.

— Оставете вратите отворени — нареди Публий Рутилий Руф на главния писар. — Това е заседание, което народът трябва да изслуша. Държа всички изказвания да бъдат записани дума по дума в протоколите.

Като се има предвид колко изненадващо беше свикано заседанието, бяха дошли доста хора; защото поради неведомите пътища, по които се разпространяваха новините, вече цяла Италия беше чула мълвата за катастрофалното поражение от германите в Галия. Кладенецът на Комициите, намиращ се точно пред входа на Курия Хостилия, гъмжеше от народ; както и стълбите пред Сената и изобщо всички възвишения.

Спомняйки си добре писмата на Цепион, в които той протестираше срещу избирането на Малий Максим и заявяваше отказа си да му предаде върховното командване, назначените отци предусещаха, че се очертават препирни, та затова не ги свърташе на едно място. Дори неустрашимият Марк Емилий Скавър се чувстваше в чужди води, защото вече от седмици не беше получавал никакви новини за Квинт Сервилий Цепион. Затова, когато Рутилий Руф поиска вратите да останат отворени, Скавър дори не понечи да му възрази. Нито пък Метел Нумидик. Всички погледи бяха обърнати към Кота, комуто беше разрешено да седне на първия ред, в близост до подиума, върху който се бе настанил на своя куриатен стол шуреят му Рутилий Руф.

— Марк Аврелий Кота е пристигнал тази сутрин в Остия — обяви Рутилий Руф. — Преди три дни е бил още в Масилия, а предния ден — в Араузио, в близост, до което са били разположени нашите две армии. Давам думата на Марк Аврелий Кота и уведомявам колегите — сенатори, че заседанието ще бъде записано дума по дума в протоколите на Сената.

Разбира се, Кота бе намерил време да се изкъпе и преоблече, но по пребледнялото му лице и прегърбената му стойка, когато се надигна от мястото си, ясно личеше преумората от последната седмица.

— В деня преди октомврийските нони, уважаеми назначени отци, при Араузио се проведе генерално сражение — започна речта си той, без да има нужда дори да повишава тон, защото всички в залата си бяха глътнали езиците. — Германите унищожиха напълно войските ни. Осемдесет хиляди наши войници загинаха под мечовете им.

Никой не си позволи да се обади, да промърмори нещо, да направи излишен жест; в Сената беше настъпило мълчание, сякаш Кота говореше в Сибилската пещера в Кума.

— Като казвам осемдесет хиляди войници, не включвам в тях двадесет и четирите хиляди убити, принадлежащи към спомагателните отряди, нито конницата, избита до крак.

Гласът му беше равен и напълно лишен от чувство. Той продължи с подробен рапорт пред колегите си сенатори, какво точно се е случило при Араузио от мига, в който той и другите петима сенатски пратеници са се озовали на мястото на събитията. Говори им за безполезните пазарлъци с Цепион, за атмосферата на объркване и постоянна тревога в лагера на Малий Максим, подклаждана от упорството на Цепион, чиито привърженици, например в лицето на Цепионовия син, имало дори сред офицерите в щаба на консула; за умишленото откъсване на конницата и на бившия консул Марк Аврелий Скавър, който бил лишен по този начин от възможността да помогне с нещо на главните сили.

— Пет хиляди души конница, да не говорим за обслужващия ги персонал, както и всички животни в лагера на Аврелий, са били избити. Самият легат Марк Аврелий Скавър е бил заловен в плен от германите, които са се гаврили с него за назидание на враговете. Изгорили го жив, уважаеми назначени отци. От очевидец научих, че Аврелий е умрял по изключително достоен начин.

Мнозина от сенаторите с пепеляви лица слушаха трагичните вести: повечето все имаха по някой син, брат или братовчед сред загиналите от едната или другата армия; мъже плачеха тихомълком, заровили глави в полите на тогите си или скрили очи в шепи. Един-единствен Скавър Принцепс Сенатус оставаше наглед невъзмутим, с присвита уста и две огненочервени петънца по бузите си.

— Всички, които сте се събрали сега в тази зала, имате своя дял от вината за това поражение — говореше Кота. — В състава на сенатската делегация нямаше нито един консуларен сенатор, а аз — обикновен бивш претор — бях единственият куриатен магистрат сред шестимата малоумници, които биха толкова път за тоя, дето духа. Защото естествено, че Квинт Сервилий Цепион щеше да откаже да разговаря с нас като с равни — та кои сме ние да се сравняваме с него, патриция и проконсула! Вместо това постоянно ни беше натяквано, че сме хора без значение, без политически авторитет — недвусмислен знак, че Сенатът стои срещу законно избрания консул Гней Малий Максим. И Квинт Сервилий имаше всички основания да се държи по този безотговорен начин, уважаеми назначени отци! Ако наистина възнамерявахте да сложите край на неговото неподчинение, делегацията щеше ли да се състои от бивши консули? Но не го сторихте. Съвсем умишлено пратихте петима педарии и един бивш претор да се разправят с един от най-самонадеяните членове на Сената, човек, който едновременно заема високо положение в обществото и се възползва от всеки предоставил му се случай да го натяква на околните!

Никой не посмя да надигне глава; дори все повече и повече бяха сенаторите, които жално хлипаха и си мечтаеха земята да ги погълне. Но Скавър Принцепс Сенатус нямаше да се остави толкова лесно. Продължаваше да седи гордо изпъчен на стола си и нито за миг гневният му поглед не се откъсна от лицето на Кота.

— Конфликтът между Квинт Сервилий Цепион и Гней Малий Максим съвсем естествено доведе до обезсилването на техните армии. Вместо здрава войскова част от седемнайсет легиона, подкрепени от пет хиляди души конница, ние разполагахме с две напълно откъснати една от друга армии, от които тъкмо по-малобройната стоеше под носа на германите, и отделно цялата конница, обречена на пълно унищожение. Квинт Сервилий Цепион лично ми заяви, че нямало да позволи на някой си Малий Максим да се намесва в неговата битка.

Кота си пое дълбоко въздух, при което се задави толкова силно, че чак Рутилий Руф подскочи на стола си. Но не и Скавър. Метел Нумидик най-сетне се престраши да повдигне глава и да покаже каменното си лице.

— Но дори ако оставим настрана конфликта между двамата пълководци, истината, уважаеми назначени отци, е, че нито Квинт Сервилий Цепион, нито Гней Малий притежаваха нужния талант, за да спечелят това сражение срещу германите! И все пак от двамата злополучни консул и проконсул, без никакво съмнение Квинт Сервилий е този, който трябва да поеме по-голямата част от вината. Защото той се оказа също толкова неспособен като Гней Малий, но за разлика от него престъпи римските закони. Постави се по-високо от закона, позволи си дързостта да покаже пред всички, че смята законите да важат единствено за по-простосмъртните от него! Един истински римлянин, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — обърна се Кота директно към сенатския първенец, — винаги смята закона за най-висша истина, но пред закона не съществува никакво обществено разделение, а само една сложна система, създадена единствено в името на това никой римлянин да не се смята за по-висш от съгражданите си. Квинт Сервилий Цепион се опита да се държи като Пръв сред римляните, но според закона Пръв сред римляните не може да има! Ето защо открито заявявам пред всички вас, че докато Гней Малий просто се е проявил като един напълно некадърен пълководец, то Квинт Сервилий, доказвайки същото за себе си, едновременно с това престъпи римските закони.

И този път никой от сенаторите не се осмели да му възрази. Кота въздъхна.

— Араузио е много по-тежко поражение за нас от битката при Кана, колеги — сенатори. Цветът на нашата армия загина. Твърдя го, защото присъствах и лично наблюдавах сражението. Предполагаме, че около тринадесет хиляди римски войници са оцелели след битката — най-вече новобранци, които предпочетоха да отстъпят безразборно, да захвърлят оръжията и доспехите си на бойното поле и да потърсят спасение във водите на Родан. Те все още се скитат безцелно някъде на запад от реката, но от това, което ми беше доложено, преди да тръгна за насам, научавам, че всички са толкова наплашени от германите, че по-скоро биха се скрили в миша дупка, отколкото да се оставят отново да бъдат записани в армията и изправени срещу варварите. В опита си да възпре бягащите, трибунът Секст Юлий Цезар е бил съсечен от собствените си войници. За щастие е оживял — аз лично го открих сред труповете на бойното поле; германите го помислили за мъртъв и не го довършили. Моите спътници и аз — общо двадесет и девет души с робите — бяхме единствените хора, намерили се да помогнат на ранените, а в продължение на почти три дни никой не ни се притече на помощ на нас самите. Въпреки че голяма част от ранените вече не бяха между живите, когато ние стъпихме на бойното поле, мнозина можеха да бъдат спасени, ако се бяха намерили достойни мъже да ги измъкнат изпод разлагащите се трупове.

Колкото и да си налагаше железен самоконтрол, при тези думи Метел Нумидик неволно потръпна, а ръката му направи недвусмислен жест, не останал незабелязан от оратора. Кота изгледа заклетия враг на Гай Марий, който му се падаше личен приятел; нямаше да е Кота онзи, който би целувал краката на човек като Гай Марий.

— Синът ти, Квинт Цецилий Метел Далматик, е оцелял невредим, макар и да не се е проявил като страхливец. Той лично е помогнал на Гней Малий и неколцина от личния щаб на консула да се спасят. Синовете на Гней Малий обаче и двамата са загинали. От двадесет и четиримата изборни военни трибуни само трима са останали живи: Марк Ливий Друз, Секст Юлий Цезар и Квинт Сервилий Цепион Младши. И Марк Ливий, и Секст Юлий са тежко ранени. Квинт Сервилий Младши, който е командвал най-слабо обучения легион, избегнал смъртта чрез плуване, при какви обстоятелства, нямам представа, както нямам представа и дали не трябва да го считаме за дезертьор.

Кота спря и се покашля. Питаше се дали облекчението, изписано в погледа на Метел Нумидик, се дължи на факта, че синът му е жив, или на това, че не се е проявил като страхливец.

— Но в случай като този броят на жертвите не е толкова важен в сравнение с факта, че в двете армии не е оцелял нито един центурион с известен боен опит. Рим е напълно лишен от своите офицери, назначени отци! А великата армия от Трансалпийска Галия вече не съществува. — Тук той изчака за момент, после допълни: — Ако изобщо е съществувала някога, имайки предвид поведението на Квинт Сервилий Цепион.

Навън, пред широко разтворените бронзови врати на Курия Хостилия, стояха тълпи от слушатели, които непрекъснато предаваха на стоящите зад тях думите на Кота. Вестите минаваха от уста на уста и вече достигаха Аргилетум, Кливус Аргентариус и долната част на Форума, зад Кладенеца на Комициите, където продължаваха да се стичат хора. В центъра на Рим се беше събрало неописуемо множество, което пазеше дълбока тишина. Отвсякъде се чуваха само сподавени ридания. Рим беше изгубил най-важната битка в историята си. Италия беше отворена за германите.

Преди Кота да е седнал на мястото си обаче, Скавър се обади:

— И къде са германите в момента, Марк Аврелий? Колко на юг бяха стигнали, когато ти тръгваше, за да ни съобщиш новините? И колко по на юг биха могли да се намират сега, в този момент?

— Честно казано, нямам представа, Принцепс Сенатус. Защото щом битката приключи — а тя продължи не повече от час, — германите се обърнаха обратно на север, по всяка вероятност, за да приберат обоза, жените и децата, оставени пред завзетия лагер на римската конница. Когато заминавах, все още не се бяха върнали. Разпитах един германец, преводач, когото Марк Аврелий Скавър беше използвал при преговорите си с германските първенци. Човекът бил заловен от сънародниците си, които го разпознали като техен и го пощадили. Според него германите се били изпокарали и поне за момента били разделени на три групи. Изглежда, никоя от тези три групи поотделно не е достатъчно уверена в силите си, за да продължи сама на юг в римските територии. И едните, и другите възнамеряват да се насочат към Испания, но по различни пътища. Все пак трябва да имаме предвид, че скарването е било следствие от злоупотребата с римското вино, така че никой не може да каже със сигурност колко време германите ще останат разделени. Нито мога да съм сигурен, че човекът, когото разпитвах, ми е казал цялата истина. Или дори част от истината. Той самият твърди, че е избягал и че се е върнал при нас, защото не му се искало да става отново германец. Но не е изключено германите сами да са го пратили, за да ни залъжат с напразни надежди и в бъдеще да ни хванат съвсем неподготвени. Това, което мога да ви кажа със сигурност, е, че когато се качвах на кораба за Остия, все още те не бяха дали признаци, че смятат да продължават похода си на юг — заключи Кота и седна.

На свой ред Рутилий се надигна от стола си.

— Сега няма място за дискусии, назначени отци. Нито пък има място за обвинения или излишни пререкания. Днес трябва да се действа.

— Слушайте, слушайте! — обади се нечий глас от дъното на залата.

— Утре са октомврийските иди — продължи Рутилий Руф. — Което означава, че приключва сезонът за водене на военни действия. Остава ни съвсем малко време, ако искаме да попречим на германите да нахлуят в Италия, когато пожелаят. Изготвил съм цял подробен план за действие, който имам намерения сега да ви представя. Но преди това, нека ви отправя тържествено предупреждение. При най-малък признак, че сред вас има хора, готови да спорят, да критикуват или по какъвто и да било начин да внасят раздор в Сената, ще си взема плана и ще го занеса право пред плебейското събрание, където народът да го гласува. И така ще лиша всички вас, назначени отци, от един от основните ви прерогативи, а именно грижата за защитата на Рим. Поведението на Квинт Сервилий Цепион извади на бял свят една от най-големите слабости, характерни за нас, сенаторите, а именно: упорито да отказваме правото на Случайността и Късмета да помогнат на хора от по-ниските обществени прослойки, които обаче с личните си качества превъзхождат всички тук присъстващи, да се издигнат на равна нога с онези, сиреч пак с нас, които се смятаме упълномощени да решаваме съдбата на римския народ — и да командваме римската армия — единствено по правото на благородния си произход.

Консулът нарочно се беше обърнал към отворените врати, за да може тъничкият му гласец да се чуе възможно най-далеч по трибуните на Кладенеца на Комициите.

— Сега обаче сме изправени пред неоспорим факт: нужни са ни силата и способностите на всички физически здрави мъже в цяла Италия, независимо дали спадат към пролетариата, или заседават в Сената! Повтарям: всички физически здрави мъже! Ето защо искам от вас, назначени отци, да гласувате указ, упълномощаващ плебейското събрание да приеме закон, който да забранява напускането пределите на Италия от страна на който и да било мъж между седемнайсет и тридесет и пет години, независимо дали е римлянин, латин или италиец. Забраната ще важи както за отплаване по море, така и за преминаване северно от реките Арн и Рубикон в Италийска Галия. Настоявам още утре да бъдат разпратени куриери до всички пристанища на полуострова със заповедта никой кораб да не приема на борда си физически здрави мъже. Наказанието ще бъде смърт както за този, който се опитва да избяга от военната си служба, така и за онзи, който му помага.

В целия Сенат не се намери човек, който да възрази на това искане: нито Скавър Принцепс Сенатус, нито Метел Нумидик, нито Метел Далматик Понтифекс Максимус, нито Ахенобарб Старши, нито Катул Цезар, нито Сципион Назика. „Добре — каза си Рутилий Руф. — Поне този закон няма да го отхвърлят.“

— Целият наличен персонал на наборните комисии ще се захване с издирването на способни хора, които да запълнят нужния офицерски състав. Въпросните хора също могат да бъдат всякакви — от пролетарии до сенатори. Което означава, назначени отци, че и сред вас всички онези, които още не са навършили тридесет и пет години, независимо в колко военни кампании са участвали, ще трябва да се върнат в легионите. Само ако приложим този закон, можем да наберем нужната армия, а ако трябва, ще го приложим и с насилствени методи. Но дори и с подобни мерки, страхувам се, пак няма да смогнем да съберем нужната сила, за да се справим с нашественика. Квинт Сервилий кажи-речи ликвидира цялата средна и дребна собственическа класа в Италия, а Гней Малий прати на заколение близо седемдесет хиляди души пролетарии — въоръжени или невъоръжени. Затова трябва да обърнем поглед към всички останали военни части, с които все още разполагаме. В Македония държим само два легиона, и двата съставени изключително от съюзници, които явно не можем да извикаме обратно в Италия. В Испания имаме още три легиона: два в далечната провинция, един — в близката; от тях два легиона са римски, един — съюзнически. Но не само че тези легиони трябва да останат в Испания, ами ще трябва да получат и силни подкрепления, ако германите удържат на думата си и нахлуят в Испания.

Тук Рутилий Руф се спря да изчака каква ще е реакцията.

Най-сетне Скавър Принцепс Сенатус се осмели да се обади:

— Продължавай, Публий Рутилий! Говори за Африка… и за Гай Марий!

Рутилий Руф примигна озадачено, сякаш го бяха сварили неподготвен.

— Ами да, благодаря ти, Принцепс Сенатус. Току-виж бях забравил. Добре, че ми напомни. Неслучайно са те нарекли кучето — пазач на Сената. Какво щяхме да правим без теб!

— Можеш да си спестиш сарказма, Публий Рутилий! — сопна му се Скавър. — Просто чакаме да продължиш нататък.

— Именно! Мисля, че би било редно, ако сега спомена трите основни аспекта на проблема с Африка, които намирам в случая за важни. Първият, това е успешно завършилата за нас война в този регион; врагът е разгромен напълно, вражият владетел и цялото му семейство в момента очакват дължимото си тук, в Рим, гости на дълбоко уважавания ни колега Квинт Цецилий Метел Прасчо… ъ-ъ-ъ, моля за извинение, Квинт Цецилий, исках да кажа Нумидик! Така де, важното е, че пленниците са в Рим.

Вторият аспект, това е нашата армия от шест легиона — все пак да не забравяме, че става дума за легиони, сформирани изцяло сред пролетариите. Тя имаше време да се обучи и да се научи как се печелят войни, армия, която показа що е храброст и която при това има за свои офицери едни от най-блестящите военни таланти в Рим, като се започне от най-младшия центурион или трибун — кадет и се стигне до висшите легати. Да не забравяме за двете хиляди души конница, които също имаха случай да докажат качествата си.

Тук Рутилий Руф отново се спря, премести тежестта си от единия си крак на другия и широко се усмихна.

— Третият аспект, назначени отци, за който искам да ви говоря, е един човек. Един-единствен, но затова пък особен човек. Разбира се, става дума за проконсула Гай Марий, главнокомандващ африканската армия, който спокойно може да се обяви за архитект на нашата категорична победа в Нумидия, която по своето значение може да се сравнява с успехите на Сципион Емилиян. Нумидия повече никога няма да се вдигне на бунт. Всички заплахи за Римска Африка, за римските граждани в тази част от света, за тяхната собственост, както и за снабдяването на самия Рим със зърно, са премахнати веднъж завинаги. В действителност Гай Марий ни остави една спокойна и умиротворена Африка, в която дори няма нужда да се разполагат гарнизони.

Рутилий Руф слезе от подиума и закрачи по черно-белите плочки, с които беше застлан подът. Спря се пред широко отворените врати и се обърна по такъв начин, че гласът му да се чува повече на Форума, отколкото в самия Сенат.

— Нуждата на Рим от един способен и талантлив пълководец е дори още по-голяма от нуждата от войници и центуриони. Защото, както самият Гай Марий заяви веднъж в същата тази зала, десетки хиляди римски войници загинаха през последните няколко години, или по-точно след смъртта на Гай Гракх, и то единствено заради некомпетентността на хората, които ги хвърляха в бой, и на тези, които още преди това е трябвало да ги научат как да се бият! Но по времето, когато Гай Марий говори пред нас, Италия все още имаше сто хиляди души население повече, при това сто хиляди здрави и силни мъже. А колко войници и центуриони загуби самият Гай Марий? Практически нито един, назначени отци! Преди три години той заведе в Африка шест легиона, е, и до ден-днешен те си остават шест здрави и непокътнати. Шест легиона от ветерани с нужните центуриони!

Консулът отново спря да си почине, сетне гласът му закънтя с все сила из залата:

— Гай Марий е единственото решение на проблема, пред който е изправена римската армия. Той е компетентният пълководец, от когото всички имаме нужда!

За миг нисичкият Рутилий Руф се обърна към наблъскалите се пред стълбите на Курия Хостилия слушатели, после отново се насочи към подиума си, откъдето се готвеше да прочете заключителните думи от речта си.

— Вие всички чухте от устата на Марк Аврелий Кота, че между германите е настъпил разрив и че в момента те като че ли са се отказали от намеренията си да продължат своя поход през териториите на Римска Галия. Но не можем облекчено да въздъхнем само защото някой си ни е подшушнал подобно нещо. Вместо да се мислим за защитени и неуязвими, което би било пълна глупост, трябва да гледаме още по-скептично на нещата. Така или иначе един факт, мисля, е безспорен. Трябва да използваме цялата задаваща се зима в подготовка за нова война. И първото, което трябва да направим за тази подготовка, е да назначим Гай Марий за проконсул в Галия с империум, който да не може да му бъде отнет преди окончателното завършване на войната с германите.

Чак сега сред заседаващите се чуха недоволни мърморения, знак, че всеки момент може да избухне буря от негодувание. Над всички се извиси гласът на Метел Нумидик:

— Какво? Да връчим на Гай Марий управлението на Трансалпийска Галия заедно с проконсулски империум за една война, която може да се проточи с години? — Сякаш не можеше да повярва той. — Само през трупа ми!

Рутилий Руф гневно тропна с крак и сви заканително юмрук.

— Богове, ето ви пак с вашите глупости! Квинт Цецилий, Квинт Цецилий, толкова ли не можеш да проумееш в каква беда сме изпаднали? Трябва ни не друг, а само пълководец с качествата на Гай Марий!

— Трябват ни легионите му — извика Скавър Принцепс Сенатус. — Той самият изобщо не ни е нужен! Има и други хора не по-малко способни от него.

— Имаш предвид приятеля си Квинт Цецилий Прасчо, нали така, Марк Емилий? — изсумтя презрително Рутилий Руф. — Това са пълни идиотщини! В продължение на две години Квинт Цецилий само се чудеше къде да се дене в Африка… Да, знам го, защото, за разлика от всички вас бях там с него. Работил съм с Квинт Цецилий и ако сега го наричам пред всички вас Прасчо, то е, защото умът му е колкото на едно прасе, не повече! Но съм работил и с Гай Марий. А навярно няма да прозвучи нескромно, ако напомня на уважаемите си колеги, че и аз самият не бях лош военачалник, но кой знае защо върховното командване в Трансалпийска Галия беше връчено не на мен, а на Гней Максим! Или смятате, че е по-добре да не бъркам в стари рани?

Това, в което се опитвам да ви убедя сега, назначени отци, е, че Рим е изпаднал в пълна безизходица, така че не му е времето шепа аристократи да бранят честта си за сметка на цял един народ! Искам да кажа на всички вас, назначени отци, които седите на втория и на третия ред от двете страни на тази зала, че има само един човек, способен да ни изведе от безизходицата! И този човек е Гай Марий! Какво толкова, че името му го няма в списъците на патрициите? Какво толкова, че не се е родил в Рим? Квинт Сервилий Цепион е родом от Рим, но това попречи ли му да ни натика там, където сме сега? Право в лайната!

Рутилий Руф крещеше, колкото му глас държи, едновременно от гняв и от страх, че хората насреща му просто не искат да погледнат действителността в очите.

— Достопочтени членове на Сената, бони, колеги сенатори! Умолявам ви поне веднъж в живота си да изоставите предразсъдъците си! Трябва да дадем на Гай Марий проконсулски империум за Трансалпийска Галия за толкова време, колкото ще му е нужно да върне нашествениците обратно в Германия!

Като че ли с този си последен изблик най-сетне успя да ги склони. Рутилий Руф беше спечелил. И Скавър, и Метел Нумидик трябваше да се признаят за победени.

В този миг от мястото си стана преторът Маний Аквилий. Той беше човек от стар аристократичен род, но мнозина от фамилията му бяха донасяли повече зло на Рим, отколкото добро. Именно неговият баща беше онзи, който, след като цар Атал III умря и завеща цял Пергам на римския народ, беше пратен да отвоюва царството от претендентите, но вместо това продаде цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума в злато и по този начин отвори вратите на Западна Мала Азия за непредвидимия Ориент.

— Публий Рутилий, искам думата — обърна се той към консула.

— Имаш я — показа му с жест Рутилий Руф и се отпусна изтощен на стола си.

— Аз искам думата! — обади се разгневен Скавър Принцепс Сенатус от другата страна.

— След Маний Аквилий — усмихна му се победоносно Рутилий Руф.

— Публий Рутилий, Марк Емилий, назначени отци — обърна се по правилата към всички Аквилий. — Напълно съм съгласен с консула, че има само един човек, който притежава нужния гений да ни изведе от трагичното положение, в което сме изпаднали, и че този човек е Гай Марий. Но далеч не мисля, че предложението, което току-що уважаемият ни консул направи, е най-правилното. Да ограничим империума на Гай Марий само за територията на Трансалпийска Галия би било все едно да вържем едната му ръка. На първо място, какво ще стане, ако войната се прехвърли извън пределите на Трансалпийска Галия? Ако театърът на военните действия се пренесе в Италийска Галия, Испания или дори в самата Италия? Излиза, че в такъв случай върховното командване автоматично ще мине в ръцете на местния управник или пък на действащия консул. Гай Марий има много врагове в Сената и аз самият никак не съм сигурен дали тези врагове няма да обърнат повече внимание на собствените си отношения с него, отколкото на интересите на Рим. Отказът на Квинт Сервилий Цепион да сътрудничи на Гней Малий Максим е красноречив пример на какво е способен един представител на старата аристокрация, когато държи повече на собствената си дигнитас, отколкото на общоримската.

— Тук бъркаш, Маний Аквилий — възрази му Скавър. — Квинт Сервилий просто сметна своята дигнитас за идентична с тази на цял Рим.

— Благодаря ти за поправката, Принцепс Сенатус — поклони му се Аквилий с жест, който не можеше да се определи точно като ироничен. — В случая си абсолютно прав. Достойнството на Рим е наистина идентично с дигнитас на Квинт Сервилий Цепион! Но защо тогава да смятаме, че достойнството на един Гай Марий е по-ниско от това на Квинт Сервилий Цепион? Нима можем да твърдим, че по личните си заслуги Гай Марий му отстъпва? Дори напротив, превъзхожда го във всичко, с изключение на името си, което преди някое и друго поколение се е носело от напълно неизвестни люде. Гай Марий постигна зашеметяваща кариера. А има ли сред вас, сенатори, хора, които все още мислят, че Гай Марий поставя интересите на родния си Арпинум по-високо от интересите на Рим? Има ли член на Сената, който сериозно да вярва, че Гай Марий смята Арпинум като нещо друго, освен като част от Рим? На нас всички тук присъстващи предците ни някога са били нови хора! Вземете дори Еней, който е дошъл не от другаде, ами от далечен Илион. Не е ли бил за времето си също един нов човек! Гай Марий вече е бил избиран веднъж за претор и втори път за консул. С това той сам се е превърнал в нобил и отсега нататък неговите потомци ще имат право да се считат за хора от благороден произход.

Той се опита да обгърне с поглед редиците насядали хора, облечени в бели тоги.

— Виждам сред вас, назначени отци, поне няколко души, които носят името Порций Катон. Дядо им също беше един нов човек. Но нима днес не смятаме неговите внуци, Порций Катоните, за едни от стълбовете на Сената, нима те не са достойните представители на една благородна фамилия, чийто предшественик за своето време е представлявал в сравнение с Корнелий Сципион кажи-речи същото, което днес Гай Марий представлява в сравнение с един Цецилий Метел?

Аквилий изпъна рамене и слезе от преторския подиум. По примера на Рутилий Руф и той се насочи сега към вратите, за да могат стълпилите се пред Сената да чуят какво има да каже.

— Само и единствено Гай Марий може да поеме върховното командване за войната срещу германите. Независимо от това, къде ще се води тази война! Ето защо не е достатъчно той да бъде облечен с проконсулски империум, ограничаващ се на територията на Трансалпийска Галия.

Сетне се обърна с лице към всички сенатори едновременно и гласът му прогърмя в залата:

— Ясно е, че няма как Гай Марий да се яви лично в тази сграда и да даде мнението си. Времето лети и няма място за отлагане. Гай Марий трябва да бъде избран за консул. Това е единственият начин да получи всичката власт, от която се нуждае. Той трябва да бъде предложен за предстоящите избори за консул — кандидат ин абсенция!

Сенаторите започваха лека-полека да надигат гласове на недоволство, но Маний Аквилий продължи да говори и думите му ги накараха да замлъкнат.

— Ще отрече ли някой, че именно чрез гласа на центуриатните комиции се защищава мнението на най-достойните римски граждани? Ето защо ви казвам: оставете на центуриатните комиции да решат вместо вас! Те ще изберат Гай Марий за консул ин абсенция или няма да го изберат изобщо и така ще го отхвърлят като алтернатива веднъж завинаги! Решението кой да застане начело на римската армия надвишава пълномощията на Сената. Това е задача, твърде непосилна и за плебейското събрание, дори за народното[1]. Чуйте ме какво ви казвам, назначени отци, решението кой да води римската армия във войната срещу германите трябва да бъде оставено на онази прослойка от римския народ, която по принцип има най-голямо значение в обществения живот, а именно първите две състоятелни класи, които, гласувайки в своите центурии, ще поемат изцяло отговорността за бъдещето на своя град.

„Ето този спокойно може да се нарече Одисей! — мислеше си Рутилий Руф. — Никога не би ми хрумнало. Пък дори да беше, сам никога не бих приел подобна идея. Важното сега обаче е, че Скавър и поддръжниците му са притиснати до стената. Не, нищо не би излязло, ако Аквилий или който и да бил друг представеше въпроса за империума на Гай Марий пред плебейското събрание или пред трибутните комиции; там всичко щеше да протече сред постоянна врява, надвикване, ако не дори и открит бой! За хора като Скавър самият факт, че някакво решение е прието от плебейското събрание, означава, че на него може да не се гледа сериозно — било е взето от измета на Рим! Но хората от първата и втората класа? О, те са съвсем различен тип римляни! Мъдър е, мъдър е този Маний Аквилий!“

И наистина Аквилий хем предлагаше нещо нечувано — един и същи човек да бъде избран за втори път на консулска длъжност, без дори да се яви лично, хем даваше да се разбере на Скавър и хората му, че смята да предложи въпроса на гласуване не другаде, а пред най-висшите обществени прослойки в Рим. Ако последните откажеха да изберат Гай Марий, тогава единственото, което трябваше да направят, бе да гласуват единодушно (сиреч първата и втората класа заедно) за двама други кандидати. Ако ли пък бяха съгласни с преизбирането на Гай Марий, просто щяха да гласуват за него и за още един, все едно кой. Рутилий Руф беше готов да се обзаложи, че при едно такова гласуване дори нямаше да се стигне до вота на третата класа. Щяха да се запушат устите на всички онези, които биха сметнали, че взетото решение е било прокарано от низшите слоеве.

Единственото, за което можеха да се хванат враговете на Марий, беше формулировката „ин абсенция“. Маний Аквилий трябваше все пак да се яви пред плебейското събрание, за да получи благословията му, защото беше ясно, че Сенатът никога няма да гласува подобен прецедент. Но пък поставете се на мястото на народните трибуни! Каква невероятна възможност да се изявят в подобаваща светлина! Нито един от тях нямаше и да помисли да налага вето — самото приемане на формулировката „ин абсенция“ беше косвено потвърждение за превъзходството на плебейското събрание над Сената, а пък то нямаше как да не последва примера на своите официални представители — трибуните — и да не гласува нужния закон, без да му мигне окото. Разбира се, Скавър, Метел Нумидик и останалите щяха да се позоват на лекс Вилия аналис, според която никой римлянин няма право да се кандидатира за второ последователно консулство, преди да са изтекли поне десет години от първия му мандат. Но Скавър, Метел Нумидик и останалите просто щяха да изгубят играта.

„Струва си да му се любуваш на този Маний Аквилий рече си Рутилий Руф и обърна стола си, така че да гледа оратора право в очите. — Удивително! Излиза, че един сенатор може да прекара години на мястото си в Курия Хостилия, без да промълви нито дума, сякаш е весталка, дала обет за мълчание, и изведнъж, щом се представи удобен момент, да свали овчата кожа и да разкрие вълчия си нрав. Ти, Маний Аквилий, се оказа истински вълк.“

Уреждането на вътрешните работи на умиротворена Африка се оказа приятно занимание не само за Гай Марий, но и за Луций Корнелий Сула. Задълженията им на военни се изместваха от тези на справедливи и безпристрастни администратори, които се грижат за организирането на една нова-новеничка Африканска провинция, както и на две царства в съседство с нея.

Гауда беше станал владетел на Нумидия; той самият можеше и да не струва пукната пара, но поне синът му княз Хиемпсал щеше да го наследи, а младежът даваше надежди, че ще управлява като истински цар. Това не можеше да убегне от набитото око на Марий. Възвърнал си официалното положение на приятел и съюзник на римския народ, мавританският цар Бокх получи като дар почти цяла Западна Нумидия. Докато преди войната източната граница на владенията му беше река Мулухат, сега царството му се простираше почти до Цирта и Рузикаде. По-голямата част от Източна Нумидия влезе в границите на една обновена и разширена римска провинция Африка, която в бъдеще щеше да бъде управлявана директно от Рим. Важното бе, че Марий успя да дари на огромната си клиентела богатите крайморски земи на Малкия Сиртов залив, включително стария, но все още доста важен финикийски град Лептис Магна, както и езерото Тритонис, и пристанището Такапе. За себе си запази голяма част от островите в Малкия Сиртов залив, известни с плодородните си земи; имаше големи планове за какво ще ги използва, особено Менинкс и Керкина.

— Когато стигнем до момента, в който трябва да разпуснем армията — обясняваше той на Сула, — неизбежно ще изникне проблемът, какво да правим с войниците. Всички са пролетарии, което означава, че не могат да разчитат на някакво стопанство на село или пък на това да се захванат с търговия. Вярно, ще им се предостави възможност наново да се запишат в легионите и предполагам, че повечето точно така и ще постъпят. Но ще има и мнозина, които ще откажат да продължат военната си служба. Тъй или иначе въоръжението им е изцяло държавна собственост и те няма да могат да го задържат; това от своя страна означава, че и занапред ще могат да се записват само в легиони от пролетарии, ако такива изобщо бъдат сформирани. Като се има предвид несъгласието на Скавър и на Прасчо държавата да финансира армията, твърде е възможно само малцина от сегашните ни подчинени да продължат и занапред военната си кариера. Особено ако Рим има късмета да се разправи по-скоро с германите… Ех, Луций Корнелий, ама нямаше ли да е прекрасно, ако и ние участвахме в похода срещу тях, а? Уви, Сенатът никога няма да се съгласи.

— Ако можех, бих си дал и кучешките зъби, само и само да ме вземат — съгласи се Сула.

— Е, няма нужда чак от такава жертва — засмя се Марий.

— Нали говореше за съдбата на войниците след уволнението им — върна се на въпроса Сула.

— Мисля, че държавата дължи на войниците — пролетарии много повече от онова, с което те са се сдобили при разпределянето на плячката. Мисля дори, че държавата трябва да дари всеки един уволнил се войник с парче земя, на което той да си създаде дом при уволняването си. С други думи, наш дълг е да направим от ветераните почтени и донякъде състоятелни римски граждани.

— Нещо като войнишка версия на поселенията, които братята Гракхи се опитаха навремето да въведат? — попита Сула, вдигайки вежди в почуда.

— Точно така. Не ти ли харесва планът ми?

— Просто си мисля за опозицията, която ще срещнеш в Сената.

— Е, казах си, че тази опозиция далеч няма да бъде така неотстъпчива, ако вместо да посегна върху агер публикус, намеря решение на въпроса другаде. Забелязал съм, че в цялата история на Рим винаги щом някой се е осмелил да заговори за преразпределение на агер публикус, се е стигало до нежелани последици. Твърде много са влиятелните политически мъже, които се ползват от държавната земя, за да се оставят тя да им бъде отнета под носа. Не, това, което ще поискам от Сената или от плебейското събрание, ако се наложи — да се надяваме, че няма да се стига пак дотам, е да настаня оттеглилите се от армията ветерани върху необходимите парчета земя на територията на островите Керкина и Менинкс, два от Малките Сиртови острови срещу африканския бряг. Ще дадем на всеки примерно сто югера, а в замяна на това той ще извърши две услуги на Рим. Първата ще се състои в това, че всеки оттеглил се ветеран, заедно със своите другари, които ще му бъдат и съседи, ще представлява част от едно компактно ядро от добре обучени войници, които ще могат да се стекат под знамената всеки момент, щом положението в Африка стане тревожно. И второ, той и другарите му ще романизират провинциите — ще донесат със себе си римския начин на мислене, на поведение, римския стил в живота, римските обичаи и, разбира се, не на последно място — латинския език.

Но Сула се намръщи, сякаш изпитваше недоверие към тези планове.

— Не знам, Гай Марий, мисля, че последното противоречи на цялата досегашна римска политика. Римският начин на мислене и поведение, римските обичаи и така нататък трябва да принадлежат единствено на Рим. Да ги разпространяваме из финикийска Африка, при това сред маври и бербери, ми изглежда като предателство спрямо Рим.

Марий впери поглед в тавана.

— Вече няма никакво съмнение, Луций Корнелий, ти наистина си аристократ! Колкото и мизерно да си живял досега, останал си си със самочувствието на един от господарите на света — въздъхна той, но скоро се върна на належащите въпроси. — Имаш ли списъците с плячката? Боговете да ни помагат да не пропуснем и последния гвоздей.

— Ако оприличим Рим на голяма кана вино, Гай Марий — започна да импровизира сентенции Сула, — чиновниците от хазната представляват утайката.

— Не само в Рим е така, Луций Корнелий.

През ноемврийските дни в Утика пристигна писмо от консула Публий Рутилий Руф. Марий вече бе придобил навика да чете цялата си официална кореспонденция пред Сула — истинско удоволствие за квестора, който, далеч по-запален читател от началника си, изпитваше и много по-голямо наслаждение от колоритния стил на консула. Така или иначе, когато му донесоха писмото, Марий беше сам в кабинета си и това го зарадва, защото му беше омръзнало да чете на глас. Всеки път, когато Сула го слушаше, той се мъчеше като последен нещастник да раздели на смислени изречения редовете, при това приятелят му имаше навика да пише с всевъзможни подчинени фрази и вметвания, способни да уморят до смърт един италийски простак без думичка гръцки.

Но още щом прочете първите няколко думи, той подскочи от стола си, плесна се по челото и разтреперан от ужас, хукна да търси Сула.

Нахълта като обезумял в кабинета му и размаха свитъка пред лицето му.

— Луций Корнелий! Писмо от Публий Рутилий!

— Какво? Какво пише?

— Сто хиляди римляни избити — започна да чете оттук-оттам Марий, за да не се бави с излишните стилови увъртания на консула. — От тях осемдесет хиляди са войници… Германите са ни направили на пух и прах… Глупакът Цепион отказал да се присъедини към Малий Максим… Издигнал лагер тридесет километра по на север… Младият Секст Цезар бил тежко ранен, както и Квинт Серторий… Само трима от двадесет и четиримата изборни военни трибуни оцелели… Всички центуриони — убити… Спасилите се войници били от най-необучените легиони, всичките — дезертьори… Цял легион от марси-доброволци са избити до крак, народът на марсите отправил официален протест пред Сената… Искали огромни обезщетения, ако се наложи, щели да прибегнат до съда… Самнитите също са бесни…

— Юпитер! — На свой ред се хвана за главата Сула и се тръшна обратно на стола си.

Марий си замърмори под носа, четейки следващите редове, и квесторът нямаше как да разбере какво пише по-нататък; изведнъж началникът му издаде някакъв странен звук и Сула скочи на крака, уплашен, да не би да е получил удар. За щастие нямаше такова нещо и преди още да е заобиколил писалището си, той му обясни какво още се е случило.

— Аз… съм консул!

Сула се закова на място и го изгледа, зяпнал от изумление, сетне промълви:

Юпитер!

Марий зачете писмото на Рутилий Руф на глас, като този път се постара да не изпуска нито ред:

„Още същия ден народът свърши останалото. Маний Аквилий не бе имал време да седне обратно на мястото си, когато десетте народни трибуни скочиха едновременно от пейката си и се завтекоха право към рострата. Половин Рим се беше натъпкал в Кладенеца на Комициите, а другата половина изпълваше кажи-речи докрай долната част на Форума. Разбира се, трибуните бяха последвани от всички сенатори, с изключение на Скавър и нашия добър приятел Прасчо, които останаха да си говорят с празните столове.

Народните трибуни веднага свикаха плебейското събрание и без да губят нито минутка, предложиха един след друг два плебисцита. Винаги ме е удивлявало как понякога с месеци «дъвчим» един законов текст и нищо не излиза, а друг път само за секунди може да ни хрумне точната формулировка и да минем незабавно към прилагането й. Излиза, че цялата работа на Сената се състои в това да преправя добрите закони в лоши.

Кота ми беше съобщил, че Цепион бързал пръв да пристигне в Рим, за да разпространи своята версия за събитията, но понеже имал намерение да запази империума си, трябвало да остане извън помериума, а вместо него в града щели да се захванат за работа синът му и агенти, на които можело да се разчита. По този начин си въобразявал, че едва ли не с един удар ще постигне две цели: да спечели общественото мнение на своя страна, като разпространи новината за катастрофата при Араузио от своята гледна точка, и да си издейства продължаване на пълномощията, така че при една бъдеща акция в Трансалпийска Галия евентуално да измие позорното петно от името си. Като се замисля, бе твърде възможно да сполучи и в двете си начинания.

Но плебсът му видя сметката! Още начаса с огромно мнозинство беше гласувано отнемането империума от Цепион. Така че когато се покаже най-сетне на портите на Рим, ще бъде гол като Одисей на бреговете на Схерия. Вторият плебисцит, Гай Марий, представляваше директива към отговарящия за кандидатските списъци — разбирай мен — да включи името ти като претендент за консулския пост, независимо от невъзможността сам да се представиш за целта в Рим.“

— Това може да е дело единствено на Марс и Белона, Гай Марий! — възкликна Сула. — Дар от боговете на войната.

— Марс? Белона? Не! Това е работа само на Фортуна. На нашата обща приятелка, Луций Корнелий. Само на Фортуна!

И той продължи да чете нататък.

„Натовареше ли ме плебейското събрание с подобно задължение, нямаше как да не се вслушам във волята му.

Трябва да спомена и единственият истински инцидент, който се случи на онова паметно заседание на плебса. Веднага, след като двата проекта за плебисцити бяха представени на народа, на рострата излезе да говори не друг, ами самият Гней Домиций Ахенобарб. Както знаеш, той се счита за своего рода основател на римската провинция в Трансалпийска Галия и изпитва едва ли не собственически чувства към нея, та затова въпросът го засягаше пряко и нямаше как да не се опита поне да попречи на гласуването на втория плебисцит. Не е тайна за теб колко избухливи и невъздържани са всички Домиции! Гней Домиций се опита да покаже на какво е способен и направо плюеше от злоба и бяс. Когато на тълпата й омръзна от словоизлиянията му и започна да го освирква, той не само не се махна от трибуната, ами се опита да надвика целия площад! Кой знае, може би пък щеше да успее, но нещо стана в главата или сърцето му. Не щеш ли, пред очите на цял Рим, Гней Домиций получи удар и се строполи мъртъв на рострата, което изобщо не трогна присъстващите, ами само послужи като знак всички да се разотидат по домовете си. Но най-важното беше постигнато.

Още на другата сутрин и двата плебисцита бяха гласувани — нито една триба не се обяви против. И така, бях натоварен да проведа възможно най-скоро изборите. Трябва да се похваля, че не губих нито миг. Най-напред отправих любезна молба към колегията на народните трибуни те първи да си намерят наследници. Само за няколко дни новата колегия беше сформирана, при това все от наглед способни и отговарящи на положението си люде. Предполагам, че в миг като този всички са гледали да изберат възможно най-войнолюбивите сред плебеите. В състава на колегията влязоха и големият син на наскоро починалия Гней Домиций Ахенобарб, както и големият син на също предалия богу дух Луций Касий Лонгин. Предполагам, че последният се надява с избирането си да докаже, че не всеки член на фамилията на Касиите задължително се е родил убиец на римски войници, та лично аз много разчитам на него за в бъдеще. В колегията намериха място и Луций Марций Филип и — хм — някой си Клодий, не знам точно кой, от неизброимата челяд на Клавдий-Клодиите. Богове, ама че плодовита фамилия!

Вчера гласуваха и центуриатните комиции, в резултат на което — както вече имах случай да спомена по-горе — Гай Марий беше преизбран, при това за първи консул. За него гласуваха абсолютно всички центурии от първата класа и колкото бяха нужни от втората. Не ще и съмнение, че са се намерили сенатори, които да се опитат да ти подложат крак, но ти отдавна си си извоювал името на патрон, от когото всички клиенти могат само да спечелят, пък и цял Рим те знае като любител на широкомащабните търговски операции (особено след като удържа на всички свои обещания за подялбата на Африка). Едни конници никога не биха се замислили дали даден кандидат има право да бъде преизбран само три години след първия си мандат, още по-малко дали изобщо може да бъде представен ин абсенция.“

Марий вдигна очи от свитъка и изгледа победоносно баджанака си.

— Представяш ли си, Луций Корнелий, получил съм мандата си от самия народ! Станал съм за втори път консул, при това, без дори да знам, че са ме писали кандидат! — Протегна той ръце високо над главата си, сякаш искаше да благодари на щастливата си звезда. — Няма грешка, ще отведа Марта Сирийката със себе си в Рим. Нека види със собствените си очи триумфа ми и встъпването ми в длъжност. Защото, Луций Корнелий, вече реших! Ще проведа своя триумф в първия ден от Новата година.

— И след това тръгваме за Галия — рече Сула, далеч по-заинтересован от подобна перспектива. — Така де, Гай Марий, ако вземеш и мен със себе си.

— Скъпи приятелю, че за къде съм без теб? Или без Квинт Серторий?

— Най-добре дочети писмото — подкани го Сула, който реши, че ще му е нужно известно време да оцени по достойнство тези неочаквани новини, преди да седне да ги обсъжда с Марий.

„Така че, Гай Марий, когато се видим отново с теб, ще бъде, за да ти предам инсигниите на властта си. Би ми се искало в този момент да заявя, че твоето преизбиране ме изпълва с радост и щастие, защото в името на спасението на Рим беше необходимо тъкмо ти да получиш командването срещу германите… Но как би ми се искало това да бе станало по по-приемлив за римските традиции начин! Не мога да не мисля за всички врагове, които вече си си създал тук, в Рим. Толкова са много, при това толкова силни, че чак ми настръхва косата, като си ги представя. Ти донесе твърде много промени в начина, по който функционираха доскоро нашите законотворчески органи. Да, знам, че за да оцелееш на политическата сцена, трябваше да минеш през всяка една от тези промени. Но както са казали гърците за своя герой Одисей, нишката на живота му била толкова здрава, че протърквала и късала всички други нишки пред себе си мисля, че поне донякъде правото е на страната на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, защото, както и преди съм твърдял, правя разлика между него и онези тесногръди идиоти от рода на Прасчо Нумидик. Подобно на мен Скавър ясно разбира, че Рим такъв, какъвто сме го знаели от векове, си отива и на негово място израства друг, следващ различни закони и логика на поведение. Но пък и неведнъж съм имал случай да се убедя, че ако Рим не беше толкова зает с издигането на собствената си клада, ако Сенатът беше намерил нужната добра воля да те остави сам срещу германите, без да държи сметка за това, кой е Гай Марий, всички тези изненадващи, необясними, нетрадиционни и крайно новаторски мерки никога нямаше да бъдат взети. И все пак, мъчно ми е за някогашния Рим.“

През цялото време, докато четеше тези редове, гласът на Марий нито за миг не потрепна, не се извиси и не се сниши, независимо че съдържанието им имаше с какво да разочарова.

— Остава още малко — каза той. — Ще прочета и него.

„Да не забравя все пак да спомена, че благодарение на твоята кандидатура всички по-знатни и почтени римляни се отдръпнаха от изборните списъци. Сред отказалите се от участие в изборите беше дори Квинт Лутаций Катул Цезар, който открито заяви, че по-скоро би се сработил с домашното си кученце, случеше ли се да го изберат него за консул, отколкото с колега като теб. Вследствие на това другият консул е крайно ненадежден човек. Което не бива да те тревожи, дори напротив — ще ти създава много по-малко неприятности. Знам, че умираш от любопитство да научиш името му, но остави ме малко да си поиграя с теб! Ще ти кажа само, че се слави като продажен тип, нещо, което навярно ти самият си имал случай да научиш. Как се казва ли? Гай Флавий Фимбрия.“

Сула изсумтя презрително.

— О, знам го аз него. Търсач на силни усещания, който само заради емоцията, си вреше носа в средите, където по принуда бях израснал. Изцапан е с лайна като задните крака на някой уличен помияр — блеснаха за миг белите му зъби; при неговото светло лице те не правеха чак такова впечатление. — Което, Гай Марий, все пак не означава, че трябва да му позволиш да си вдигне мръсното краче и да те опикае пред всички.

— Ще гледам навреме да отскоча — увери го Марий, явно вземайки съвета на приятеля си насериозно. Протегна му ръка, а Сула я стисна веднага. — Сега, Луций Корнелий, ще се закълнем един на друг, че ще победим германите.

Към края на ноември африканската армия, начело със своя славен пълководец, с развети знамена напусна пристанището на Утика по посока на Путеоли. Морето беше относително спокойно за това време на годината и нито северният вятър Септентрион, нито северозападният Кор се осмелиха да застанат на пътя на корабите. Всичко вървеше точно както го беше предвидил Марий: кариерата му продължаваше своя шеметен възход, а Фортуна се бе оставила на заповедите му, сякаш искаше да се запише в легионите. Освен това Марта Сирийката се бе погрижила да предскаже леко пътуване. Марий я беше качил при себе си на флагманския кораб, където всички моряци се удивляваха на съсухрената й фигура и на неприятния й старчески кикот, но водени от своите неизменни суеверия гледаха да я отбягват. Цар Гауда не се беше показал достатъчно любезен дори да я изпрати; затова и тя се беше изплюла на мраморния под пред трона му и беше заплашила да насочи Окото на злото към него и към целия му род. След което бързо беше изхвърлена от двореца му.

В Путеоли Марий и Сула трябваше да се запознаят с новоназначените квестори на хазната, които настояваха да видят пълния списък на плячката, но и не пропуснаха да изразят уважението си към новоизбрания консул. На Марий и на Сула им достави удоволствие да помогнат, с каквото могат на чиновниците, които се възхитиха от умело водените отчетни книги. Армията остана на лагер край Капуа, където Рутилий Руф вече се беше погрижил да пресуши гладиаторските школи от всичко по-кадърно. Време беше на центурионите от африканските легиони да се заемат с обучението на новобранците. Най-тъжното обаче бе, че ясно личеше колко малко на брой са тези новобранци, които нямаше и как да станат повече, освен ако времето не забързаше своя ход и в легионите не започнеха да влизат всички навършили седемнадесет години, които все още се смятаха за деца. Дори сред пролетариите ставаше трудно да се набират нови войници, поне сред римските граждани.

— Много се съмнявам, че Сенатът ще се съгласи да набирам войници и сред италийския пролетариат — отбеляза Марий.

— Нямат голям избор — възрази му Сула.

— Не и ако ги притисна. Но точно в този момент това не е в интерес нито на Рим, нито на мен самия.

До Нова година двамата щяха да останат разделени: докато на Сула никой не пречеше да се върне, когато пожелае, у дома си, Марий, все още натоварен с проконсулския си империум, нямаше право да прекрачва свещената граница на Рим, без да го изгуби на минутата. Така че Сула се прибра в Рим, а Марий се оттегли във вилата си в Кума.

Нос Мизенум представляваше най-северната точка от залива, наричан по онова време Кратер. Заливът беше хем просторен, хем закътан и представляваше почти идеалното място за няколкото пристанища по бреговете му — тези на Путеоли, Неапол, Херкулан, Стабия и Сурент. Според легендата, разказвана от незапомнени времена, някога заливът Кратер представлявал гигантски вулкан, който потънал при едно от своите изригвания и морските води го залели от край до край. Разбира се, и до ден-днешен имаше ясни следи от вулканична активност. Всяка нощ могъщи огнени езици излизаха над земната повърхност през огромни пукнатини, около тях цели езера от гореща кал бълбукаха зловещо, а навсякъде се виждаха ярките жълтеникави нишки сяра; оттук-оттам постоянно зейваха нови дупки в земята, които бълваха стълбове пара, а сетне или изчезваха за броени минути, или се разширяваха; и разбира се, не бива да забравяме Везувий — страховития планински конус, висок няколко хиляди стъпки, под чийто връх склоновете ставаха почти отвесни; за него се говореше, че в миналото бил действащ вулкан, но кога е било това, никой не можеше да каже, защото откакто съществуваше писаната история, Везувий не се бе разбудил нито веднъж от хилядолетния си сън.

От двете страни на тясната ивица, която представляваше нос Мизенум, се разполагаха две градчета, обградени като от гердан от няколко странни по форма езерца. Откъм страната на морето беше Кума, откъм страната на залива — Бая, а езерата бяха, общо взето, два вида: едните с кристалночиста и почти топла вода, в която се въдеха огромни количества стриди, а другите — врящи като огромни казани, от които се показват езичета серен дим. От всички римски крайморски курорти Кума се славеше като най-скъпият, докато Бая все още почти не се посещаваше. В действителност се очертаваше Бая в скоро време да се превърне в център на едни от най-преуспяващите развъдници на риба или по-скоро на стриди, защото вече се бяха събрали половин дузина ентусиасти с намерение да превърнат лова на стриди в същинска индустрия. Техен водач беше разореният патриций Луций Сергий, който се надяваше да възвърне поне част от пропилените семейни богатства чрез развъждането и търгуването със специални облагородени видове стриди. За свои бъдещи клиенти смяташе всички епикурейци и известни гастрономи в Рим.

Вилата на Марий в Кума се намираше на върха на голяма морска скала и гледаше към островите Енария, Пандатария и Понция, наредени един зад друг като три планински върха, показващи се над бледосинкава мъгла. И тъкмо в тази прекрасна вила сега Юлия чакаше своя съпруг.

Бяха минали две години и половина, откакто Марий и Юлия се бяха видели за последен път. Тя беше почти на двадесет и четири, а Марий — на петдесет и две. Той добре разбираше, че е очакван с нетърпение, защото по това време на годината времето в Кума, а и навсякъде другаде по морския бряг, беше студено и духаха постоянни силни ветрове, но Юлия специално беше напуснала уютния си дом в Рим и се бе завтекла да го посреща тъкмо тук. Римските обичаи забраняваха на жената да следва мъжа си по време на пътуване, още повече, ако той изпълнява официални обществени задължения; поради тази причина тя не бе имала никаква възможност да придружи Марий в Африка, нито по време на обиколките му из Италия; за целта той трябваше да й отправи специална покана, нещо, което се считаше за проява на простащина. През лятото, когато всяка по-богата римска съпруга отиваше на почивка на морето, мъжът й можеше да я навести, когато е свободен, но дори тогава нямаха право да пътуват заедно. Ако на мъжа му хрумнеше да отиде за няколко дни на село или до някоя от многобройните си вили край Рим, жена му пак повечето време си оставаше вкъщи.

Юлия нямаше навика да се тревожи излишно за своя съпруг; през цялото време, докато Марий отсъстваше, тя му бе писала редовно всяка седмица и бе получавала също тъй редовно отговорите му. Нито единият, нито другият обичаха клюките, затова и писмата им бяха кратки и по възможност запълнени единствено с въпроси от семейно естество, което не им пречеше да бъдат топли и нежни. Разбира се, на Юлия не й влизаше в работата да се интересува от това, има ли мъжът й връзки с други жени и дали се забавлява с тях; беше прекалено възпитана, за да си пъха носа в подобни неща; пък и не очакваше Марий да й дава сметка за поведението си. Подобни неща бяха част от живота на мъжете и съпругите им трябваше да стоят по възможност настрана. В това отношение, както Марция вече бе имала случай да каже на дъщеря си, истински късмет беше, че Марий е тридесет години по-възрастен от жена си; като петдесетгодишен мъж той нямаше да проявява същите сексуални апетити, каквито биха го преследвали на младини. Затова и удоволствието му да се види отново с жена си щеше да бъде по-голямо, отколкото ако и двамата бяха още млади.

И все пак Марий беше липсвал страшно много на Юлия, и то не просто защото тя го обичаше, ами и защото й харесваше като характер. Бе влюбена в своя съпруг и това я караше да брои с нетърпение миговете на раздялата. Изпращайки го в Африка, тя изпращаше едновременно със съпруга и любовника и най-добрия си приятел.

Сега, когато той влезе в стаята й, без да си направи труда да се обади на прислугата, Юлия беше толкова изненадана, че опитвайки се да стане от стола, залитна и трябваше отново да се облегне назад, за да не падне. Колко висок бе Марий! Колко загорял, колко здрав и изпълнен с енергия! Не изглеждаше да е остарял с нито ден — всъщност дори й се стори подмладен! На лицето му сияеше широка усмивка, отправена само и единствено към нея. Белите му зъби лъщяха както преди, а изпод гъстите му вежди, които никой не можеше да забрави, проблясваха тъмните му очи. Марий протегна големите си, но добре оформени ръце към нея, ала тя не бе в състояние да се помръдне. Какво ли щеше да си помисли за нея?

Но, изглежда, той не видя нищо нередно в реакцията й, защото бързо отиде до стола й, хвана я за ръцете и нежно й помогна да се изправи. Дори не посегна да я прегърне, ами само я гледаше в очите и й се усмихваше също тъй щастливо, както в мига, когато прекрачи прага на стаята. След миг повдигна брадичката й, целуна я нежно по клепачите, по бузите, по устните. Ръцете й се провряха под неговите и го обгърнаха, тя отпусна глава на гърдите му и възкликна:

— О, Гай Марий, щастлива съм да те видя отново!

— Но не колкото мен — поправи я Марий и ръцете му се плъзнаха по гърба й. Тя усети колко силно треперят от вълнение и вдигна глава.

— Целуни ме, Гай Марий! Целуни ме силно!

И така, срещата им се оказа точно такава, за каквато бяха мечтали и двамата — изпълнена с любов и топлота, с нежност и страст. И не само това; имаха радостта от малкия Марий, както и споделената тъга за отишлото си рано от света негово братче.

За голяма изненада на баща си малкият Марий вече беше израснал в хубаво момче — високо, здраво, с бяла кожа и с големи сиви очи, които го изучаваха без капчица страх. Марий си каза, че отрочето му не е яло достатъчно бой, докато родителят му го е нямало, но това беше грешка, която лесно можеше да се поправи. Бащата беше човек, към когото всяко дете трябва да се отнася с уважение и страхопочитание — по същия начин, по който той, Гай Марий, беше се отнасял към своя баща.

Имаше да чуе обаче и други тъжни новини, освен тази за мъртвия си син; вече бе имал случай да разбере за смъртта на Юлииния баща, но сега му бе съдено да научи, че от този свят си е отишъл и старият Марий. Може да се каже, че смъртта го бе навестила тъкмо навреме, защото старецът бе имал щастието да ликува поради повторното избиране на сина си за консул — при това избиране при такива особени обстоятелства. Беше умрял бързо и без излишни страдания, докато оживено обсъждаше с приятели какво посрещане Арпинум трябва да устрои на сина му — най-достойният и най-известен гражданин, който се беше раждал в цялата област.

Марий склони глава на гърдите на Юлия и заплака, но сълзите скоро го утешиха и той си каза, че всъщност баща му е намерил тъкмо подходящия момент да си отиде. Майката на Марий, Фулциния, беше починала седем години по-рано и оттогава баща му бе живял съвсем сам; макар Фортуна да се бе показала немилостива да го лиши от възможността да се прости със сина си, все пак бе му позволила да научи за невероятната чест, която Рим му беше оказал.

— Така че вече няма смисъл да се ходи до Арпинум — щеше да каже по-нататък Марий на жена си. — Ще останем тук с теб, любов моя.

— Публий Рутилий ще намине скоро насам. Каза, че щял да изчака новоизбраните народни трибуни да влязат в новото си положение и незабавно щял да тръгне на път. Но мисля, че им няма особено доверие — някои от тях са наистина доста умни, за да бъдат пренебрегнати с лека ръка.

— Но докато Публий Рутилий пристигне, моя скъпа, сладка, красива и любима жено, нима трябва да се занимаваме с такива отчайващо скучни и досадни неща като политиката?

Завръщането на Сула у дома бе съвсем различно от това на Марий. Най-малкото, защото той самият никак не изпитваше същото нетърпение като началника си да се види с жена си. Не че можеше да си обясни на какво се дължи това, след като в продължение на повече от две години престой в Африка, подобно на Марий и той беше живял в пълно сексуално въздържание — въздържание, което нямаше нищо общо с любовта му към Юлила, ами по-скоро с личното му чувство за морал и достойнство. Току-що бе затворил една тъмна страница от живота си и искаше на новообърнатата никога да не се появи и най-малкото петънце; никой не трябваше да го обвини в нищо — нито в подкупи, нито в нелоялност към началника си, нито в интриги и властогонство, нито в проява, на каквито и да е слабости от морално естество, нито в това, че не защищава честта и дигнитас на генс Корнелия.

По душа актьор, Сула се беше впуснал с цялата си енергия да играе ролята, която му отреждаше избирането му за квестор на Гай Марий. До такава степен беше влязъл в кожата на този в началото по-скоро въображаем квестор, че лека-полека се срасна с мислите му, с действията, жестовете, думите му. И досега не беше отстъпил и крачка от модела, който бе решил да следва. Пък и ролята му предлагаше своите добри страни: животът му стана много по-интересен и разнообразен, на пътя му постоянно изникваха препятствия, които трябваше да се преодоляват, но и които го изпълваха с удовлетворение и задоволство. На Сула все повече му се искаше да си поръча восъчна маска, но нямаше как, преди да бъде избран на свой ред за консул или да си извоюва име и всеобщо уважение по някакъв друг, не по-малко достоен начин. Затова трябваше да се задоволи с една поръчка до Магий от Велабрум да му издяла хубава поставка за златния му венец, фалерите и торковете му и да мечтае как след години в атрия на дома му ще стои свитъкът, където са изброени всичките му подвизи. Защото за Сула годините, прекарани в Африка, бяха своего рода лично отмъщение срещу целия свят: можеше до края на живота си да язди само мулета, но вече си беше извоювал име на един от родените да бъдат войници, а трофеят, който Магий щеше да му изработи, за да го постави в атрия си, само щеше да доказва този неоспорим факт пред цял Рим.

И въпреки всичко… не можеше да забрави напълно предишния си живот. За годините отсъствие от Рим не бе престанал да копнее по Метробий, все така харесваше всичко извратено: джуджета, травестити, разпуснати стари курви, изобщо всякакви скандални личности. Сула още не можеше да се отърси от омразата си към жените, опитващи се насила да влязат в живота му, само и само да наложат своето превъзходство. Той все още притежаваше способността в името на собственото си оцеляване да затрие чуждия живот, не можеше да търпи около себе си глупаци и не се бе отърсил от разяждащата го, преследващата го навсякъде амбиция… Африканската пиеса беше свършила, но антрактът нямаше да продължи дълго; бъдещето криеше още много роли. И все пак… Рим бе първата сцена, на която беше играл; Рим беше един спомен, в който той сякаш се връщаше, за да извади отново на бял свят болката, лишенията, но и откритията, които беше направил за сравнително краткия си живот. Затова Сула бе обзет от противоречиви чувства — Рим щеше да го посрещне едновременно като някой непознат, но заслужаващ уважение герой и като един от своите блудни синове. В момента не знаеше каква роля да играе — усещаше дълбоките промени в себе си и същевременно осъзнаваше, че нищо друго не се е променило.

Юлила също очакваше своя съпруг в далеч по-различно настроение от онова, с което Юлия посрещна Марий. Тя беше убедена, че обича много повече Сула, отколкото сестра й своя дърт проконсул. Юлила тълкуваше всяка проява на самодисциплина и всяко придържане към общоприетите порядки като знак, че нечии чувства са по-слаби от нейните; истинската любов не трябваше да се срамува, тя трябваше да срути всички стени, притискащи духа, да пропъди всякаква рационална мисъл от главата на влюбения, да извика победоносно пред целия свят и да стъпче под тежките си крака и последния жалък предразсъдък, който можеше да й се изпречи на пътя. Юлила чакаше, в плен на истинска треска, неспособна да стои за две минути на едно и също място, освен в компанията на каната вино; по няколко пъти на ден сменяше тоалета си, разпускаше или връзваше косата си, обръщаше я наляво или надясно, побърквайки всички роби в къщата.

И с всичко това тя обгърна Сула като с плащеница, изтъкана от най-фината и прилепваща паяжина. Още щом той се появи на вратата на атрия, Юлила се завтече към него с широко разтворени обятия и разкривено от вълнение лице. Преди дори той да е могъл да я погледне, тя вече се беше хвърлила на врата му и бе впила устни в неговите. Целувката й беше разкъсваща, изпепеляваща, унищожителна… Без да губят време, ръцете се спуснаха надолу, напипвайки гениталиите му, а от гърлото й се изтръгнаха звуци на животинска похот. В следващия миг обви съпруга си с краката си, без дори да се замисли къде се намират и че са обект на наблюдение за дузина роби, повечето от които Сула виждаше за пръв път в живота си.

Той не успя да се сдържи, отблъсна я от себе си, отметна глава и прекъсна целувката.

— Овладейте се, госпожо! Не сме сами!

Тя го зяпна, сякаш току-що й се беше изплюл в лицето, но все пак се окопити и подходи по-предпазливо: с несръчен жест пъхна ръка под неговата и го поведе към перистила, а сетне към дневната си — сиреч в някогашната стая на Никополис.

— Тук струва ли ти се достатъчно интимна обстановката? — попита го леко язвително.

Но още преди тази безвкусна забележка, отдавна беше развалила настроението на любимия си, защото Сула ни най-малко не искаше жена му да го целува, нито да го опипва, където не трябва, без да я е грижа за чувствата, бушуващи в сърцето му.

— Има време! — рече той вместо отговор и седна на най-близкия стол.

Юлила замръзна на мястото си и в погледа й се прочете такава уплаха и неразбиране, сякаш й бяха казали, че иде свършекът на света. Беше по-красива от всякога, макар и изтъняла още повече от последния път, когато Сула я беше видял — ако можеше да се съди по тънките й ръчички, подаващи се изпод дрехата. За набитото му око беше лесно да открие, че жена му е облечена според последна мода — човек от потекло, какъвто си оставаше той, не можеше да изостава от вкусовете на времето си, но най-голямо впечатление му направиха двете й огромни, ококорени като на луда очи, които бяха хлътнали в орбитите си, а под тях имаше тъмни сенки.

— Аз… не разбирам! — извика Юлила, без да посмее да мръдне от мястото си. Очите й не се откъсваха от неговите, но вече не го поглъщаха така лакомо, като преди малко, ами по-скоро го гледаха, както мишката гледа котката; сякаш се пита дали е приятел или враг.

— Юлила — опита се да я успокои Сула, събирайки цялото търпение, на което беше способен. — Уморен съм. Още не съм имал време да си отпочина от дългия път, а забелязвам, че не познавам почти никого в къщата си. И като напълно трезвен човек имам известни резерви, когато жена ми тръгне да ме разсъблича пред очите на околните.

— Но аз те обичам! — запя старата си песен тя.

— Надявам се, защото и аз изпитвам същото към теб. Но колкото и да се обичаме, има известни норми, които трябва да спазваме — смъмри я той, защото не му се нравеше никак, че заради малоумието на жена му можеше да се помрачи обликът му на представителен и благопристоен римски патриций. Сула нямаше право на грешки дори в собствения си дом, ако се надяваше да постигне някаква кариера.

През двете години, когато беше далеч от Юлила, той нито веднъж не бе размишлявал какъв човек е тя. Сещаше се само колко е красива и колко възбуждащо преживяване е да бъдеш с нея в леглото. Всъщност сега си даваше сметка, че през цялото си отсъствие е мислил за Юлила не като за съпруга, а като за една от многобройните си любовници. Такава каквато му се представяше сега, наистина много по-лесно би изпълнявала ролята на жадната за секс любовница, отколкото на грижещата се за дома и семейството съпруга. Юлила не беше жената, с която човек в положението на Сула би желал да споделя цялото си време, нито която да представя пред приятели и съдружници като своя любяща съпруга.

„Защо ми трябваше да се женя за нея? — мислеше си в този миг той. — Бяха отнесен от някакво видение за бъдещето си, видяно през нейните очи… Това беше всичко, което тя направи за мен — послужи на Фортуна да се добере по-лесно до своя избраник. Дори не се замислих, че може би има десетки млади благородни девойки, които биха ми подхождали много повече от това глупаво създание, което едва не се умори от глад само заради любовта си към мен. Самият факт вече говори много. Не че упреквам онези, които прекаляват… Просто би ми се искало да не съм причината за подобни налудничави постъпки. Защо цял живот трябва да търпя около себе си жени, които се опитват да ме задушат?“

Лицето на Юлила скоро се изкриви от неприкрито разочарование. Погледът й се отклони от безмилостните му очи, които я изследваха по-скоро с клинично любопитството, отколкото с любов. Без дори да се замисля какво ще си каже мъжът й за нея, тя отиде до масичката и си наля пълна чаша неразредено вино, за да я изпие на един дъх; едва тогава си спомни, че не е сама, и се обърна да предложи и на Сула.

Но той я гледаше навъсен.

— Веднага да махнеш това от очите ми! Всеки ден ли се наливаш по този начин?

— Пиеше ми се мъничко — опита да се оправдае Юлила. — Ти се държиш толкова студено, че ми стана много мъчно.

Сула въздъхна.

— Навярно наистина не съм се проявил като любящ съпруг. Както и да е, Юлила, ще гледам скоро да се оправя. Пък може би… защо не? Налей ми и на мен.

Той буквално грабна чашата от ръцете й и отпи на големи глътки.

— Когато чух за последен път какво става с теб… Между другото, ти май не си много по писмата, а?

По лицето й започнаха да се стичат сълзи, но тя все пак успя да се въздържи да не заридае.

— Мразя да пиша писма!

— Чак пък толкова, че да не ми драснеш два реда… — отсече сухо Сула.

— Все едно, какво искаше да кажеш? — попита на свой ред Юлила и си наля втора чаша вино, която отиде в гърлото й също толкова бързо, колкото първата.

— Ами бях започнал да ти казвам, че когато за последен път научих какво става с теб, мисля, че ни се бяха родили две деца. Момиче и момче, нали така? Не че ти изобщо си направи труда да ми пишеш за момчето; трябваше да го науча от баща ти.

— Бях болна — продължаваше да плаче жена му.

— Та няма ли да видя децата си?

— О, ами да, ей там са! — Тя разсеяно махна към задната част на перистила.

Сула излезе от стаята, а Юлила остана да бърше сълзите си и да пълни чашата си с още неразредено вино.

Малките бяха в детската стая и Сула можа да им се полюбува през прозореца, преди да са го видели. Нечий женски глас се дочуваше отвътре, но откъде точно, не се разбираше. Пък и това, което единствено интересуваше бащата, бяха двете малки човечета, които беше създал. Момиченце — трябваше да е вече на две годинки и половина, и момченце — на годинка й половина!

Момиченцето беше като малка, изящна кукличка — по-хубава Сула никога не беше виждал. Главата й се губеше под златисточервени къдрици, кожата й беше тук бяла като мляко, там — алена като розов цвят, на розовите й бузки се очертаваха две големи трапчинки, а изпод меките й, златисточервени вежди надничаха ококорени сини очи, от които струеше щастие и обич към малкото й братче.

Но момченцето, което Сула виждаше за пръв път, представляваше още по-привлекателна гледка. Вече се бе научило да ходи — това беше добре — и сега се разхождаше чисто голичко, заради което и сестричката му му триеше сол на главата, значи малкият го е правил и друг път. При това се опитваше и да говори — отвръщайки на хоканията на сестра си по най-блестящ начин, палавникът му с палавник. Тъкмо в този миг се смееше. Изглеждаше като миниатюрно копие на покойния Цезар: имаше същото издължено, привлекателно лице, същите гъсти, златисти коси и същите живи, сини очи като дядо си.

Досега Луций Корнелий Сула никога не бе изпитвал подобен прилив на нежност и обич, както в този миг. Но ето, че изведнъж сърцето му затуптя с все сила, сякаш искаше да изскочи от гърдите му, подобно на Атина, която изскача от главата на Зевс въоръжена до зъби. Изпълнен с чувства, допреди малко непознати, той отвори вратата на детската стая и навеждайки се почти до земята, протегна ръце към двете създанийца пред себе си, сетне рече на изненаданите малчугани:

— Тата е тук. Тата се е върнал у дома.

Те не само че не се отдръпнаха при вида на този непознат човек, ами без всякакво колебание се втурнаха да го посрещат, хващайки се за силните му ръце и обсипвайки лицето му с целувки.

Оказа се, че не Публий Рутилий Руф се е сетил пръв сред римските магистрати да направи посещение на Марий във вилата му в Кума. Завърналият се от война герой едва бе имал време да привикне към домашното ежедневие, когато една сутрин при него дойде икономът и му съобщи, че го търси нобилът Луций Марций Филип. Любопитен да узнае какво ще иска този Филип, защото двамата никога не се бяха запознавали и домакинът знаеше за фамилията на гостенина си само най-общи неща, Марий покани непознатия в кабинета си.

Филип дори не благоволи да започне разговора с празни приказки от рода на какво е времето навън или как се чувства Марий мина направо по същество. Марий си помисли, че гостът е слабохарактерен човек — което се подчертаваше от дебелата му гуша и тлъстините по корема, — но явно не му липсваше нищо от арогантната самоувереност, присъща на целия клан на Марциите, убедени, че произлизат по пряка линия от самия Анк Марций, четвъртия римски цар, известен с това, че е построил Дървения мост.

— Не ме познаваш, Гай Марий — започна гостенинът му без ни най-малка следа от неудобство, докато очите му нито за миг не изпускаха тези на домакина му, — та затуй си рекох дали няма да е добре, ако не се опитам да оправя тази грешка колкото се може по-скоро — все пак трябва да имаме предвид, че ти вече си избран за първи консул догодина, а пък съм един от наскоро встъпилите в длъжност народни трибуни.

— Колко мило от твоя страна — усмихна се Марий без никаква ирония.

— Да, предполагам, че изглежда любезно — отвърна Филип, без да му мигне окото. Беше се облегнал назад и беше кръстосал крака в престорена непринуденост, с която нищо не можеше да постигне — Марий винаги бе смятал подобен жест за недостоен за един мъж.

— С какво мога да съм ти полезен, Луций Марций?

— Ами в интерес на истината, с много неща — приведе се гостът и в миг благодушието изчезна от лицето му, за да го замести изражение на дълбока покруса. — Напоследък изпаднах в големи финансови затруднения, Гай Марий, и реших, че е най-подходящо, ако просто ти предложа услугите си като народен трибун. Чудех се дали например няма да ти се прииска да прокараш от друго име някой закон? Или може би ще ти е достатъчно да знаеш, че сред народните трибуни в Рим ще имаш поне един верен поддръжник, който да ти пази гърба, докато браниш стадото от германския вълк? Глупави германи! Още не ли са разбрали, че ние, римляните също сме деца на вълчица? Е, сигурен съм, скоро ще имат случай да го научат. Ако има човек, способен да разкрие напълно вълчия нрав на римляните, то това си точно ти, Гай Марий.

През цялото време, докато гостенинът му дърдореше тези мъдрости, Марий обмисляше предложението му. И той се беше облегнал назад, но никога нямаше да си кръстоса краката.

— Ако трябва да бъда съвсем искрен, Луций Марций, наистина има едно законче, което бих се радвал плебейското събрание да приеме, при това, без да се вдига излишен шум. Би ми доставило истинско удоволствие да те спася от финансовите ти затруднения, а пък по този начин ще ми спестиш много излишна енергия да се надприказвам с колегите ти и с останалите умни глави в Сената.

— Колкото по-щедро бъде твоето дарение в полза на моята кауза, Гай Марий, толкова по-малко ще ти се налага да се надприказваш с когото и да било — увери го Филип, който не можа да се въздържи да не се усмихне от щастие.

— Чудесно! А сега ще ми кажеш ли цената си? — подкани го Марий.

— Богове! Колко откровени могат да бъдат хората!

— Цената! — повтори Марий.

— Половин милион — престраши се Филип.

— Половин милион сестерции? — уточни Марий.

— Половин милион денарии — престраши се за втори път неканеният гост.

— О-хо, за половин милион денарии ще поискам много повече от някакво си законче — предупреди го Марий.

— За половин милион денарии, Гай Марий, ще получиш много повече. Ще можеш да разчиташ на моите услуги не само по време на мандата ми като народен трибун, но и до края на живота ми. Имаш думата ми.

— Тогава да смятаме сделката за сключена.

— Бре, колко лесно стана! — въздъхна видимо облекчен Филип. — А сега кажи какво очакваш от мен?

— Искам да прокараш една аграрна реформа — изненада го неприятно домакинът.

— Виж, това никак няма да е лесно! — изгледа го смаян Филип. — За какво ти е потрябвала тази аграрна реформа? Наистина ми трябват пари, Гай Марий, но не виждам никакъв смисъл да ми ги даваш, ако ме пребият до смърт още на другия ден. Мога да те уверя, че това далеч не влиза в личните ми амбиции. Не забравяй, че все пак не се наричам Тиберий Гракх!

— Законът, който искам, наистина се отнася до земята, но в никакъв случай не е от такова естество, че да си загубиш главата покрай него — опита се да го успокои Марий. — И ти трябва да знаеш, че и аз не съм реформатор или революционер. Имам съвсем други планове за бъдещето на бедните, вместо да посегна на агер публикус! Ще наема пролетариите в легионите и ще ги накарам с оръжието и кръвта си да извоюват всичката земя, която после ще им дам. Хората не бива да получават нищо даром, тъй като това ги отличава от животните.

— Но каква друга земя можеш да дадеш, ако не агер публикус? — не разбираше Филип. — Или мислиш държавата да увеличи още повече поземления си фонд? Това означава много пари! Откъде ще ги вземем?

— Не се безпокой за това. Земята, за която говоря, вече е под властта на Рим. При това, ако запазя своя проконсулски империум в Африка, единствено от мен ще зависи каква ще е съдбата на всички територии, отнети от врага. Ако искам, ще давам земите под аренда на клиентите си, ако искам, ще ги продам на онзи, който даде най-много за тях, ако искам, ще ги подаря на някой чужд владетел да прави с тях каквото пожелае. Това, което ми е нужно обаче, е Сенатът да потвърди всички мои решения по въпроса.

Той се размърда на стола си и се приведе, сетне продължи обясненията:

— Но нямам никакво намерение да се подлагам на ударите на нещастници като Метел Нумидик, затова и ще подходя, както съм правил винаги досега — ще се придържам стриктно или към закона, или към всеобщата практика и съществуващите прецеденти. Ето защо още на Нова година ще предам своя проконсулски империум в Африка и така ще остана напълно неуязвим за Метел Нумидик и компания.

Всички онези разпоредби, които досега съм давал от името на римския Сенат и народ по отношение новозавзетите земи, са получили нужната санкция от страна на Сената. Но има една работа, която нямам никакво намерение да започвам сам. В действителност става дума за деликатен проблем, който смятам да разреша на два етапа. Единият ще трябва да бъде изпълнен идната година, другият — следващата.

Твоята работа, Луций Марций, ще бъде да изпълниш първия етап от моя план. Накратко: вярвам, че и в бъдеще Рим ще може да сформира силни, добре въоръжени армии, но крайно време е легионите да се превърнат в привлекателно поприще за пролетариите, не просто да играят ролята на алтернатива, дали да си губят времето из кръчмите на Субура, или да се бият в името на родината. Ако мислим, че те ще се задоволят само с това, което им предлагаме в момента, а именно със скромната заплата и още по-скромния дял от завзетата плячка, много се лъжем. Но ако им се осигури обработваема земя, където след напускането на армията могат да се настанят, да си издигнат дом и в крайна сметка да разчитат за бъдещето си, всеки римски бедняк ще има реален интерес да се запише войник. За целта обаче не можем да им предложим земи в Италия. Нито пък виждам причина защо трябва да са тъкмо там.

— Мисля, че започвам да разбирам плановете, Гай Марий — дъвчеше устната си Филип. — Интересно.

— И аз така мисля. Определил съм островите в Малкия Сиртов залив край Африка като мястото, където да настаня своите ветерани пролетарии, щом им хрумне да напуснат армията — засега благодарение на германската опасност този момент няма да наближи. Междувременно ще се постарая да издействам одобрението на народа тези войници да получат земи на островите Менинкс и Керкина. Но уви, имам многобройни врагове, които ще се опитат на всяка цена да ме спрат, ако не за друго, то защото мнозина от тях дължат успехите си на това, че винаги са били против мен.

При тези думи на Марий Филип намери за уместно да кимне като някой стар мъдрец, който разбира нещата от живота.

— Вярно е, че имаш много врагове.

Тъй като не бе сигурен дали под тази забележка не се крие някакъв сарказъм, Марий изгледа недоверчиво събеседника си, но продължи нататък:

— Твоята задача, Луций Марций, ще бъде да предложиш пред плебейското събрание проектозакон, според който поземленият фонд на островите Меникс и Керкина ще бъде включен в агер публикус, но при известни условия, а именно, че няма да се дава никому под аренда, няма да подлежи на разпродажба и няма да се поделя между когото и да било без изричен плебисцит, който трябва да бъде приет по-нататък. Няма да споменаваш никакви войници, никакви пролетарии. Единственото, което трябва да направиш по най-тихия възможен начин, е да се увериш, че въпросните острови ще останат недосегаеми за лакомите ръце на известни наши съграждани. Жизненоважно е обаче никой от моите врагове да не заподозре, че зад закона стоя аз.

— О, мисля, че ще се справя добре — рече Филип, който явно разбираше от този вид дейност.

— Добре. В деня, в който този закон влезе в сила, моите банкери ще прехвърлят депозит от половин милион денарии на твое име по такъв начин, че никой да не установи кой точно е твоят благодетел.

Филип се надигна от стола и подаде ръка на домакина.

— Току-що ти си купи един народен трибун, Гай Марий. Но което е по-важно, занапред през цялата ми политическа кариера ще можеш да разчиташ на мен.

— Радвам се да го чуя — пое ръката му Марий и силно я раздруса. Щом обаче Филип се сбогува с него, той веднага нареди да му донесат топла вода, за да си измие ръцете.

— Това, че давам някому подкуп, не означава задължително, че го харесвам като човек — обясняваше Гай Марий на Публий Рутилий Руф, щом приятелят му пристигна в Кума пет дни по-късно.

Рутилий Руф направи гримаса на примирение, сетне изрече:

— Е, поне не може да му се отрече, че добре си свърши работата. Прокара мъничкия ти аграрен закон, сякаш го беше измислил сам, при това го защити с такава блестяща логика, че и да се беше намерил някой да спори, доникъде нямаше да стигне. Умен човек е този Филип, макар и посвоему. Обра всички лаври на ревностния патриот, като заяви пред плебейското събрание, че не виждал защо една малка, незначителна част от огромните новозавладени африкански територии да не се запази като своеобразно „спестяване за черни дни“, както сам се изрази, за римския народ. Толкова ловко се измъкна, че дори неколцина от личните ти врагове решиха, че законопроектът е бил предложен именно да ти направи напук. В цял Рим не се намери човек, който да се обяви, против която и да е точка от закона.

— Много добре! — въздъхна с облекчение Марий. — Сега поне за известно време мога да съм сигурен, че островите ме чакат непокътнати. Трябва ми още година-две да докажа истинската стойност на легионерите — пролетарии, преди да започна да ги дарявам със земи. Сега разбираш ли за какво става дума? Римският войник, такъв какъвто го знаем от преди години, нямаше нужда да бъде примамван с обещания за земя, така че всеки ще си кажа: „А защо тъкмо сега ще раздаваме подаръци на легионерите?“ Както и да е — вдигна рамене той. — Какво друго интересно в Рим?

— Самият аз прокарах закон, според който всеки консул има правото лично да назначава допълнителен брой военни трибуни, когато държавата е изправена пред външна опасност, без да се подлагат имената им на гласуване от народа.

— Отсега предвиждаш какво може да ни се случи в бъдеще! И сигурно си се възползвал веднага от закона си да назначиш нови военни трибуни?

— Точно така. Двадесет и един на брой. Колкото загинаха при Араузио.

— И кои си включил?

— Младия Гай Юлий Цезар.

— А, ето това се казва добра новина! Обикновено да взимаш роднини на служба, се оказва голяма грешка. Спомняш ли си Гай Лузий! Зет ми, мъжът на сестра ми Гратидия?

— Имам някакви бегли спомени. Имаше нещо свързано с Нуманция?

— Същият. Пълна напаст! Но затова пък богат, та се не знае. Както и да е, с Гратидия си родиха едно синче, което им е и единствен наследник и вече е навършило двадесет и пет. Помолиха ме да го взема със себе си да се бием с германите. През целия си живот не съм виждал това момче, но нямаше как, трябваше да се съглася, иначе не знам какво щеше да дойде на главата на брат ми Марк.

— Като седнахме да говорим за безбройните ти роднини, навярно ще ти стане приятно да научиш, че младият Квинт Серторий е у дома си в Нерсия при майка си. Смята, че ще се оправи достатъчно бързо, за да те придружи в Галия.

— Великолепно! Истински късмет, че Кота отиде навреме в Галия, а?

Рутилий Руф изрази съгласието си по не дотам възпитан начин.

— Питаш ли ме, Гай Марий! Един бивш претор и петима педарии да отидат да се разправят с тикви като Цепион? Но аз самият отлично познавам Кота, за разлика от Скавър, Далматик и Прасчо, които тепърва има да разбират. Не се и съмнявам, че каквото е имало за спасяване, Кота го е спасил.

— А какво става с Цепион, след завръщането му в Рим?

— О, главата му все още е над водата, но трябва здраво да се потруди, за да не потъне. Ако така се развиват нещата, някой ден ще се наложи да се бори за всяка глътчица въздух. Почти цялото обществено мнение е насочено срещу него, така че вече дори приятелчетата му от първия ред в Сената не могат да му помогнат.

— Прекрасно! Мен ако питаш, трябва да го затворят в Тулианума и да го оставят да умре от глад — мрачно заяви Марий.

— Но не и преди сам да е насякъл дървата за осемдесет хиляди погребални клади — ухили се Рутилий Руф.

— Ами какво става с марсите? Успокоиха ли се?

— Имаш предвид претенциите им за обезщетения? Естествено Сенатът прехвърли исканията им на съдилищата, но с това определено не спечели приятели на Рим. Началникът на марсийския легион — името му е Квинт Попедий Силон — лично дойде в Рим, за да свидетелства, а познай кой друг се готви да свидетелства заедно с него?

Марий се усмихна.

— Много си прав, че не мога да позная. Кой?

— Не друг, ами собственият ми племенник, младият Марк Ливий Друз! Изглежда, двамата със Силон се срещнали след битката, легионите им се сражавали един до друг. За Цепион беше истински шок да разбере, че тъкмо племенникът му, който му се пада зет, е сложил името си в свидетелските списъци. Представяш ли си, в дело, което е пряко насочено срещу него?

— Остри са му зъбките на момчето — припомни си Марий поведението на адвоката Друз пред съда.

— Много се е променил от Араузио насам — обясни Рутилий Руф. — Бих казал, че е израснал.

— Тогава Рим може само да се надява, че в бъдеще ще има още един способен човек, на когото да разчита.

— Нищо чудно да излезеш прав. Но уви, аз самият откривам видима промяна у кажи-речи всеки оцелял от клането при Араузио — добави с тъга Рутилий Руф. — Още не сме успели да съберем всички онези, които са се спасили с плуване. Съмнявам се някога да успеем.

— Ще ги намеря и ще ги върна — закани се мрачно Марий. — Всички те са пролетарии, което означава, че аз отговарям за тях.

— Това, разбира се, е в полза единствено на Цепион — продължи Рутилий Руф. — Опитва се да прехвърли вината на Гней Малий Максим и на неговата пролетарска измет, както обича да нарича армията му. Нещо, което не се нрави никак на марсите. И са прави — сред тях нямаше нито един пролетарий, нито пък сред самнитите. Пък и племенникът ми Марк Ливий Друз тържествено даде клетва пред народа, че никой за нищо не може да вини войниците. Голям оратор е и знае как да се държи пред публика.

— Как може да критикува Цепион, като му е зет? — полюбопитства Марий. — Мисля, че дори и най-големите му врагове ще се ужасят при подобна нелоялност към членовете на собственото семейство.

— Той не критикува Цепион или поне не го прави директно. Може да се каже, че е доста ловък. В крайна сметка, изобщо не споменава неговото! Просто отхвърля твърдението на Цепион, че сражението било изгубено заради войниците на Гней Малий Максим. Но напоследък ми прави впечатление, че Цепион Младши очевидно избягва някогашния си пръв приятел. То и не бих се разтревожил заради това, ако същият този Цепион не се беше оженил за сестрата на Друз, сиреч за моята племенничка — вайкаше се Рутилий Руф.

— Ето какво се случва, когато всички вие, загубени патриции и нобили, толкова държите да сключвате бракове помежду си и да не допускате страничен човек в рода си — вдигна презрително рамене Марий. — Но стига сме говорили за това! Други новини има ли?

— Само от страна на марсите, или по-скоро от италийските съюзници. Настроенията отново се обръщат срещу нас, Гай Марий. Както знаеш, вече от месеци се опитвам да набера войници. Но италийците напълно отказват да сътрудничат. Когато искам от тях да ни предложат пролетарии, след като твърдят, че вече не им били останали мъже — собственици на необходимата възраст, отговарят ми, че и пролетарии нямали!

— Е, те са все селски хора, нищо чудно — възрази Марий.

— Глупости! Има ги, колкото щеш: изполичари, овчари, сезонни работници, наемни работници — кога една селска община не е била пълна с такива? Но италийците държат да се знае, че сред тях пролетарии няма! „Защо?“ — питам ги аз в писма. „Защото — казват те — онези италийци, които можело да минат за пролетарии, от години вече били просто роби на Рим, допаднали под хомота най-вече за неизплатени дългове.“ О, това вече е прекалено, а най-лошото е, че е истина! — угрижено поклати глава Рутилий Руф. — Вече няма народ в цяла Италия, който да не е написал петиция до Сената, и съдържанието на всичките е едно и също: протестира се не толкова срещу официалната политика на Рим, колкото срещу злоупотребите, извършвани от множество частни римски лица, притежаващи необходимата власт. Марсите, пелигните, пиценците, умбрите, самнитите, апулийците, луканите, етруските, маруцините, вестините… мисля, че списъкът е пълен, Гай Марий!

— Е, поне не може да се каже, че подобно раздвижване ни изненадва — каза Марий. — Надеждата ми е все пак заплахата от страна на германите да спои разединена Италия.

— Не мисля, че ще успее. Всички народи в Италия са единодушни, че Рим умишлено държи дребните и средните им стопани дълго време далеч от дома, така че земите им да останат без надзор, фермите им да се разорят и да им бъдат отнети. Всички онези, които са имали големия късмет да останат живи след няколкото години военна служба в полза на Рим, се връщали у дома си задлъжнели към римските земевладелци или към местни лихвари с римско гражданство. Така според тях Рим бил практически собственик на целия им пролетариат и като роби разорените италийци били пръснати от единия край на Вътрешно море до другия! Според писмата, които чета, Рим проявявал най-голям интерес към робите със знания и способности на земеделци, които се разпращали я в Африка, я в Сардиния, я в Сицилия.

Марий започваше да се чувства на свой ред неловко.

— Нямах представа, че нещата са стигнали чак дотам. Притежавам доста земя в Етрурия, включително много дребни стопанства, конфискувани заради дългове. Но какво мога да направя? Ако аз не ги бяха купил, щяха да ги глътнат Прасчо и брат му Далматик! Наследил съм значителни владения в Етрурия от майка си Фулциния, ето защо и съм съсредоточил поземлената си собственост главно в Етрурия. Тъй или иначе обаче, ето ме и мен един от големите римски земевладелци.

— Обзалагам се, че ако те питам, дори няма да знаеш как са постъпили агентите ти с всички онези хора, чиито земи си отнел — подметна Рутилий Руф.

— Прав си, нямам най-малка представа — изгледа го смутено Марий. — Никога досега не ми е минавало през ума колко много италийци попадат в дългово робство. Все едно заробваме римляни!

— Е, нима не го правим и с римляни, когато не могат да си платят дълговете?

— Но все по-рядко, Публий Рутилий!

— Вярно е.

— Още щом встъпя в длъжност, ще се погрижа да прегледам всички оплаквания от страна на италийците — зарече се Гай Марий, решен да действа.

Цял декември в Италия цареше духът на недоволството, като най-изявено оставаше то сред войнолюбивите племена от централните части на Апенините нагоре по поречията на Тибър и Лирис. Начело на всички стояха марсите и самнитите. Но и в самия Рим назряваше недоволство, макар и насочено към друго — към привилегиите на римските патриции — и предизвикано от други римски нобили.

Новите народни трибуни наистина бяха много активни. Особено се отличаваше Луций Касий Лонгин, който трябваше да измие от името си позора на баща си — един от онези некадърни пълководци, навлекли си гнева на обществото. Именно с цел да докаже, че е различен от него, младият Касий предложи един неочакван законопроект, който трябваше да бъде разискван предварително от плебейското събрание на тъй нареченото концио. Касаеше се за това всички висши римски магистрати, на които плебейското събрание е отнело империума, да бъдат автоматично изключвани от състава на римските сенатори. Това беше истинска война, която младият трибун обявяваше на Цепион, и своего рода възмездие. Защото никой не си правеше илюзии, че бъде ли изправен пред съда по обвинение в държавна измяна, при съществуващите процедури Цепион никога нямаше да бъде осъден. Благодарение на богатствата и личното си влияние той държеше в ръцете си твърде много конници от първата и втората класа, за да не може да разчита на тях, че ще го оправдаят. Но според новия закон това нямаше да попречи на плебейското събрание да му отнеме сенатското място. Колкото и да се съпротивляваха срещу него Метел Нумидик и привържениците му, той беше приет и Луций Касий повече нямаше да се срамува заради баща си.

И тогава изведнъж се разрази нова буря, този път на религиозна основа. Понеже въпросът имаше своята комична страна, просто нямаше как новоизникналият проблем да не прикове цялото обществено внимание върху себе си. Когато Гней Домиций Ахенобарб се спомина на рострата в желанието си да попречи на вписването името на Гай Марий в кандидатските списъци ин абсенция, мястото му в колегията на понтифексите остана свободно. По онова време върховен понтифекс беше застаряващият Луций Цецилий Метел Далматик, а сред останалите жреци в колегията личаха имената на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, на Публий Лициний Крас, на Сципион Назика.

Нови жреци биваха допускани в колегията само при съгласието на действащите й членове, като беше прието на мястото на плебей да бъде избран друг плебей, на мястото на патриций — друг патриций; гледаше се колегиите на понтифексите и на авгурите да наброяват по равно плебеи и патриции. Според традицията новоизбраният понтифекс трябваше да принадлежи към същата фамилия, към която е принадлежал и покойният, позволяващо всички длъжности на понтифексите и авгурите да се предават от баща на син или от чичо на племенник, или в краен случай — от братовчед на братовчед. Целта беше фамилията да запази своята дигнитас. И естествено се очакваше, че не друг, а Гней Домиций Ахенобарб Младши, който бе най-възрастният мъжки представител на рода си, ще заеме мястото на баща си като понтифекс.

Възникна обаче един проблем и този път проблемът се наричаше Скавър. Когато колегията на понтифексите се събра на заседание да определи кой да бъде новият й член, Скавър обяви на всеослушание, че не е привърженик на идеята покойният Ахенобарб да бъде наследен от сина си. Една от причините да мисли така, която обаче той намери за благоразумно да не обявява, беше, че Гней Домиций Ахенобарб е бил прост, избухлив, невъздържан и най-общо казано неприятен за околните човек, който при това си е създал син лика-прилика. Разбира се, останалите тринадесет понтифекси много добре разбраха каква е истинската причина Скавър да е против младежа и щяха да намерят оправдание да го подкрепят. По принцип трудно щеше да се намери римски патриций или нобил, който да се оплаква от характера на събратята си; точно обратното — винаги би се старал да ги защити пред околните. Но жреческата колегия се отличаваше с това, че членовете й бяха все хора, близки един на друг, пък и им се налагаше да провеждат събранията си в крайно ограниченото пространство на Регията, малката служебна сграда на върховния понтифекс. А младият Ахенобарб беше само на тридесет и три години. За хора като Скавър, задължени да търпят баща му в продължение на десетилетия, самата мисъл, че на негово място ще застане недораслият му син, беше направо противна. Скавър цитира в полза на анти-Ахенобарбовата си кауза два особено силни аргумента.

Първият беше, че след като цензорът Марк Ливий Друз се беше споминал тъй неочаквано, неговото място на понтифекс не бе наследено от сина му, който по онова време беше само на деветнайсет. Тогава бяха решили, че все пак младежът е твърде млад, за да бъде включен в състава на жреческата колегия. Втората причина беше от психологическо естество. След завръщането си от Араузио младият Марк Ливий Друз внезапно изяви склонност да изостави едва ли не вродения си консерватизъм. Скавър бил на мнение, че ако му се даде жреческо място, което тъй и тъй трябвало да наследи от баща си, това щяло да му позволи да се върне към традициите на предците си. Баща му се славеше като един от най-заклетите врагове на Гай Гракх, а изведнъж се оказваше, че синът държи речи на Форум Романум съвсем в духа на реформатора Гракх! Вярно, че за Скавър съществуваха „смекчаващи вината обстоятелства“ и сред тях на първо място споменът от Араузио, но в такъв случай какъв по-удобен начин младият Друз да бъде спечелен обратно за бащината си кауза от този да му се предложи място на понтифекс.

Тринадесетината останали понтифекси, включително Далматик Понтифекс Максимус, решиха, че предложението на Скавър е идеалният начин проблемът с Ахенобарбите да бъде разрешен веднъж завинаги, особено след като малко преди смъртта си старият Ахенобарб вече бе осигурил на по-малкия си син Луций място сред авгурите. Следователно семейството му не можеше да се оплаква, че им е била напълно отнета свещенослужителската власт.

Но когато Гней Домиций Ахенобарб Младши научи, че очакваното му избиране за понтифекс се проваля заради Марк Ливий Друз, той не остана доволен. Напротив, почувства се смъртно обиден. Още на следващото заседание на Сената обяви, че възнамерява да даде Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус под съд по обвинение в светотатство. Повод за това беше неправомерното осиновяване на патрицианско дете от плебей, което по принцип беше сложна работа и за което се изискваше съгласието както на колегията на понтифексите, така и на ликторите на тридесетте курии. Младият Ахенобарб твърдеше, че Скавър не е изпълнил всички необходими условия. Понеже добре се знаеше каква е истинската причина Ахенобарб да проявява тъй неочаквано своя религиозен пуризъм, никой в Сената не обърна сериозно внимание на заканите му. Още по-малко Скавър, който стана от мястото си, изгледа презрително червендалестия Ахенобарб и заяви:

— Ти ли точно, Гней Домиций, дето дори не си понтифекс, ще обвиняваш мен, Марк Емилий, понтифекс и принцепс сенатус в светотатство? — прозвуча леденият му глас. — Я иди да се забавляваш с новите играчки пред плебейското събрание, пък като пораснеш, върни се!

И с това наглед цялата дандания приключи. Ахенобарб изхвърча от сградата на Сената, съпроводен от смехове и подигравки. „Не се е научил да губи!“ — мълвяха сенаторите.

Но Ахенобарб не се призна за победен. Скавър го бе посъветвал да се забавлява с новите играчки пред плебейското събрание и той тъкмо това стори. Само след два дни представи свой проектозакон, който беше обсъден, гласуван и приет още преди края на годината. Според лекс Домиция де сацердоциис в бъдеще новите членове на колегиите на понтифексите и авгурите нямало да се избират от останалите членове, ами на специално насрочено заседание на трибутните комиции, пред които всеки би имал право да се кандидатира.

— Глупаво — беше всичко, което Метел Далматик Понтифекс Максимус намери да каже на Скавър по въпроса. — Получи се много глупаво!

Но Скавър гледаше на въпроса откъм веселата му страна.

— Е, Луций Цецилий, трябва да признаеш, че момчето добре подреди нас, дъртите понтифекси! — бършеше той с ръка сълзи от смях. — Признавам, че ми се издигна в очите.

— Но само някой от нас да се помине и ето ти го Ахенобарб кандидат за понтифекс — мрачно предрече Далматик Понтифекс Максимус.

— Че защо не? В крайна сметка, заслужил си го е! — възкликна Скавър.

— Ами ако взема, че умра най-напред аз? Той върховен понтифекс ли ще стане?

— Ще бъде заслужено наказание за нас — сякаш ни най-малко не се разкайваше за думите си Скавър.

— Чувам, че сега се е захванал да съди Марк Юний Силан — подметна Метел Нумидик.

— Точно така. За незаконно започване на военни действия срещу германите на територията на Трансалпийска Галия — обясни Далматик Понтифекс Максимус.

— Навярно за да го изправи на съд пред плебейското събрание. Реши ли да го обвини в държавна измяна, ще си има работа с центуриатните комиции — подсвирна Скавър. — Бива си го момчето! Започвам да се питам не сбъркахме ли, дето просто не го избрахме на мястото на баща му.

— О, я стига глупости! — нервно му възрази Метел Нумидик. — Имам чувството, че се радваш на позорния ни провал.

— Че защо не? — престори се на изненадан Скавър. — Това е Рим, назначени отци! Рим, такъв какъвто трябва да бъде! Всички знатни римляни са се впуснали в състезанието за властта!

— Глупости, пълни глупости! — побеснял извика Метел Нумидик, който още не можеше да се примири с мисълта, че Гай Марий ще бъде за втори път консул. — Рим, такъв какъвто го знаехме, загива! Избират се хора за консули за втори пореден път, без дори да благоволят да се явят в Рим… Пролетарии пълнят легионите… Понтифекси и авгури се избират от народа… Решенията на Сената кой какво ще управлява се отхвърлят от плебейското събрание… Държавата ще плаща баснословни суми за поддържането на армията… Разни нови хора и провинциалисти ще се разпореждат като господари… Пфу!

Речник

Абсолво — латинският термин, използван, за да се признае публично призованият пред съда за оправдан.

Авгур — свещенослужител, чиито функции се изразяват не толкова в това, сам да предсказва бъдещето, колкото да осигури всичко необходимо за гадателствата, извършвани от други. Всички авгури, дванайсет на брой — шестима патриции и шестима плебеи — образуват колегията на авгурите. До минаването на предложения през 104 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб лекс Домициа де сацердоциис авгурите са се избирали единствено от членовете на колегията. Според новия закон обаче започват да се избират публично от народа. Авгурът нито предсказва бъдещето, нито провежда авгуриите по своя воля. Задачата му се състои в това да провери дали предметите или знаците, по които се извършва гадаенето независимо дали става въпрос за започване на война, свикване на събрание, приемане на закон или каквито и да било други държавни дела, — са получили одобрението на боговете. Понеже е съществувал наръчник, по който точно да се определят знаците, представляващи знамения, човек не е трябвало задължително да притежава способности на медиум, за да бъде избран за авгур. Дори напротив, в Рим винаги се е гледало с недоверие на хората, твърдящи, че притежават свръхестествени способности, и се е държало всичко да бъде „по книга“. Авгурът е носил тога трабея (вж. статия), а в ръцете си е държал специална пръчка, наречена литуус.

Аве аткве вале — „привет и сбогом“.

Агера — двойната крепостна стена, защищаваща Рим откъм най-уязвимата му страна: покрай Есквилинския хълм. Агера представлява част от Сервиевите стени.

Агер публикус — земя, представляваща колективна собственост на римските граждани. В голямата си част е територия, придобита по правото на завоевателя или отнета от законните си притежатели като наказание за нелоялност към договора с Рим. Последното важи особено за римските земи из целия Италийски полуостров. Бива раздавана за ползване от държавата по принципи, които фаворизират едрите поземлени собственици. От различните територии на агер публикус в Италия най-много спорове и въоръжени конфликти предизвиква т.нар. агер Кампанус, земя, принадлежала в миналото на град Капуа, но отнета от римляните след редицата бунтове, вдигнати от гражданите му.

Адамас — диамант. Древните са го знаели като най-твърдото вещество на земята и имали ли са възможността да се сдобият с него, използвали са го като инструмент за рязане. В онези години всички диаманти са идвали или от Скития, или от Индия.

Адриатическо Море (или Маре Адриатикум) — морският басейн, отделящ Италийския полуостров от Илирик, Македония и Епир; на юг преминава в Йонийско море.

Азиатска провинция — западният бряг и хинтерландът на днешна Турция — от Троада на север до ликийския бряг срещу Родос на юг. По време на републиката столица на провинцията е бил Пергам.

Азилум — част от малката седловина, образувала се между двете могили на Капитолия; носи древното си название, означаващо „убежище“, защото това е било мястото, където всеки беглец може да се спаси както от силата на закона, така и от личното отмъщение на своите преследвачи и където никой няма право да го задържа насилствено. Мястото е било обявено за убежище на преследваните от самия Ромул, който е целял по този начин да привлече повече заселници в новооснования Рим.

Академик — последовател на Платон.

Аква — с това име се обозначават акведуктите. По времето на Гай Марий са съществували четири, чрез които се е осъществявало цялостното водоснабдяване на Рим. Най-старият е Аква Апия (312 г. пр.Хр.), а след него идват Аква Анио Ветус (272 г.пр.Хр.), Аква Марция (144 г.пр.Хр.) и Аква Тепула (125 г.пр.Хр.) По време на републиката за акведуктите и водоснабдяването са се грижили т.нар. „водни“ сдружения, наемани по договор от цензорите.

Аква Секстия — днешният Екс ан Прованс. По времето на Гай Марий влиза в рамките на римска провинция Галия и е известен най-вече с минералните си извори.

Аквилея — колония със статут на латински град, основана в източния край на Италийска Галия, за да защитава търговските пътища през Карнските Алпи между Норикум и Илирик. Основана е в 181 г. пр.Хр. Впоследствие са построени множество пътища, свързващи я с Равена, Патавиум, Верона и Плаценция, което я превръща в най-значителния град в този край на Адриатическо море.

Аквилифер — почетна длъжност във войската, вероятно създадена при Гай Марий, който пръв връчва на легионите сребърните им орли. Най-достойният войник в легиона, т.нар. аквилифер, бива избран да носи сребърния орел на легиона и да го пази от вражески плен. Като знак за почетното си положение ходи облечен във вълча или лъвска кожа.

Аквитания, Аквитани — земите в югозападна дългокоса Галия между река Карантон и Пиренеите, достигащи на изток по течението на река Гарумна почти до Толоза, се наричат Аквитания и са били населени от келтското племенно обединение аквитани. Най-значителното укрепено място в областта е Бурдигала, разположено южно от устието на река Гарумна.

Алба Лонга — близо до днешния Кастел Гандолфо. В дълбоката античност представлява политическият център на Лациум и голяма част от древните римски фамилии, включително Юлиите, произхождат от нея. Завзета от римския цар Тул Хостилий през VII в.пр.Хр., Алба Лонга бива срината със земята, а населението й — принудително преселено в Рим.

Албис, река — днешната Елба в Германия.

Александър Велики — Александър III, цар на Македония. Роден в 356 г. пр.Хр., умира на тридесет и три години. На двадесетгодишна възраст наследява баща си Филип II на престола и възпитаван в страх от персите, решава да премахне за вечни времена персийската заплаха за Европа. В 334 г.пр.Хр. прехвърля с армията си Хелеспонта, решен да подчини цяла Персия. Оттук до самата си смърт — умира от треска във Вавилон — той продължава величествена одисея, която след низ от победи го отвежда до бреговете на река Инд в днешен Пакистан. Като дете е бил възпитаван от Аристотел. Понеже умира, без да остави пряк наследник, империята, която завладява приживе, не остава владение на Македония, а се разпада на няколкото тъй наречени елинистически държави с владетели Александровите пълководци, поделили помежду си Мала Азия, Египет, Сирия, Мидия и Персия.

Алоброги — келтско племенно обединение, заемащо земите на юг от днешното Женевско езеро между западните склонове на Алпите и река Рона — на юг до река Изер. Остават докрай заклети врагове на Рим и се противопоставят на всякакво римско проникване в земите им.

Амбари — част от племенното обединение на хедуите в централната част на Дългокоса Галия. Живеят в близост до река Арар (дн. Саона).

Амброзия — храната на боговете.

Амврони — отделен клон от германските племена тевтони; избити до крак в битката при Аква Секстия в 102 г. пр.Хр. (вж. Тевтони).

Амизия, река — днешната река Емс в Германия.

Амор — буквално „любов“. Но понеже представлява и „Рома“, прочетено отзад напред, във времето на републиката римляните искрено вярвали, че тайното име на Рим, от което той черпи жизнената си сила, е именно „Любов“.

Амфора — глинен съд, с издуто тяло, тънко гърло, две големи дръжки в горната част и заострено или конусовидно дъно, което му пречи да стои изправен. Амфорите са се използвали за пренасяне на едро (предимно по море) на вино или зърно, като заострените им дъна са им помагали по-удобно да се подреждат в стърготините, с които са се пълнели както корабните трюмове, така и товарните каруци. По време на пътуването амфората е стояла изправена без никаква възможност да падне или да се строши. Отново заостреното дъно е улеснявало пренасянето й. Стандартната вместимост на една амфора е била от около 25 литра.

Анас, река — днешната река Гуадиана в Испания.

Анатолия — Анадол, или казано най-общо, днешна Азиатска Турция. На север граничи с Черно море (Евксински понт), на юг — със Средиземно, на запад — с Егейско, а на изток с днешните Армения, Иран и Сирия. Тавърските и Антитавърските планини правят вътрешността й труднодостъпна. Климатът в Анатолия е континентален.

Ана Перена — едно от безтелесните божества, култът към които е родом изключително от Рим и няма връзка с гръцкия пантеон (вж. нумен). Макар да не притежава лице, а и да не е обект на митове, на Ана Перена се гледа като на жена. Празникът й се чества при първото пълнолуние след Нова година (тогава първи март) и денят се е считал за изключително благоприятен за всеки римлянин.

Анио, река — днешната река Аниене.

Анк Марций — четвъртият поред римски цар, за когото фамилията на Марциите (особено разклонението й, носещо когномена Рекс) поддържа, че е неин основоположник; което обаче няма как да бъде вярно, след като Марциите са били плебеи. За Анк Марций се говори, че е колонизирал Остия, въпреки че в днешно време се водят спорове, дали наистина става дума за колонизация или просто за отнемането от етруските им владетели на солните залежи при устието на Тибър. По негово време Рим преживява разцвет. Единственият обществен строеж от негово време, който просъществува до по-късните епохи, е Дървеният мост, Поне Сублициус. Анк Марций умира в 617 г. пр.Хр., оставяйки двама синове, които вследствие на избухнал метеж не успяват да наследят престола му.

Антиохия — столицата на Сирия и най-големият град в тази част на света.

Апенини — планинската верига, разделяща по дължина Италия на три области, силно изолирани една от друга: Италийска Галия (по долината на река По) на север, адриатическото крайбрежие на изток и по-обширните и плодородни равнини на запад. Апенините се отделят от Приморските Алпи в Лигурия, пресичат основата на полуострова от запад на изток и се спускат по самата му ос до Брутиум, срещу Сицилия. Най-високият връх достига около 3000м.

Арар, река — днешната река Саона във Франция.

Араузио — днешен Оранж. Малко селище на източния бряг на река Родан, в трансалпийска Галия, от дълго време под римско влияние.

Ардуена — днешната Арденска гора в северна Франция. По времето на Гай Марий започва от река Моза и свършва при река Мозела и е била непроходима.

Ареа Флакиана — Марк Фулвий Флак, влиятелен сподвижник на Гай Гракх, бива убит заедно с двамата си синове по време на сенаторската реакция срещу политиката на Гай Гракх в 121 г. пр.Хр. Цялата му поземлена собственост бива конфискувана от държавата, включително и домът му на Палатин, който бива сринат със земята, а теренът остава дълго време незастроен. Образувалото се свободно пространство, от което се разкрива прекрасна гледка към Форум Романум, получава името ареа Флакиана. В 100 г.пр.Хр. теренът бива откупен от Квинт Лутаций Катул, който построява известната колонада с вградените в нея отнети от кимврите при Верцеле знамена.

Арелат — днешен Арл. Възможно е градът да е бил основан от гърците, заселили се в трансалпийска Галия. Разположен е точно над делтата на Родан. След построяването на канала за кораби при Гай Марий значението му нараства изключително много.

Аркс — по-северната от двете могили, които образуват Капитолийския хълм в Рим.

Армиле — тежки гривни от злато или сребро, които са се връчвали на римските легионери, центуриони, кадети и военни трибуни вместо награда за показана воинска доблест.

Арн, река — днешната река Арно. Именно по нейното течение се определя границата между същинска Италия и Италийска Галия.

Арпинум — град в Лациум, недалеч от границата му със Самниум, населяван първоначално най-вероятно от волски. Последен от общността на латинските права получава пълно римско гражданство, но по времето на Гай Марий все още не се радва на самоуправление.

Ас — най-малката по стойност монета, използвана в Рим. Десет аса правят един денарий. Секли са се от бронз. Избягвала съм споменаването им в книгата, първо, защото стойността им е относително незначителна и, второ, за да не се обърка думата с английското наречие, съюз и предлог „ас“!

Атал III — последният цар на Пергам, владетел както на голямата част от Егейското крайбрежие на западна Анатолия, така и на Фригия. Умира сравнително млад в 133 г. пр.Хр., като най-близките му родственици са братовчедите му. Завещанието му бива занесено в Рим, където да бъде прочетено. Оказва се, че Атал завещава цялото си царство на римския народ. Избухва война, завършена победоносно за Рим от Маний Аквилий в 129–128 г.пр.Хр. След като Аквилий се захванал с преобразуването на Пергам в римска провинция, той продал почти цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума злато, която влязла в собствената му кесия.

Атезис, река — днешната река Адидже в Италия.

Атически шлем — декоративен шлем, носен от римските офицери с ранг от центурион нагоре. В общи линии той е същият, който носят повечето холивудски звезди по историческите филми за древния Рим, макар аз лично много да се съмнявам, че по времето на републиката някой е носил щраусови пера.

Атрий — широкият вестибюл на входа на всеки римски частен дом. Обикновено в покрива му е изрязан широк правоъгълник, под който е изграден водосток. Първоначалната цел на водостока е била да се използва дъждовната вода за нуждите на домакинството, но по времето на Гай Марий предназначението му е било изключително декоративно.

Атуатуци — известни също и като адуатуци. Племенно обединение, населяващо областта около устията на реките Сабис и Моза в Дългокоса Галия. По-вероятно е да са били не от келтски, а от германски произход, защото сами се обявяват за родственици на тевтоните.

Аукторитас — труден за превеждане латински термин, в който се включват едновременно нравствено превъзходство, блясък, способност да ръководи, обществено влияние и лични връзки и най-важното — способността да се влияе на събитията единствено по силата на собствената обществена репутация. По принцип всеки висш магистрат се ползва с известна служебна аукторитас, но такава могат да притежават и други — например принцепс сенатус, върховният понтифекс, рекс сакрорум, консуларните сенатори и дори частни лица, неучастващи в политическото управление.

Африка — във времето на римската република с думата „Африка“ е била обозначавана предимно онази част от северния африкански бряг, в която се е издигал Картаген днешен Тунис.

Африканска Провинция — по времето на Гай Марий римската провинция Африка е заемала доста ограничена площ фактически само земите в близост до Картаген — и е била заобиколена от всички страни от далеч по-обширната Нумидия.

Баградас, река — днешната река Мелега. Най-значителната река в Римска Африка.

Базилика — голямо здание, дадено за обществени нужди, например за съдилище, но също така за тържища, дюкяни и кантори. Вътрешността й се е осветявала от общи прозорци, стоящи високо над главите на работещите вътре. По времето на републиката подобни сгради са били строени по инициатива на римски аристократи с гражданска съвест, обикновено настоящи или бивши консули. Първата базилика е издигната от Катон Цензор и се е намирала на Кливус Аргентариус, точно до сградата на Сената. Известна е като Базилика Порция. Служила е едновременно за седалище както на много банкерски дружества, така и на колегията на народните трибуни. По времето на Гай Марий до нея вече са били построени още няколко: Базилика Семпрония, Емилия и Опимия, всички в околностите на Форум Романум.

Бая — градче, разположено от южната част на нос Мизенум, заграждащ откъм север Неаполския залив. По времето на републиката още не е било известно като курорт, но затова пък се е славело с отглеждането на стриди.

Баний, Гай — вж. „Гай Баний“.

Белги — страховито племенно обединение, населяващо северозападна и прирейнска Галия. Белгите не са имали общ корен и навярно са били повече германци, отколкото келти. От белгийските племена се съобщава за тревери, атуатици, кондрузи, беловаци, атребати и батави. За римляните от времето на Гай Марий обаче белгите са били най-вече легенда.

Бенак, езеро — днешното езеро Гарда в северна Италия.

Бетис, река — днешната река Гуадалкивир. Намира се в Далечна Испания (Хиспания Ултериор). Според географа Страбон долината на Бетис била най-плодородната област на земята.

Бига — колесница, водена от два коня.

Близка Испания — римска провинция. Латинското й име било Хиспания Цитериор. Територията й обхващала равнината, отворена към средиземноморския бряг, както и планинските земи отвъд нея, като се почне от Нови Картаген на юг и се стигне на север до Пиренеите. Границата между провинциите Близка и Далечна Испания била доста неясна и разтеглива, но по всяка вероятност е вървяла между планинската верига Ороспеда и другата, по-висока, която започва от Абдера и се наричала Солорий. По времето на Гай Марий най-големият град в провинцията бил Нови Картаген (известен в днешно време като Картахена), чийто поминък бил тясно свързан с богатите залежи на сребро в планините Ороспеда — залежи, които римляните отнели от картагенците. В цялата провинция имало само още една област, която привличала интереса на римските управители — долината на река Ибер (днешно Ебро) и нейните притоци, където почвата била изключително плодородна. Управителят имал две резиденции: едната в Нови Картаген на юг, другата в Тарако на север. Като цяло обаче Близка Испания винаги е оставала в сянката на Далечна.

Бойохемум — Бохемия, днешна Чехия.

Бони — буквално „добри люде“. Използван за пръв път в пиесата на Плавт „Пленници“, терминът придобива политически смисъл при Гай Гракх, който го използва, за да обозначи с него своите поддръжници. Така обаче говорят и противниците му Друз и Опимий за своите. Постепенно изразът придобива все по-широко значение, но по времето на Цицерон „бони“ са се наричали единствено ултраконсервативно настроените сенатори.

Бонония — днешна Болоня в северна Италия.

Бористен, река — днешен Днепър.

Брен (1) — галски (келтски) цар. Плячкосва Рим и за малко да овладее самия Капитолий, ако не се били разврещели свещените гъски на Юнона. Бившият консул Марк Маний се събудил от шума, видял как галите се катерят по скалите и вдигнал защитниците на бой. И до ден-днешен римляните не са забравили позора на кучетата (който така и не били залаяли) и вместо тях почитат повече от всички домашни животни гъските. След като станали безпомощни свидетели как изоставените им домове се превръщат в пепелища и след като останали без храна, защитниците на Капитолия се принудили най-накрая да откупят мира от Брен с цената на хиляда фунта злато. Когато златото било занесено на Брен на Форума, той го претеглил повторно, само че с подправени от самия него теглилки, и се оплакал, че се опитват да го измамят. Римляните му отвърнали, че той иска да ги измами, при което Брен извадил меча си и презрително го хвърлил върху везните, казвайки: „Горко на победените!“ („ве виктис!“) Но преди да успее да посече римляните за тяхната дързост, на Форума се появила армията на новоизбрания диктатор Марк Фурий Камил, който попречил на Брен да отнесе златото. След започналата се по улиците на Рим битка галите били изтласкани извън града, а при второто сражение — на десетина-дванайсет километра на север по Тибуртиновия път Камил изклал голяма част от нашествениците. Заради този му подвиг (а и затова, че успява да убеди плебеите да се откажат от плановете си да напуснат Рим и да се преселят във Вейи), Камил бива наречен втори основател на Рим. Тит Ливий не ни съобщава каква е по-нататъшната съдба на цар Брен. Всичко това се е случило в 390 г. пр.Хр.

Брен (2) — друг галски (келтски) цар. През 279 г. пр.Хр. начело на могъщо келтско племенно обединение нахлул в Македония и Тесалия, преодолял гръцката съпротива в прохода на Термопилите и плячкосал Делфи, в битката за който бил ранен. После се насочил към Епир, където ограбил баснословните богатства на Зевсовия оракул в Додона, а впоследствие и тези, още по-големи, на Зевсовия оракул в Олимпия, в Пелопонес. (Общо взето, в историята такива неща няма — Б.пр.) Отстъпвайки пред упоритата съпротива на гърците, Брен се оттеглил в Македония, където починал от неизлекуваната си рана (има версия, че се е самоубил заради позорното поражение при Делфи — Б.пр.). След смъртта му галите не могли да се задържат повече заедно и се разделили. Някои от тях (толистобогиите, трокмите и част от волките тестосаги) пресекли Хелспонта и се прехвърлили в Мала Азия, където се установили в земите, наречени оттам насетне Галатия. Волките тестосаги, които отказали да продължат напред, се върнали по домовете си около Толоза в Югозападна Галия, отнасяйки със себе си цялата плячка, взета от Брен, и запазвайки непокътнат дела на всички онези Бренови войници, продължили похода на изток. Защото златото принадлежало еднакво на всички.

Брундизиум — днешно Бриндизи. Най-важното пристанище в Южна Италия, което се радвало на единствения удобен залив по цялото адриатическо крайбрежие на полуострова. В 244 г. пр.Хр. градът се превръща в колония със статут на латински град заради интереса, който Рим имал да опази новопостроения път между Тарентум и Брундизиум.

Броня — представлява две плочки от стомана или бронз, понякога и от втвърдена за целта кожа. Едната се слага отпред и закрива корема, другата — отзад и пази гърба, от раменете до лумбалния прешлен, като двете се прикрепват една за друга с помощта на каиши — над раменете и покрай трупа. Някои брони дори бивали изкусно извайвани според формата на гърдите на своя притежател; повечето обаче се правели така, че да бъдат достатъчно удобни за всеки. Военачалниците и висшите офицери обикновено носели от най-красивите, изработвани от бронз и стомана и покривани със сребро. Имало и такива, които си позволявали дори да позлатяват броните си. Върху бронята си между гърдите и талията военачалникът и легатите му си опасвали тънък червен шарф, завързан отпред по специален начин.

Бурдигала — днешно Бордо в Югозападна Франция. Могъщият галски опидум, владение на аквитаните.

Ведиовис — типично римско божество, твърде потайно и без собствена митология. В днешно време се смята за възможно Ведиовис да е представлявал превъплъщение на младия Юпитер; дори Цицерон се е оказал твърде пестелив и уклончив по въпроса — навярно защото сам не е бил съвсем наясно със същността на въпросния Ведиовис. Със сигурност като бог не е бил олицетворение на щастието и радостта от живота, дори се смята, че е свързан под една или друга форма с подземния свят, а според някои дори бил бог на разочарованията. В Рим му били посветени два храма: единия на Капитолия, а другия на острова на Тибър. Доколкото знаем, освен в Рим не са го почитали никъде другаде, като изключим в Бовила, където в 100 г. пр.Хр. някой си Юлий построил в негова чест храм от името на цялата си фамилия.

Вексилиум — знаме или флаг.

Верпа — латинска мръсотия, използвана повече като псувня, отколкото като обидна дума. Отнасяла се до пениса — по всяка вероятност се имало предвид еректиралият пенис, когато кожичката се е дръпнала назад — и при използването й се правели някакви бегли асоциации с хомосексуализма. Според литературните извори, както и по останалите от римско време графити д-р Ж. Н. Адамс стига до заключението, че под верпа се има предвид обрязан член.

Верцела — малък град в Италийска Галия. Намирал се от северната страна на река Пад, точно в началото на Долината на саласите. Около града се разпростирали малки поля, т.нар. Кампи Равдии, където в 101 г. пр.Хр. Марий и Катул Цезар разгромили кимврите.

Веста — римска богиня, чийто култ юди началото си от дълбока древност. Както много други стари римски божества Веста нямала нито форма, нито образ, нито митология, (вж. нумен). Представлявала огнището и затова се почитала особено много в дома и семейството, където й отреждали място до пенатите и ларите. Официалният обществен култ към нея също бил доста важен и се съблюдавал лично от върховния понтифекс. Храмът на Веста на Форума бил много стар, малък и кръгъл по форма; намирал се в съседство с Регията, кладенеца на Ютурна и Домус Публикус, където живеел върховният понтифекс. В храма на Веста постоянно горял огън, който за нищо на света не трябвало да го напуска.

Весталки — култът към Веста се обслужвал от специално жреческо съсловие, колегията на весталките, в която влизали шест жени. Отреждани били за тази длъжност още седем-осемгодишни и давали обет за целомъдрие. Служели на богинята в продължение на тридесет години, след което бивали тържествено освобождавани от обета си и били допускани обратно в обществото, където можели да се омъжат, ако пожелаят — нещо, което рядко правели, тъй като се смятало, че бракът ще им донесе нещастие. От тяхното целомъдрие зависел късметът на цял Рим, сиреч на държавата. Ако някоя весталка бъдела заподозряна, че е нарушила целомъдрието си, бивала привиквана пред специален съд, който се произнасял дали е виновна или не. Обвинените, че са прелюбодействали с нея, също били изправяни, но пред друг съд. Ако весталката бъдела обявена за виновна, хвърляли я в специално изкопана тъмница, където я зазиждали и оставяли да умре от глад. В републиканската епоха весталките живеели в същия Домус Публикус, в който живеел и върховният понтифекс, но естествено отделени от него.

Виен, Виена — днешният град Виен във Франция. Латинското име на този преден търговски пункт по течението на река Родан било Виена, но за да се избегне объркването със столицата на Австрия, предпочела съм да го наричам така, както звучи на френски.

Визургис, река — днешната река Везер в Германия.

Викус — градска улица, която не е главна, но и не е задължително да бъде къса. С думата се имало предвид не единствено самата улица, а също така и всички сгради на нея. Първоначално думата се използвала за колиби или малки селца, където всички къщи се намирали наредени на една-единствена улица. Както в Рим, така и в другите градове по онова време улиците не сменяли имената си в продължение на векове, освен в случаите, когато някой монарх или влиятелен политик не сметнел за необходимо да кръсти улица на свое име. Затова и при изготвянето на картата си на републикански Рим съм използвала имената на много улици от епохата на империята, които не са част от новоустроените при императорите градски квартали. Така например, Викус Инстеюс, Викус Югариус, Викус Тускус, Викус Патриции, Викус Лонгус и т.н. ще да са се наричали така открай време. Същото е с Алта Семита и стръмните улички, водещи към хълмовете: Кливус Орбиус, Кливус Патрициус, Кливус Капитолинус, Кливус Аргентариус, Кливус Пулиус ин Тавернола и т.н. Трябва да се отбележи, че за разлика от нас, които ще кажем: „Еди-кой си живее на Викус Куприус“, римляните са казвали по-скоро, че въпросният живее във Викус Куприус. Някои от улиците в Рим носели имената си на специфичните дейности, които се вършели на тях: например Викус Сандалариус („улица на обущарите“), Кливус Аргентариус („хълм на сарафите“), Викус Фабриции („улица на занаятчиите“); други носели имена на градове или области, например Викус Тускус (Етрурия); трети просто били кръщавани според мястото, където водели, като например Викус ад Малум Пуникум („улицата, водеща към пуническата ябълка“ — сиреч нарово дръвче).

Вила — провинциална резиденция, напълно самоизхранваща се и дори имаща първоначално характер на селскостопански център — с други думи, нещо като ферма. Издигала се около перистил или вътрешен двор, отпред се разполагали конюшните и стопанските пристройки, а жилищната част се строяла в дъното. До времето на Корнелия, майката на братя Гракхи, богатите римляни си строели вили най-вече като място за почивка, а не толкова, за да ги превръщат във ферми. Затова и архитектурата им започнала да се променя с времето. Много от вилите, строени за почивка, се намирали на морския бряг.

Вила Публика — парчето зелени площи на Марсово поле, което се използвало като обществена градина. Намирала се срещу Викус Палатине, където участниците в триумфалното шествие се събирали много преди парадът да е започнал.

Вино — виното представлявало неотделима част от живота както на римляните, така и на гърците; при липса на каквито и да било средства за дестилация на концентрати или пивоварство в древността виното си оставало единственото познато алкохолно питие. Това го превръщало и в обект на дълбока почит (например в лицето на боговете на лозята и виното Дионис и Бакхус), и в същото време на уважение. За производството на вино се отглеждали различни сортове грозде, бяло и черно, което предполагало и разнообразия сред самите вина.

По времето на Гай Марий римското винарство вече било надминало гръцкото и се било превърнало за възможностите на времето в същинска наука. Римляните винаги са били добри градинари и овощари и познавали добре тайните на растенията, които ги заобикаляли; с годините, когато много римски граждани си спечелили привилегията да обикалят свободно из Средиземноморието, те започнали да носят в Рим нови растения — понякога просто различни сортове на вече познати, а понякога и напълно непознати за съгражданите им. Безспорно към тези внесени растения принадлежи и лозата.

Римските винари били същински експерти в областта на присаждането и се били научили на множество хитрини, с които да предпазват реколтата от болести и буболечки. Така например внасяли добивания в Палус Асфалтитес (Мъртво море) асфалт от Палестина и мажели с него основата на лозовите храсти, за да ги предпазят от плесента. Когато били готови узрели, гроздовете се откъсвали, слагали се в бъчви и смачквали с крака. От сока, който се изстисквал най-напред, се правело и най-хубавото вино. След мачкането с крака гроздовете били доизстисквани в специални преси, твърде подобни на онези, които и досега се използват в немодернизираните винарни; от това, което се изстисквало в пресите, се правело обикновеното вино за по-честа употреба. След това гроздовете се изстисквали и за трети път — излизала тънка, кисела течност, която била толкова долнокачествена, че спокойно можела да се закупи в огромни количества дори от бедните, а пък богатите поели с нея робите си. Понякога на това третокачествено вино допълнително се повишавало алкохолното съдържание чрез добавяне на некипялата шира след ферментацията. Към самата ферментация се подхождало повече или по-малко сериозно — според това, дали става дума за първия, втория или третия изстискан сок, или според намеренията на самия винар. Най-добрите вина ферментирали в бъчви, облепени от вътрешната си страна с пчелен восък, а другите в бурета, уплътнени с черна борова смола. Оставали така в продължение на няколко месеца, през което време на няколко пъти им се обирала пяната.

След като ферментирали, вината, предвидени за пряка консумация, се преливали в амфори или в кожени мехове. Но останалите вина, които трябвало тепърва да отлежават, първо се прецеждали внимателно през сито и през плат, и чак след това се „бутилирали“ в амфорите, запечатвани херметично с разтопен восък. Върху гърлото се отпечатвали годината на реколтата, името на избата, където е направено виното, сорта грозде, името на винаря, а после всички амфори били складирани в хладни помещения. Някои от най-качествените вина се съхранявали и в дървени бурета.

Повечето вина се отваряли обикновено в рамките на четири години от преливането им в амфорите, но запечатаните с восък, които повече не можели да ферментират, били оставяни да отлежават понякога дори двадесет години, за да добият желания вкус. Тогава, както и сега, имало не един и двама изтънчени познавачи на вина, както и просто закоравели „ценители“. Един от най-известните познавачи, чието име достигнало и до наши дни, бил големият адвокат Квинт Хортензий Хортал, който при смъртта си в 50 г. пр.Хр. завещал на неизвестен свой наследник нито повече, нито по-малко 10 000 амфори вино; като се има предвид, че една амфора побирала двадесет и пет литра течност, излиза, че покойният Хортал е разполагал със запас от 250 000 литра вино в избата си. В онези времена не било прието да се пие виното чисто — задължително се разреждало с вода, като се следвали различни пропорции.

По времето на Гай Марий римлянките малко пиели вино; в зората на републиката било достатъчно патерфамилиас само да усети дъх на вино от устата на някоя от жените в къщата си и вече имал всички морални права да я екзекутира на място. Въпреки привидното въздържание на римляните и вечното разреждане на виното с вода и в античността алкохолизмът е съществувал като сериозен обществен проблем, също както и днес.

Вир милитарис — вж. мъж на войната.

Витиния — царство, заемащо азиатския бряг на Пропонтида, граничещо на изток с Пафлагония и Галатия, на юг — с Фригия, на югозапад — с Мизия. Известно с плодородните си земи и големите си богатства, управляващите го царе са предимно траки. Негов традиционен враг винаги е бил Понт.

Вия — широк път или улица.

Вия Аврелия Ветус (Стар Аврелиев път) — построен в 241 г. пр.Хр.

Вия Аврелия Нова (Нов Аврелиев път) — построен в 118 г. пр.Хр.

Вия Ания (Аниев път) (1) — построен в 153 г. пр.Хр.

Вия Ания (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Спори се дали пътят трябва да се нарича Вия Ания или Вия Попилия. На картите си съм го отбелязала като Вия Попилия, защото при преброяването на източниците, с които разполагах, се оказа, че е упоменат един път повече като Вия Попилия.

Вия Апия (Апиев път) — построен в 312 г. пр.Хр.

Вия Валерия (Валериев път) — построен в 307 г. пр.Хр.

Вия Домиция (Домициев път) — построен в 121 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб.

Вия Егнация (Егнациев път) — построен навярно около 130 г. пр.Хр.

Вия Емилия (Емилиев път) — построен в 127 г. пр.Хр.

Вия Емилия Скаври (Път на Емилий Скавър) — завършен около 103 г. пр.Хр. Започнат бил да се строи от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус в цензорството му през 109 г.пр.Хр.

Вия Кампана (Кампанийски път) — не се знае кога е бил построен.

Вия Касия (Касиев път) — построен в 154 г. пр.Хр.

Вия Клодия (Клодиев път) — построен някъде през трети век пр.Хр., но не се знае точно кога.

Вия Лабикана (Лабицийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Лата (Широкия път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Латина (Латински път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Минуция (Минуциев път) — построен в 225 г. пр.Хр.

Вия Остиенсис (Остийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Попилия (Попилиев път) (1) — построен в 131 г. пр.Хр.

Вия Попилия (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Наричат го и Вия Ания и все още не се знае кой точно е строителят му.

Вия Постумия (Постумиев път) — построен в 148 г. пр.Хр.

Вия Претория (пътят на пълководеца) — широката алея, която разделя римския военен лагер на две; започва от предния и завършва при задния му вход.

Вия Принципалис (главен път) — широката алея, разделяща римския военен лагер на две, започвайки от единия му страничен вход и свършвайки при другия. Кръстосвала се под прав ъгъл с Вия Претория. В точката на пресичане се издигала и палатката на пълководеца.

Вия Салария (Път на солта) — твърде стар, за да се датира. По всяка вероятност това е бил най-старият истински дълъг римски път изобщо. Към него в 283 г. пр.Хр. се прибавила допълнителната отсечка на Цецилиевия път, а в 168 г.пр.Хр. и тази на Клавдиевия.

Вия Тибуртина (Тибурски път) — старото име на първата отсечка от Валериевия път, свързваща Рим с Тибур.

Вия Фламиния (Фламиниев път) — построен в 220 г. пр.Хр.

Военен Трибун — Трибунус милитум. Всеки един от офицерите, заемащи средна позиция в чиновата йерархия в римската армия — между пълководците и центурионите. Съществували изборни и неизборни военни трибуни. Най-висши били изборните (вж. следваща статия). Ако командващият дадена армия не е консул и оттам легионите му не се определят като консулски, начело на всеки един от тях може да застане и неизборен военен трибун. Неизборните военни трибуни служели и като началници на конните дружини.

Военен Трибун (изборен) — всяка година трибутните комиции избирали двадесет и четирима младежи на възраст между двадесет и пет и двадесет и девет години за военни трибуни — трибуни милитум, които да служели в консулските легиони. Понеже бивали избирани от името на целия народ в лицето на трибутните комиции, изборните военни трибуни представлявали истински магистрати. Назначавани били по шестима за всеки от четирите консулски легиона, където командването минавало в техни ръце. Когато по време на война повече от четири легиона били определяни като консулски, не се избирали допълнителни военни трибуни, а двадесет и четиримата били разпределяни поравно между всички легиони.

Воконти — келтско племенно обединение, населяващо земите по течението на река Друенция в Трансалпийска Галия. Земите им се намирали в съседство с тези на алоброгите, падащи се на север. Любимо занимание на воконтите било да нападат и плячкосват римските пътници по Домициевия път в отсечката му между Алпите и долината на река Родан.

Волки Тестосаги — келтско племенно обединение, заемащо средиземноморското крайбрежие на Галия, на запад от река Родан. Земите им стигали до Нарбон и Толоза (вж. още Брен (2) и Толоза).

Волски — един от народите, населяващи Централна Италия. Заемали източен Лациум и поселенията им се съсредоточавали около Сора, Атина, Анция, Цирцеи, Тарацина и Арпинум; съюзници им били еквите. Към края на четвърти век пр.Хр. волските вече били отдавна погълнати от римската система и до голяма степен били изгубили културната си и социална идентичност. Не говорели латински, а свой собствен език, близък до умбрийския.

Върховен Понтифекс — главата на държавната религия и най-висшестоящият от всички жреци. По всичко изглежда длъжността му да е връстничка на републиката, тъй като с неговата поява по типично римски начин се заобикаляли известни препятствия, без да се нараняват излишно религиозните чувства на народа, свикнал да вижда в рекс сакрорум (титла, носена от римските царе) своя главен свещенослужител. Вместо да премахнат функциите на рекс сакрорум, новите римски управници в лицето на Сената просто измислили нов понтифекс, чиято роля и статут били по-висши от тези на рекс сакрорум. Върховният понтифекс бил избиран по-скоро от народа, отколкото от жреческата колегия, с което се потвърждавала неговата позиция на държавник. Навярно в началото се е държало да бъде патриций, но от средата на републиканската епоха, изглежда, нещата са се обърнали и за върховен понтифекс са се избирали предимно плебеи. Работата му се състояла в това да наглежда всевъзможните членове на всевъзможните жречески колегии — на понтифексите, на авгурите, на фециалите, на останалите по-нисши жреци и на весталките. В републиканската епоха върховният понтифекс, който живеел на държавна сметка, заемал най-внушителния от всички Доми Публици, но го споделял заедно с весталките. Официалното му седалище (което се водело със статут на храм) била малката атара Регия на Форум Романум.

Вътрешно Море — името, което съм използвала да обозначавам Средиземно море, което по времето на Гай Марий все още не било получило по-късното си латинско название „Маре нострум“ — „Нашето море“. По времето на Марий се е наричало Маре Интернум.

Галия — вж. Дългокоса Галия, Трансалпийска Галия и Италийска Галия.

Гай Баний — в оригинала Луций Тидлипус. Желанието на авторката било да създаде нарицателно име за определен тип хора, от рода на американското „Джо Блоу“ или английските „Фред Блогс“, или когато се имало предвид някой аристократ, „Лорд Мък от Дънгил Хол“. Името трябвало да звучи поне малко по латинско му, но в същото време да не е свързано с някой чисто латински каламбур, който би останал неразбираем за читателя. Опитвайки се на свой ред да преведа нейния латино-английски на латино-български, ми хрумна да се възползвам от почти латинско звучащото „Бай“ и като направя елементарната смяна на съгласните в двете думи, да се получи толкова красноречивото и в същото време звучащо като на истински римлянин име „Гай Баний“ — Б.пр. (Пък кой знае, нищо чудно и да е съществувала римска фамилия Баний…)

Гарум — хранителна подправка, високо ценена и любима на много римляни. Правена била от риба и според рецептата, останала до нас, от подобно нещо би му се повдигнало на мъж или жена в днешно време — най-малкото, защото заради изключителната си концентрация е воняла убийствено. Това не пречело на древните да обожават гарума. Той самият се е правел на различни места по Средиземноморското и Егейското крайбрежие, но най-известен е бил гарумът, изнасян от пристанищата на Далечна Испания.

Гарумна, река — днешна Гарона във Франция.

Генс (мн.ч. гентес) — римска фамилия или клан, в която всички носят общо име — така например Юлиите, Домициите, Корнелиите, Емилиите, Фабиите, Фабиите, Сервилиите или Юниите представлявали именно гентес. Всички членове на един гнес можели да проследят родословното си дърво обратно до общия предшественик. Самата дума била в женски род, заради което и на латински се казва: генс Юлия, генс Корнелия и т.н.

Германи (германци) — жителите на Германия, под което се разбират всички земи на север и на запад от Рейн.

Геторикс — типично келтско име, носено от няколко известни на историята келтски царе. Избрал съм го за име на неизвестния келтски цар, който предвождал обединените племена на тигурините, маркоманите и херуските по време на голямото германско преселение. Всичко, което знаем за него от историята, е, че е принадлежал към племето на тигурините, които са били келти.

Гетули — берберски народ, водещ номадски живот, чиито земи били навътре от крайбрежието на Северна Африка и се разпростирали по цялото огромно разстояние между Малката Сиртис и Мавритания.

Гладиатор — своего рода професионален боец, който използва уменията си, за да забавлява публиката. Гладиаторите били наследство от етруските, но техният занаят се ценял из цяла Италия и особено в Рим. Гладиаторите се набирали от различни места: някои са дезертьори от легионите, други — криминални престъпници, трети — роби или освободени роби, които доброволно са се записвали за гладиатори. Във всеки случай всеки гладиатор трябвало вътрешно да се е примирил със съдбата си, защото иначе не би си струвало изобщо да бъде обучаван. Гладиаторите живеели в школите (огромната част от които се намирали около Капуа), където нито били държани като затворници, нито били третирани зле — за господаря си те представлявали твърде печелившо капиталовложение и той ценял труда им по достойнство. Обучението на гладиаторите било в ръцете на доктор, а цялата школа била под ръководството на т.нар. ланиста. Имало четири основни дисциплини, които гладиаторът можел да практикува: мирмилон, самнит, рециарий или тракиец, като разликата била в оръжието, което използвали. В епохата на републиката гладиаторите служели в продължение на четири до шест години, като им се налагало да се бият средно по пет пъти на година. Сравнително редки били смъртните случаи — известният жест нагоре или надолу с палеца се появява по трибуните едва при империята. След като се оттеглел, гладиаторът обикновено си предлагал услугите като телохранител. Гладиаторските школи принадлежали на делови люде, които натрупвали значително състояние от турнетата, които уреждали на своите възпитаници из Италия особено покрай организирането на заупокойните игри. Много сенатори и конници били собственици на гладиаторски школи, някои от които наброявали около хиляда души, дори повече.

Големият Цирк — най-старият цирк, построен още от цар Тарквиний Приск, преди да е била установена републиката. Заемал цялата площ на Валис Мурция, разположена между Палатинския и Авентинския хълм. Трибуните му побирали между сто и сто и петдесет хиляди зрители дори в републиканската епоха. В онези години до цирка са се допускали единствено римски граждани и има достатъчно сведения, че щом се отнася за вход в цирка, освободените роби все още били смятани за роби и държани надалеч. Предполагам, че недопускането на освободените роби се е дължало не на друго, а защото броят на зрителите за всяко състезание е бил огромен. На жените им е било позволено да седят сред мъже.

Градски претор — претор урбанус. По времето на Гай Марий задълженията му почти се изчерпвали с правораздаване, което пък се изразявало най-вече в произнасяне по жалби и спорове, възникнали между римски граждани в границите на Рим. Империумът му се простирал до петия километричен камък от Рим и не му се позволявало да напуска Рим за срок от повече от десет дни наведнъж. Ако и двамата консули се намират вън от Рим, градският претор като най-висш магистрат е упълномощен да свиква Сената на събрания, както и да организира отбраната на града при внезапно появила се опасност. Той единствен имал правото да определя дали спорът, възникнал между две страни, може да се представи пред съда. В повечето случай предпочитал да раздава правосъдие на място, без да прибягва до същински съдебни процеси.

Гражданство — в смисъла, в който се използва в тази книга, римско гражданство. Правото на гражданство позволявало на мъжа да гласува в рамките на своята триба или центурия, ако принадлежи на някоя от петте имуществени класи (което между другото не е съвсем вярно — пролетариите също са имали теоретическото право на глас, което обаче е оставало без значение поради специфичната процедура за гласуване — Б.пр.), при провеждането на всички избори в Рим. Не е можело да бъде бит с камшик, можел е да се изправи срещу съд, съставен единствено от римски граждани, и е имал право на жалба. В различни години изискванията даден човек да бъде признат за римски граждани са били различни — веднъж е било задължително и двамата родители да са граждани, друг път — само бащата (откъдето се е появил и когноменът Хибрида). Гражданинът е бил длъжен да служи в армията, макар че до времето на Гай Марий са били набирани единствено онези, които са притежавали достатъчно земя и пари, за да могат сами да се въоръжат и да се издържат по време на походите — заплатите, които държавата е трябвало да гарантира на всеки войник, са били твърде недостатъчни, за да покрият разходите му, а и са се плащали едва след привършването на кампанията.

Гракхите — известни и като братя Гракхи. Корнелия, дъщеря на Сципион Африкански и Емилия Павла, е била омъжена на осемнайсет години за Тиберий Семпроний Гракх, който тогава бил на четиридесет и пет; годината била 172 г. пр.Хр. и вече дванадесет години Сципион Африкански не бил между живите. Тиберий Семпроний Гракх бил веднъж консул в 177 г.пр.Хр., после цензор в 169 г.пр.Хр. и повторно консул в 163 г.пр.Хр. При смъртта си в 154 г.пр.Хр. вече бил станал баща на дванадесет деца, но всички те били с крехко здраве и въпреки грижите си Корнелия успяла да отгледа до пълнолетие само три от тях. Най-голямото било момиче — Семпрония, която била омъжена веднага щом било възможно за братовчед си Сципион Емилиян; другите две деца били момчета. Тиберий Гракх бил роден в 163 г.пр.Хр., а брат му Гай в годината на смъртта на баща си — 154 пр.Хр. Така че и двете деца са били отгледани изключително от майка си, която си свършила добре работата.

И двамата братя Гракхи служили под командването на първия братовчед на майка си Сципион Емилиян — Тиберий се сражавал в Третата пуническа война, а Гай — в Нумантийските войни; и двамата се отличили с храбростта си. Тиберий Гракх бил пратен като квестор в Близка Испания в 137 г. пр.Хр., където на своя глава успял да издейства освобождаването на победения и пленения от нумантийците Хостилий Манцин и да спаси от унищожение армията му. Тъй или иначе Сципион Емилиян сметнал условията на сключения от шурея му договор за унизителни и успял да убеди Сената да не го ратифицира. Тиберий никога не му го простил.

В 133 г. пр.Хр. Тиберий бил избран за народен трибун и се заел да сложи край на държавната политика за даването на агер публикус под аренда на едрите земевладелци. Въпреки жестоката съпротива той прокарал своя поземлен закон, ограничаващ правото на даване под арендата обществена земя до 500 югера на човек (плюс още по 250 за всеки от синовете му) и създал комисия, която да разпредели останалата земя между безимотните римски граждани. Целта му била едновременно да облекчи самия Рим от най-ненужните му жители и да осигури за в бъдеще повече боеспособни войници за римската армия. След като Сенатът предпочел да удави законопроекта му в блатото на празнословията и безкрайните отлагания, Тиберий Гракх го отнесъл пред плебейското събрание, с което буквално стъпил в кошера с пчелите, защото постъпката му била безпрецедентна. Един от колегите му народни трибуни (между другото негов роднина) Марк Октавий наложил ветото си над законопроекта и бил свален по незаконен път от поста си — още един удар, нанесен от Тиберий Гракх върху мос майорум, сиреч установената практика. За противниците на Тиберий Гракх била важна не толкова законността или незаконността на неговите действия, колкото самият факт, че е дръзнал да се обяви срещу установените политически порядки, независимо от това, дали са записани под формата на закон или не.

Когато в същата година умрял царят на Пергам Атал III и се оказало, че е завещал цялото си царство на Рим, Тиберий Гракх не признал на Сената правото да определи каква да бъде съдбата на новопридобитите територии, ами прокарал нов закон, според който земите отново щели да отидат за безимотните. Това била още една причина да предизвика недоволство както в Сената, така и на Форума.

И накрая, след като установил, че годината на мандата му ще изтече, преди да е довел докрай реформаторската си програма, Тиберий Гракх за сетен път пренебрегнал установените порядки и се кандидатирал повторно за народен трибун. Стигнало се до сблъсък между привържениците му и сенаторските сили, предвождани от братовчеда на Тиберий Сципион Назика, при който Тиберий Гракх и неколцина от сподвижниците му били пребити до смърт на Капитолийския хълм. Другият му братовчед Сципион Емилиян, който при инцидента се намирал все още под стените на Нуманция, публично оправдал убийците, обвинявайки Тиберий Гракх, че е целял издигането си за римски император.

За около десет години в Рим настъпило спокойствие, но то било нарушено, щом в 123 г. пр.Хр. за народен трибун бил избран по-малкият брат на Тиберий Гракх Гай. Гай Гракх бил със същата натура като брат си, но се бил поучил от грешките му, а и с личните си качества далеч го превъзхождал. Реформите, които на свой ред се заел да прокарва, били много по-широки и обхващали, освен поземления закон, законопроекти, свързани със снабдяването бедните в Рим с евтино зърно, с промени в организацията на армията, с основаването на колонии със статут на римско гражданство, със започването обществено благоустройство из цяла Италия, с отнемането съдебната власт от ръцете на сенаторите и предаването й на конническото съсловие, с въвеждане системата на откупване данъците от азиатската провинция чрез сключването на обществени договори между частни лица и цензорите, с даването пълно римско гражданство на градовете, ползващи се с латинските права, и съответно с гарантирането на латинските права на всички италийски съюзници. Разбира се, за една година дейност като народен трибун Гай Гракх не би могъл да прокара изцяло започнатите реформи, но преди да е изтекъл мандатът му, той вече бил постигнал невъзможното — успял за втори пореден път да си спечели вота на избирателите за народен трибун. Изправен срещу заканите на политическите си врагове, Гай Гракх продължил с реформите си и понеже и в края на 122 г.пр.Хр. те все още не били проведени докрай, кандидатирал се за трети пореден мандат, но при изборите заедно с приятеля си Марк Фулвий Флак били победени.

След като още в 121 г. пр.Хр. Гай Гракх видял как първата работа на консула Луций Опимий и на бившия народен трибун Марк Ливий Друз била да се обърне назад хода на реформите, той преминал към открито насилие. Сенатът отвърнал с гласуването на първия „декрет — ултиматум“ в историята си, с който се помъчил да спре разрастващото се беззаконие, но в резултат постигнал единствено убийството на Фулвий Флак и двама от синовете му, както и самоубийството на бягащия от преследвачите си Гай Гракх в дъбравата на Фурина, в подножието на хълма Яникул. Занапред римската политика никога повече нямало да се води по старите правила вековната крепост на мос майорум получила първите пробойни.

Личният живот на братята Гракхи също преминал под знака на несъгласието с установеното. Тиберий Гракх нарушил вековната традиция на фамилията си и вместо да се ожени за някоя Корнелия Сципионида, взел за жена Клавдия, дъщеря на Апий Клавдий Пулхер, консул в 143 г. пр.Хр. и заклет враг на Сципион Емилиян. От нея имал трима синове, но и тримата умрели рано, без да могат да поемат по пътя на баща си. Гай Гракх пък се оженил за Лициния, дъщеря на един от най-близките му сподвижници Публуй Лициний Крас Муциан; родила им се дъщеря Семпрония, която се омъжила за Фулвий Флак Бамбалио и на свой ред родила дъщеря Фулвия, омъжила се на три пъти: за Публий Клодий Пулхер, за Гай Скрибоний Курион и за Марк Антоний.

Граматик — учител, но не по граматика, а по основи на риториката (вж. риторика).

Далечна Испания — Хиспания Ултериор, по-отдалечената от Рим римска провинция в Испания (за разлика от Близка Испания). По времето на Гай Марий границата между двете провинции била, общо взето, неустановена, но най-общо може да се каже, че под Далечна Испания се разбира целият водосборен басейн на река Бетис, богатите на руда планини, от които водят началото си Бетис и Анас, атлантическият бряг от Олизипо при устието на Тагус до Стълбовете на Херкулес и средиземноморският от Стълбовете до Абдера. Най-големият град в цялата област бил Гадес, днешният Кадис, но седалището на управителя било в Кордова.

Дамно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели, за да обявят някого за виновен. Навярно е имало някаква разлика в смисъла между ДАМНО и КОНДЕМНО; най-вероятно ДАМНО е било по-категорично и е трябвало да убеди съдията да не проявява никаква милост към признатия за виновен.

Данастрис, река — днешната река Днестър в Молдавия. Древните са я знаели и като Тирас.

Данубий, река — днешният Дунав. Гърците, които са го наричали Истър, са знаели, че е огромна река, но не са го изследвали по-нагоре от течението от колониите си около устието му към Евксина. По времето на Гай Марий римляните познавали само алпийските му притоци, но както гърците, така и те имали някаква най-обща представа, че минавал през Панония и Дакия.

Двуколка — колесница с две колела, дърпана от две или четири впрегатни животни, най-често мулета. Била много лена и сравнително удобна — доколкото древните са могли да си го позволят, без да са познавали пружините и съвременните амортисьори — и затова представлявала предпочитаното превозно средство за всеки римлянин, бързащ да отиде от едно място на друго. Недостатъкът й бил, че не гарантирала никаква защита срещу вятъра и дъжда. Латинското й название било цизия. Съществували и закрити двуколки, доста по-тежки и по-тромави, които се наричали карпентум.

Делфи — знаменитото светилище на Аполон в подножието на Парнаската планина в Средна Гърция. От дълбока древност представлява важно култово средище, макар че е посветено на Аполон едва в седми или шести век пр.Хр. На мястото се виждал т.нар. омфал или пъп (голям, объл камък, най-вероятно паднал метеорит) и Делфи се е смятал за център на света. Светилището било обитавано от прочутия оракул, предаващ своите гадания чрез устата на старица, която за целта изпадала в епилептичен транс; знаели я като Пития или Питонката.

Демагог — първоначално гръцко понятие, използвано за политик, който разчита най-вече на влиянието си върху тълпите. Римските демагози предпочитали да говорят на арената пред комициите, отколкото в Сената, но това далеч не е било политика за „освобождаване на масите“, както и слушателите му в основата си не са били представители на най-низшите класи. Терминът се е използвал най-вече от ултраконсервативните фракции в Сената по адрес на радикалните в своите искания народни трибуни.

Денарий — като се изключат редките серии златни монети, отсечени на един-два пъти по времето на Римската република, денарият е бил най-голямата парична единица. Съдържал е около 3,5 г. чисто сребро. 6250 денария правели един талант. Бил с големината на сегашните монети от 10 стотинки.

Дертона — днешна Тортона в Северна Италия.

Диадема — диадемата представлявала дебела бяла ивица плат с ширина около 25мм., бродирана по краищата и завършваща най-често с ресни. Носела се е завързана около главата — или върху челото, или върху косата, връзвала се е под тила и двата й края са падали свободно над раменете. Първоначално символ на персийската царска власт, диадемата била възприета и от елинистическите владетели, след като Александър Велики я отделил от персийската тиара, убеден, че е далеч по-подходяща за един елин от корона.

Дивертикулум (мн.ч. — дивертикула) — в смисъла, използван в книгата, път, който свързва помежду им главните пътища, тръгващи от римските порти — околовръстен път.

Дигнитас — понятие, характерно за римското мислене. Дигнитас не съответства напълно на нашето „достойнство“. Най-общо с думата се обозначава личният дял на човек в делата на общността, към която принадлежи, и включва моралните му устои, репутацията, с която се ползва, и способността му да си печели уважение у околните. От всичко, което един римски благородник се смята, че притежава, именно дигнитас е онова, което е длъжен да пази повече от всичко друго; за да запази своята дигнитас, благородникът трябва да е готов по всяко време да отиде на война, да се оттегли в изгнание и дори да се самоубие или да екзекутира собствения си син. Предпочела съм да не превеждам думата, за което и в текста я използвам така, както звучи и на латински — дигнитас.

Дис — друго име на Плутон, бога на подземния свят.

Добрите люде — вж. бони.

Додона — храм, посветен на гръцкия бог Зевс. Намирал се във вътрешността на Епир, на около петнайсетина километра югозападно от езерото Памборис, и бил известен с оракула, живеещ в свещения дъб, станал дом на ято гълъби.

Долината на саласите — днешната област Вал Д’аоста в Италия (вж. също така Лугдунумски проход, саласи).

Доминус — буквално „господар“. Домина означавало „госпожа“, а доминила „малка госпожа, госпожица“. Използвала съм тези думи, за да предам най-ясно уважението на робите към своите господари, уважение — същото, каквото биха изпитвали слугите на един английски благородник.

Домус (мн.ч. — доми) — буквално, „дом, къща“. Думата се е използвала за градска къща и в книгата съм я използвала, за да отделя самостоятелните домове на някои от героите от апартаментите на друга.

Домус Публикус — сграда, притежавана от римския Сенат и народ, сиреч собственост на държавата. Имало поне няколко такива, а може дори броят им да е бил значителен, и както изглежда, всички са били обитавани от свещенослужители. Върховният понтифекс, весталките, рекс сакрорум и тримата върховни фламини — на Юпитер, Марс и Квирин — са живели в държавни здания. По всичко личи, че доми публици са се намирали около Форум Романум, както и че по времето на републиката върховният понтифекс и весталките са споделяли една и съща сграда (намираща се на същото място, където по-късно се издига Атриум Весте, но ориентирана на север); обикновено под „Домус публикус“ се е разбирала именно тя. Домът на рекс сакрорум, намираща се на Велия, се знаела като „царския дом“. На плана на центъра на Рим съм посочила напълно произволно разположението на жилищата на тримата върховни фламини, колкото да създам най-бегла представа къде са се намирали в действителност.

Драв, река — днешната река Драва в бивша Югославия.

Друенция, река — днешната река Дюранс във Франция.

Друидизъм — основната келтска религия, разпространена особено в Дългокоса Галия и Британия, носеща името си от жреците, наречени друиди. Сборищата на друидите се намирали в онази част от Дългокоса Галия, където властвали карнутите. Друидизмът бил мистичен и натуралистичен култ, който не се нравел на нито един от средиземноморските народи, считащи принципите му най-малкото за странни.

Дурия, Голямата река — днешната Дора Балтея в Северна Италия.

Дурия, Малката река — днешната Дора Рипария в Северна Италия.

Дългокоса Галия — Галия Комата. Като се изключи римската Трансалпийска Галия, Дългокоса Галия обхващала цяла днешна Франция, Белгия, както и онази част от Холандия, която се намира на юг от Рейн. Представлява обширна, предимно равнинна земя, покрита с гъсти гори и дарена с изключително плодородна почва, която никой не използвал. Страната била напоявана от многобройни реки, сред които най-важните са: Лигер (Лоара), Секвана (Сена), Моза (Мьоза), Мозела, Скалдис (Схелде), Самара (Сома), Матрома (Марна), Дураний (Дордона), Олтис (Лот) и Гарумна (Гарона). По времето на Гай Марий огромната част от Дългокоса Галия била практически непозната за римляните, които нямало как да я проучат, ако изключим военните походи на Гней Домиций Ахенобарб в 122–121 г. пр.Хр. Населението й било предимно от келтски произход, като изключим относително редките случаи на смесване с германските племена, прекосили Рейн (така например приема се, че белгите са смесено племе). Въпреки че галите, за които било характерно да си пускат дълги коси (откъдето и латинското наименование на страната им), знаели, и то твърде добре за римляните, всички те, като изключим онези техни племена, имали лошия късмет да живеят на самата граница с римската провинция, старателно отбягвали всякакъв контакт с нежеланите си съседи. Галите били привързани към земята, независимо дали се занимавали със земеделие или скотовъдство, и изпитвали отвращение към градовете, предпочитайки да живеят на малки селца или дори откъснати стопанства. Строели т.нар. опида (от опидум), своего рода крепости, в които съхранявали племенните ценности, запасите си от зърно, и пазели съкровената личност на своя цар. Като се изключат малкото племена, в които преобладавал германският елемент, в религиозното си мислене галите били под силното въздействие на друидите. Като цяло не можем да наречем галите войнолюбиви, защото никога не гледали на войната като на самоцел, но това не им пречело да са свирепи и жестоки бойци. Пиели са повече бира, отколкото вино, яли са повече месо, отколкото хляб, пиели са мляко и са използвали масло вместо зехтин. Физически били високи и добре сложени, с руси или червени коси, със сини или сиви очи.

Дървеният мост — името, с което най-често са наричали Сублициевия мост над Тибър, построен от дърво.

Евксинско Море (Евксински Понт) — днешното Черно море. Гърците го опознали добре и колонизирали бреговете му още през седмия и шестия век пр.Хр., но отвъд бреговата му част вътрешността на Сарматия (към Европа) и Скития (към Азия) си оставала населена от варвари. Това не пречело да има прокарани множество търговски пътища, зорко пазени както от местното население, така и от колонизаторите. Който успеел да сложи ръка върху Тракийския Боспор, Пропонтида и Хелеспонта, бил в изключително благоприятното положение да иска мито от всички кораби, минаващи от Евксина в Егейско море и обратно; по времето на Гай Марий проливите се владеели от царство Витиния.

Едепол — начин за изразяване на почуда или изненада, който възпитанието налагало мъжете да употребяват в присъствието на жени. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Полукс.

Едес — дом на боговете, който обаче не е смятан за култов храм, тъй като в момента на освещаването му не е било направено предсказание. Храмът на Веста, например не представлява същинско светилище, ами просто едес сакра.

Едил — название на четирима магистрати, чиито функции се ограничават в рамките на града Рим. Двама от тях са плебейски едили, а другите двама — куриатни едили. Плебейските едили се появяват за пръв път през 493 г. пр.Хр. и първоначалните им функции са били да подпомагат народните трибуни в техните задължения, както и да поддържат и охраняват съкровения за всички плебеи храм на Церера. По-късно на тях се прехвърля задължението да поддържат изобщо сградите в Рим, а също и да съхраняват документите с текстовете на плебисцитите, приети от плебейското събрание, както и на сенаторските укази, свързани по някакъв начин с въпросните плебисцити. Плебейските едили се избират от плебейското събрание. Длъжностите на двамата куриатни едили се появяват по-късно — в 367 г.пр.Хр., за да се позволи и на патрициите да вземат своя дял в поддържането и опазването на обществените сгради и архивите, но твърде скоро за куриатни едили започват да се избират както патриции, така и плебеи. Куриатните едили се избират от трибутните комиции. От трети век преди Христа нататък и, едните, и другите отговарят за снабдяването на града с вода, за градската канализация, за уличното движение, за обществените сгради, за пазарищата, за мерките и теглилките, за организирането на публичните игри, за правомерното разпределяне на зърнените храни. Имат пълномощието да налагат глоби на гражданите, които са нарушили разпоредбите, свързани с всичко гореизброено, като сумите от тези глоби отиват в собствената им хазна и се използват при организирането на публичните състезания. Длъжност както на куриатния, така и на плебейския едил не се смята за част от курсус хонорум, но доброто организиране на игрите практически представлява задължително условие за всеки бъдещ кандидат за преторска длъжност.

Екастор — начин за изразяване на почуда или изненада, с който жените не нарушавали нормите за благоприличие. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Кастор.

Елизиум — римляните — републиканци не вярвали особено в пълното духовно оцеляване на индивида след смъртта, но това не им пречело да си представят подземния свят на „сенките“ — едни твърде обезличени и лишени от човешки разум превъплъщения на мъртвите. Така или иначе, и гърците, и римляните мислели, че някои хора, добили достатъчно слава (именно слава, а не истински заслуги) приживе, си спечелват благоволението на боговете и биват пренасяни почти непокътнати от света на живите до мястото, наречено Елизиум или Елисейските поля. Тези привилегировани сенки също си оставали безплътни духове, но щом опитали сурово месо, можели да си възвърнат човешките чувства и желания.

Елинистически — понятието се използва за своеобразния синтез на гръцката и източната култура, който настъпва с разпространението на гръцкото културно влияние на изток при Александър Велики.

Емпориум — думата има две значения. С нея може да се обозначи пристанищен град, чиято търговия се води изключително по море (остров Делос например бил емпориум). Другото й значение било голяма сграда срещу кея на някое пристанище, където били канторите на търговците.

Еней — принц на Дардания в Троада. Син на цар Анхиз и богинята Венера (Афродита), според легендата напуснал горящата Троя, пренасяйки възрастния си баща на гърба си и Паладия под мишница. След множество премеждия доплувал до Лациум и дал начало на рода, от който произлизали всички истински римляни. Вергилий твърди, че синът му Юл всъщност бил една и съща личност с Асканий, Енеевия син от троянската му съпруга Кревза, която придружила мъжа си по целия му път от Троя до Лациум; от друга страна, Тит Ливий смята, че Юл бил роден от латинската съпруга на Еней Лавиния. Но какво точно са мислели съвременниците на Гай Марий, всъщност не се знае, защото и Тит Ливий, и Вергилий са живели почти цял век по-късно.

Ен, река — днешната река Ин в Бавария.

Епикуреец — последовател на философската школа, основана от гърка Епикур в началото на трети век пр.Хр. Самият Епикур се обявявал за толкова изтънчен хедонизъм, че в действителност това, което търсел, се оказвало едва ли не същински аскетизъм; човешките удоволствия трябвало да бъдат толкова добре премерени и всеки миг толкова пълно оползотворяван, че всяко прекаляване със сладостите се смятало за неуспех на упражненията. На епикурейците се забранявало всякакво участие в обществения живот или вършенето на дейност, способна да наруши душевното им равновесие. Но в Рим тези принципи претърпели осезателни промени, така че нищо не пречело на един римски аристократ — епикуреец да гони публична кариера.

Епир — Молоската и Теспротийската области в Западна Гърция, изолирани от ядрото на гръцката култура както от Коринтския залив, така и от високите планини, които преграждат пътя към Средна Гърция и само с няколко прохода свързват региона с Беотия и Тесалия. След победата на Емилий Павел над македонската армия в 161 г. пр.Хр. около сто и петдесет хиляди епирци били насилствено изселени, оставяйки земите си на грабителите. По времето на Гай Марий епирските земи били в огромната си част притежание на едрите римски земевладелци, които ги използвали за пасища за многобройните си стада овце.

Епоредия — днешна Иврея в Северна Италия.

Етна Монс — днешният вулкан Етна. В античността известният сицилийски вулкан е бил също толкова активен, колкото и в модерната епоха, но това не е пречело земята около него да бъде използвана.

Етнарх — гръцката дума за градски магистрат.

Етрурия — римското наименование на някогашното етруско царство. То се разпростирало върху просторните крайморски равнини в северозападната част на полуострова, на юг стигало до Тибър, на север — до Арн, а на изток — до Апенините при горното течение на Тибър.

Закон за лукса — лекс сумтуария. Закон, който имал за цел да ограничи количеството на луксозни (разбирай скъпи) стоки и храни, които римлянинът имал право да купува или държи в къщата си, независимо от финансовото му положение. По времето на републиката подобни закони се приемали неведнъж и в някои случаи стигали дотам, че на жените им се забранявало да носят повече от определен брой скъпоценности, както и да се возят на носилки или колесници в пределите на Сервиевите стени. Някои цензори обаче били достатъчно наблюдателни да установят, че такива ограничения изведнъж превръщали римлянките в обществена сила, с която управниците трябвало да се съобразяват.

Заместник-консул — Консул суфектус. Когато се случело избраният консул да умре по време на службата си или по някаква друга причина бъде лишен от възможността да изпълнява задълженията си, на негово място Сенатът назначавал заместник, наричан суфектус. Суфектусът не бивал избиран от народа. Понякога Сенатът бил склонен да назначи заместник дори когато мандатът на покойния консул бил почти пред края си; в други случаи си спестявал това назначение дори когато до края на консулската година оставало много време. Това непостоянство в принципите се дължало най-вече на преобладаващото сред сенаторите настроение в един или друг момент. Името на заместник-консула се записвало сред тези на римските консули и след изтичането на службата си официално бил признаван за консуларен сенатор.

Игри — едновременно начин на римляните да си прекарват времето и своеобразни обществени институции. Различните игри (луди) водели началото си поне от зората на републиката, но навярно от много по-рано. Първоначално се организирали единствено по повод триумфа на някой пълководец, но в 366 г. пр.Хр. луди Романи — първите игри, организирани изобщо — се установили като ежегодно събитие в чест на Юпитер Оптимус Максимус, чийто празник бил на 13 септември. Скоро луди Романи започнали да продължават повече от един ден и по времето на Гай Марий тяхното провеждане отнемало цели десет дни, започвайки най-вероятно от петото число на месеца. Въпреки че имало състезания по бокс и борба (не особено популярни), в римските игри никога не се е изтъквала толкова атлетическата, физическата, най-общо спортната страна на съревнованията, тъй характерна за гръцките. В началото игрите се състояли най-вече от надбягвания с колесници, впоследствие към тях се прибавил ловът на диви зверове и дори театралните представления, изнасяни на построени специално за целта сцени. Игрите се откривали със зрелищно религиозно шествие из цирка, след което се провеждали едно-две надбягвания с колесници и се минавало към бокса и борбата. Следващите дни се изнасяли театралните представления: трагедиите никак не били популярни, вместо тях успех имали комедиите, а с узряването (и остаряването) на републиката дори и те изгубили някогашния си чар и се превърнали във фарсове и пантомима. С приближаването края на игрите идвала и кулминацията в надбягванията с колесници, чиято програма се раздвижвала с публичния лов на диви зверове. Гладиаторските битки не са били част от програмата на никои игри по времето на републиката; подобни представления е имало единствено по време на т.нар. заупокойни игри и обикновено са се провеждали не по цирковете, а на Форума. Освен това, за разлика от игрите, платени от държавата, гладиаторските „представления“ били субсидирани от частни лица. Всъщност и публичните игри получавали щедра помощ от частни лица, сиреч от джоба на едилите, които в желанието си да си създадат име и да спечелят електората за предстоящите избори, се бръквали доста дълбокичко, за да задоволят исканията на съгражданите си.

Първите игри в годината били т.нар. луди Мегаленсес в началото на април, следвани почти веднага от луди Церери и от луди Флорие, които продължавали и през май. В първите дни на юли идвало ред на луди Аполинарес, а след два месеца почивка и на луди Романи в първата половина на септември. По времето на октомврийските иди само в продължение на един ден се организирали луди Капитолини, за които заслуга имала една частна колегия. Последните игри в годината били луди Плебеи, които се провеждали в първата половина на ноември и продължавали най-дълго. Всички римски граждани, включително и жените, имали право да присъстват безплатно на игрите, като за жените били предвидени специални трибуни в театрите, но не и в цирка. Роби и освободени роби обаче не били допускани.

Изара, река — съществували няколко реки с това име. Едната била днешната Изер (във Франция, приток на Рона), друга — днешната Изар (в Германия, приток на Дунав) и трета — днешната Оаз (във Франция, приток на Сена).

Изарк, река — днешната Изарко в Северна Италия.

Изономия — гръцка дума, която първоначално означавала „равенство“. В шести век пр.Хр. атинският държавник Клистен, считан за създател на общественото устройство, което гърците наричат най-общо демокрация, прилепил към понятието „демокрация“ етикетът „изономия“.

Икозиум — днешният град Алжир.

Илва — днешният остров Елба. Навремето бил богат на желязна руда. Жителите на острова я копаели, претапяли я и я изливали във формата на брусове, които пращали за дообработка в Пиза или Популония.

Илирик — дивата планинска страна, заграждаща Адриатическо море от изток.

Илиум — латинското наименование на Троя.

Имаго (мн.ч. — имагинес) — красиво оцветена, покрита с перука маска, възстановяваща почти идеално лицето на някой славен предшественик — консул или понякога претор — на определена римска фамилия. Правела се е от пчелен восък (тези, които са били в музея на Мадам Тюсо, вече са разбрали колко реалистично изглежда нечие лице, направено от пчелен восък) и се е пазела от преките наследници на знаменития покойник в специални долапи във формата на миниатюрен храм, грижливо почистван от прах и мръсотия. Долапът, всъщност долапите, защото знатните фамилии обикновено имали повече от един предшественик, с когото да се гордеят, се поставял в атрия на дома, близо до олтара, посветен на домашния лар и домашните пенати. Маската и долапът, в който се пазела, били обект на особена почит. След смъртта на главата на семейството за церемонията по погребението му бил наеман специален актьор, който си надявал восъчната маска на някои от предците и възможно най-точно възпроизвеждал жестовете, походката му и т.н., такива каквито ги е запазил споменът за поколенията. Ако умрелият бил консул, била му правена маска и на него, която съвсем естествено заемала място до тази на предците му. Случвало се, когато покойникът е постигнал нещо изключително през живота си, дори да не е бил консул, да заслужи подобна чест.

Император — буквално „главнокомандващ“. С тази дума най-общо са се наричали римските пълководци. С времето обаче терминът започнал да се употребява по адрес единствено на пълководците, спечелили важни сражения; за да получи от Сената разрешение да чества своя триумф, пълководецът е трябвало да докаже, че след спечелената битка войниците му официално са го провъзгласили за император. Съвременното значение на думата се появява по-късно.

Империум — империумът бил най-общо степента на пълномощията, които всеки куриатен магистрат или промагистрат получава за времето на своя мандат. Да притежаваш империум, означава, че си поел пълната отговорност за делата си и в същото време никой не може да пречи на изпълнението на собствената ти политика (освен в случаите, когато тя излиза от рамките на получения империум и законите, съблюдаващи изпълнението на задълженията ти). Империумът се предавал според нормите, възприети в лекс куриата, и не можел да бъде държан повече от една година. Изключения се правели в случаите с промагистрати, които не са успели за едногодишен срок да изпълнят докрай конкретната мисия, която им е била връчена заедно с империума. Продължаването срока на империума се е решавала със съгласието на Сената и/или народа. Ликторите, носещи върху рамото си т.нар. фасции, свидетелствали, че човекът, когото придружават, е получил империум.

Инсула — буквално „остров“. Използва се за многоетажните сгради, разделени на апартаменти, които най-често били обградени от всички страни от улици, площади и алеи и напомняли на острови. Римските инсули били доста високи (до 30м.) и понякога заемащи такава огромна площ, че вместо един, били нужни няколко вътрешни двора. В античността, тъй както и днес Рим е бил град, чието население е живеело предимно в апартаменти.

Ируматор — мъж, който при орален секс лиже пениса на партньора си. За римляните това била най-унизителната форма на плътски контакт, израз на нравствен упадък и в същото време на сервилност, която никой достоен човек не би допуснал (във всеки случай, когато ируматорът е всъщност ируматрис, сиреч жена, на деянието не се гледало толкова строго). Ако степенуваме латинските обидни думи, тази е най-силната от всички. Самият акт се нарича ирумо или ирумацио.

Италийска Галия — или Цизалпийска Галия, сиреч Галия отсам Алпите. Нарекла съм я Италийска Галия за по-просто. Включвала всички земи на север от реките Арн и Рубикон и се разпростирала на север до величествения полукръг на Алпите, които я откъсват от останалата част на Европа. Била буквално разсечена от изток на запад от могъщата река Пад (днешно По) и съществувала осезателна разлика между земите на север и на юг от Пад. На юг от реката населението било силно романизирано и много градове в областта притежавали латински права. На север населението запазвало келтския си характер, римското влияние било слабо, а по времето на Гай Марий единствено два града — Аквилея и Кремона — се радвали на латински права. Латинският език е отстъпвал по популярност на местните келтски наречия, а по някои места изобщо не се е говорел. В политическо отношение Италийска Галия тънела в пълна забрава, защото нито имала статут на римска провинция, нито се радвала — ако изобщо можем да се изразим така — на донякъде привилегированото положение на италийските съюзници. По времето на Гай Марий в римската пехота не са се наемали войници от Италийска Галия, дори като спомагателни части.

Италийски съюзници — хората, племената и народите (в различни извори населението на Италия се определя и като едното, и като другото, и като третото), които живеят на Италийския полуостров, но не се радват нито на римско гражданство, нито на латинските права. В замяна на военната закрила и на желаното от всички мирно съжителство те били принудени да осигуряват боеспособни войници за римските легиони и да заплащат издръжката им. По времето на Гай Марий именно италийските съюзници понасяли върху себе си най-тежкото бреме на данъците, събирани от цяла Италия, и често били принуждавани да дадат част от земите си за постоянно разрастващия се римски агер публикус. Много от съюзниците се вдигали на открит бунт против Рим (най-често самнитите) или пък в случаите, когато той е във война, заставали на страната на противниците му (какъвто бил случаят с много кампанийски градове и Ханибал). Най-сполучливото средство, което римляните открили за противодействие на антиримската политика на италийските съюзници, било вклиняването на „колонии“ между техните градове. В колониите преобладаващото население, или поне най-активната му част, се състояло от римски граждани, а останалите колонисти се радвали на латинските права и се стремели също да получат пълно римско гражданство. Колониите упражнявали значително влияние над живота и политиката на италийските съюзници, които ги заобикаляли. Естествено при всяко противоречие между съюзническите градове и Рим, а те били твърде много, колониите заставали на страната на Рим. В една или друга степен сред италийските съюзници постоянно се проявявал стремеж или за отхвърляне на римското иго, или за изискване правото на римско гражданство, но до последните десетилетия на републиката Рим винаги съумявал да предотврати надигащото се недоволство и да спре в зародиша им политическите тежнения на съседите си. Последната съществена концесия, която се прави на италийските съседи преди Съюзническата война, бил законът на останалия неизвестен за историята римски политик от 123 г. пр.Хр., който позволявал управителите на градовете с латински права да придобият за себе си, за цялото си семейство и за наследниците си римско гражданство.

Италия — в античността с това наименование се е обозначавал единствено Апенинският полуостров, и то без земите на север от реките Арн и Рубикон. Твърде съмнително е самите римляни, казвайки Италия, да са имали предвид някаква определена етническа общност.

Йол — днешният Шершел в Алжир.

Калабрия — доста объркващо за онези, които познават съвременна Италия, но ако сега Калабрия е върхът на „ботуша“, то в античността тя е била петата!

Кампания — баснословно богата и плодородна област, образувала се върху магмени скали с богато вулканично съдържание в почвата. Намира се между Самнийските Апенини и Тосканско (Тиренско) море, като стига на север до Тарацина, а на юг до Неаполския залив. Напоявана от реките Лирис, Волтурн, Калор, Кланий и Сарн, Кампания се превръща в най-обширната и най-развитата област в цяла Италия. Колонизирана отрано от гърците, впоследствие попада под етруско владичество. По-късно населението се обединява със самнитите, за да премине най-накрая под римска власт. Гръцките и самнитските елементи винаги са превръщали Кампания в съмнителен съюзник и в продължение на столетия в областта избухват бунтове и въстания. Градовете Капуа, Теанум, Сидициум, Венафрум, Ацере, Нола и Интерама са важни търговски и административни центрове навътре в полуострова, докато пристанищата в Путеоли, Неапол, Херкулан, Сурентум и Стабие нямат равни по целия останал западен бряг на Италия. Путеоли е най-голямото и оживено пристанище в цяла Италия. През областта преминават Кампанският, Апиевият и Латинският път.

Кампус — най-общо равнина, обширно равно пространство.

Кана — апулейски град на брега на река Ауфидиус. На това място в 216 г. пр.Хр. Ханибал начело на картагенската си армия нанася съкрушително поражение на римските легиони, предвождани от Луций Емилий Павел и Гай Теренций Варон. До битката при Араузио в 105 г.пр.Хр. това се смята за най-голямата военна катастрофа на Рим. Загиват между тридесет и шейсет хиляди души. Оцелелите са били принудени да минат под хомота.

Капите цензи — буквално „глава от населението“. Терминът се използва за всички онези римски граждани, които са лишени от възможността да се причислят, към която и да е от петте икономически състоятелни класи и затова са били практически неспособни да участват с гласа си в работата на центуриатните комиции. Понеже по-голямата част от капите цензи както по произход, така и по местоживеене са били градско население, те принадлежали предимно към четирите градски триби, а това не им давало възможност да участват активно и в трибутните комиции, и в плебейското събрание (вж. още пролетарии).

Капитолий — Капитолийският хълм, един от седемте хълма, върху които лежи Рим, и единственият, върху който се издигат предимно култови и обществени сгради. Но въпреки че по времето на Гай Марий на върха на хълма е нямало нито един частен дом, в полите му вече са били построени първите богаташки къщи — най-скъпите в цял Рим. Самият Гай Марий също е живял в подножието на Капитолия.

Капуа — най-важният град във вътрешността на Кампания. Бунтовете на неговите граждани и неизпълнените обещания към Рим представляват цяла история и са причината за необичайно жестоките репресии от страна на римляните. С вековете Капуа напълно се лишава от изключително плодородните си обществени земи, които се превръщат в ядрото на кампанската агер публикус и са включвали така например фалернските лозя, от които се прави прочутото фалернско вино. По времето на Гай Марий благополучието на Капуа е зависело от многобройните тренировъчни лагери около града, в школите за гладиатори и началните пунктове на търговията с роби. Всъщност поминъкът на цялото население на Капуа е било снабдяването на всички тези огромни по своите мащаби институции.

Карбункул — скъпоценният камък рубин. Думата се е използвала и за червен гранат.

Карина — един от най-луксозните квартали в Рим. Разполага се върху северната могила на Опийския хълм и върху западните му склонове. Започва от Велия — в горния край на Форум Романум — и стига до Кливус Пулиус.

Карнските Алпи — с това име съм обозначила онази част от Алпите, която опасва Северна Италия откъм изток и заобикаля крайбрежните градове Тергесте и Аквилея. По принцип римляните наричат тези планини Юлиански Алпи, а името Карнски Алпи се е използвало за днешния Тирол в Австрия. Но аз самата не можах да открия никакво свидетелство, че преди диктатора Гай Юлий Цезар друг от фамилията Юлии е могъл да има планина, кръстена на него, което естествено ме кара да смятам, че преди диктатора Гай Юлий Цезар Юлианските Алпи са се наричали другояче. И тъй като в изворите не съм се сблъскала с друго наименование (което не значи, че такова не е съществувало — просто аз не съм го открила), разширих топонима Карнски Алпи и върху Юлианските.

Карнути — едно от най-големите и могъщи племенни обединения в Галия. Земите им са се разпростирали по течението на река Лигер приблизително между вливането на Карис и точката, която съвпада по географска дължина с днешния Париж. Една от причините за превъзходството на карнутите над останалите галски племена е, че именно в техните земи са се намирали както култовите им средища, така и школите, в които са се обучавали друидите на цяла Галия.

Карцер — тъмница. Другото име на Тулианума е било просто Карцер.

Кастор — по-висшият от боговете — близнаци Кастор и Полукс (на гръцки Кастор и Полидевк), познати още и като Диоскурите. Техният храм на Форум Романум е достатъчно внушителен по размери и в същото време достатъчно стар, за да покаже, че култът към тези богове се е разпространил най-късно в царската епоха. Което подсказва, че на тях не може да се гледа единствено като на заемка от гръцката митология, както например е случаят с Аполон. Може би причината за тяхното особено почитане в Рим (твърде вероятно е впоследствие римляните да са ги отъждествявали малко или много с ларите) се корени в самия факт, че и Ромул, и Рем, основателите на Рим, също са били близнаци.

Квадрига — колесница, теглена от четири коня.

Квестор — най-ниското звено, съставляващо сенаторския курсус хонорум. По времето на Гай Марий да бъдеш избран за квестор, не означавало, че автоматически ставаш член на Сената; това не пречело обаче на традиционната практика цензорите да допускат всички квестори в състава на сенаторите. Точният брой на квесторите, избирани за една година, засега все още не е ясен, но е бил навярно между дванадесет и шестнадесет. Възрастта, на която се приемало за препоръчително човек да се кандидатира за квестор, била тридесет години, колкото били нужни и за влизане в Сената. Основните задължения на квестора били фискални. За него съществували няколко възможности: да му бъде връчена римската хазна или някоя от по-незначителните държавни съкровищници, да бъде натоварен със събирането на търговските и пристанищните мита (по времето на Марий за подобна дейност са били необходими поне трима квестори — един за Остия, един за Путеоли и един за всички останали пристанища) или да бъде пратен да съблюдава финасите в някоя от римските провинции. Новоизбраният консул, за когото се знае, че на другата година ще управлява някоя от провинциите, имал правото лично да посочи името на човек, когото би желал да има за свой квестор — това било знак на личен престиж за всеки кандидат за квесторския пост и със сигурност му гарантирало избирането. При обикновени обстоятелства мандатът на квестора продължавал една година, но ако името на квестора е било предварително посочено от някой от консулите, той бил задължен да остане в управлявана от своя „покровител“ провинция до края на своя консулски или проконсулски мандат. Квесторите встъпвали в длъжност на пети декември.

Квирин — един от най-представителните и типични латински богове. Квирин бил божественото въплъщение на една определена идея. Навярно произходът му е повече сабински, отколкото латински, защото домът му се е намирал на Квириналския хълм, а там от самото начало е съществувало сабинско селище. По-късно хълмът влязъл в пределите на латинския град на Ромул, а бог Квирин се омесил с бог Ромул. Кой точно е бил Квирин и какво е представлявал, никой не знае, но се смята, че е бил въплъщението на самото римско гражданство, богът на всички римляни, взети в едно. Личният му жрец, фламен Квириналис, бил един от тримата върховни фламини, а в чест на самия Квирин имало празненства — т.нар. Квириналия. Пред входа на храма му се издигали две миртови дървета — едното символизирало патрициите, а другото — плебеите.

Квирити — римските цивилни граждани. Това, което не знаем, е дали терминът „квирити“ не е използван конкретно за хора, които никога не са служили в армията; една бележка в спомените на Гай Юлий Цезар ни подсказва, че може би става дума точно за такива: в един случай той нарекъл разбунтувалите се войници квирити, с което изразил такова дълбоко презрение, че те веднага го помолили за прошка. Тъй или иначе, между времето на Гай и Марий и това на Гай Юлий Цезар настъпили много промени и затова ми се ще да вярвам, че в годините, в които се развива действието на книгата ми, определението „квирити“ е звучало като израз на уважение.

Келти — терминът е повече съвременен, отколкото античен и се отнася най-общо за варварската раса, която изниква от Централна и Северна Европа през първите векове на последното хилядолетие преди Христа. От 500 г. пр.Хр. нататък келтите се опитват да завладеят земите по европейските брегове на Средиземноморието. Но ако успяват в Испания и Галия, то от Италия и Гърция биват изтласкани обратно. Въпреки това отделни келтски групи и племена се разселват в Северна Италия, Македония, Тесалия, Илирик и Мизия, където постепенно се омесват с местното население. В Галатия в централна Мала Азия се е говорело на келтски много векове след Христа (вж. Брен (2)). Като раса келтите са се различавали от германците, но пък и в много отношения са си близки. Самите те обаче са се смятали за отделен народ. В келтските наречия има известни прилики с латинския език. Римляните рядко са използвали думата „келт“ — казвали са „гал“.

Келтибери — онези представители на келтската раса, които преминават Пиренеите и се настаняват в Испания — предимно в централните, западните и северозападните й части. По времето на Гай Марий те до такава степен били усвоили земите си, че римляните ги смятали за туземци.

Керкина, остров — днешна Керкина, остров близо до брега на Тунис. На него е била създадена от Гай Марий първата колония за ветерани. Бащата на диктатора Гай Юлий Цезар е бил пратен от Марий в Керкина, за да организира новосъздадените селища.

Кимври — голямо германско племенно обединение, населявало до около 120 г. пр.Хр. северната половина на Херсонес Кимврийски. Огромно природно бедствие ги принуждава да напуснат родните си места и заедно с южните си съседи, тевтоните, да започнат великото си преселение в търсене на нова родина. В продължение на близо двадесет години изминават хиляди километри, за да се окажат най-накрая лице в лице с римляните и Гай Марий.

Класи — петте икономически състоятелни съсловия, на които се делят римските граждани. За да бъдеш вписан в редиците на едно или друго, трябвало е да разполагаш със сигурен и постоянен източник на доходи. Най-богатите римляни са се включвали в първата класа, най-бедните — в петата. Пролетариите не са принадлежали към нито една от петте класи.

Кливус — улица под силен наклон. В Рим, който е изграден в огромната си част върху хълмове, такива е имало много.

Клиент — на латински „клиенс“. Терминът се използва да обозначи свободен човек или освободен роб (не е задължително да бъде римски гражданин), обвързан чрез лични задължения към друг човек, наречен патрон („патронус“). Клиентът тържествено дава обет, че навсякъде и във всичко ще защищава интересите на своя патрон, както и че ще изпълнява неговите желания в замяна на услугите, които получава от него (най-вече парична помощ, даване на служба, застъпничество пред съда). Всеки освободен роб автоматически се превръща в клиент на бившия си господар, освен ако той самият изрично не го освободи от това му задължение, което се случва изключително рядко. Отношенията между клиента и патрона са изключително въз основа личния морал на клиента, за когото е въпрос на чест да изпълнява своите задължения. Да си нечий клиент, не означава непременно, че сам не можеш да бъдеш патрон; по-скоро означава, че твоите клиенти се превръщат в клиенти и на патрона ти. Създадени са закони, определящи правните отношения между патрона и неговия клиент, когато той е чужденец, както и такива, в които се изясняват отношенията към цели царства и народи, приели Рим за свой патрон. Съществува закон, според който всеки патрон е длъжен да заплати откуп за свой отвлечен клиент — ако той е римски гражданин — и това е била една от причините в Средиземно море да процъфтява пиратството. Стига се дотам, че клиентела на даден римлянин може да бъде цял град, дори цял един народ.

Клиент — Владетел — чуждестранен монарх, който е поел лично задължение към Рим, а понякога и към отделен римски гражданин, обявявайки го така за свой патрон и покровител. Изразът „приятел и съюзник на римския народ“ доказва именно установяването на клиентни отношения.

Клитумн, река — река в Италия, областта Умбрия.

Клоака — канал, особено подземен. Без никакво съмнение още в ранната си история Рим е разполагал с изключително гъста канализационна мрежа. Тит Ливий съобщава, че когато в 390 г. пр.Хр. галите буквално сринали Рим със земята, при възстановяването му градът не бил построен както трябва. Понеже Сенатът се страхувал плебейското съсловие да не изпълни заканата си да се пресели във Вейи, принуден бил да склони на всички условия, които плебеите поставили, включително и това те да определят новия градоустройствен план. Получило се така, че докато в стария град улиците били широки и минавали върху основните артерии на канализацията, то в новия те се стеснили, започнали да криволичат и така над каналите били построени къщи.

Клоака Максима — канализационната мрежа, отводняваща Субура, горната част на Есквилин, Капитолия, Форум Романум и Велабрума. Водите й се изливали в Тибър между Емилиевия мост и Дървения мост, по-близо до първия. Първите канали всъщност следвали коритото на някогашната река Спинон.

Клоака Нодина — канализационната мрежа, отводняваща Палатин, долната част на Есквилин, Опийското възвишение, района около Големия цирк и част от Авентин. Следва коритото на някогашната река Нодина и нейните притоци и се влива в Тибър точно над Дървения мост.

Клоака Петрония — канализационната мрежа, отводняваща Виминал, Квиринал и Марсово поле и следваща коритото на някогашната река Петрония и притоците й. Вливала се в Тибър точно над остров Тибър. От тази точка надолу по течението Тибър ставал опасен за плуване.

Коански — думата идва от остров Кос срещу брега на Мала Азия, един от Спорадите. Прилагателното „коански“ всъщност се прикачвало на стоката, с чийто износ се славел островът — коанската коприна. Тя не била същинска, а дива коприна (същинска коприна се появява едва по време на ранната империя). Коанската коприна била особено ценена от проститутките, заради което и от един момент нататък започнали да ги наричат коанки.

Когномен — последното име, което мъжът римлянин си слага, за да се отличи от носещите същото лично и фамилно име като него. В някои фамилии станало необходимост човек да притежава повече от един когномен — да вземем например Квинт Цецилий Метел Пий Сципион Назика! Когноменът обикновено подчертавал някоя типична черта във физиката или характера му — например големи уши, плоски стъпала, гърбица — или увековечавал някой боен подвиг — така в рода на Цецилии Метелите срещаме Далматик, Балеарик, Нумидик. Много от когномените имали саркастичен смисъл и в този случай си проличавала хорската находчивост.

Колегия — най-общо група хора, обединили се на принципа на нещо общо между тях. Така например съществуват жречески колегии, политически колегии като тази на народните трибуни, религиозни колегии като тази на ликторите, както и колегии на работещите в определен отрасъл. Създават се и своеобразни групи от хора, произлизащи от всички слоеве на населението (включително и роби), които се събират в колегии, за да бдят над римските кръстопътища и да организират годишните празници на кръстопътищата, т.нар. Компиталии.

Комиции — виж „събрание, народно“.

Комум — днешно Комо в Северна Италия.

Кондемно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели да признаят обвиняемия за виновен. Другата дума е ДАМНО.

Конници — Еквитес, членове на Ордо еквестер (конническото съсловие). Съсловието се появило, когато римските царе привикали най-богатите жители на града в специално сформираната конница, в която между другото конете се издържали за сметка на обществената хазна. В онази епоха конете били изключително рядко явление за Италия и в същото време непосилно скъпи. В края на царския период, когато се установила републиката, в конницата влизали хиляда и осемстотин души, разпределени в осемнадесет центурии. С разрастването на републиката нараствал и броят на конниците, но новопостъпилите в конницата трябвало сами да си купуват конете и да осигуряват издръжката им; хиляда и осемстотинте души, които пазели т.нар. „обществен кон“, се превърнали в най-старшия клон на конническото съсловие. Тъй или иначе в началото на втори век пр.Хр. Рим престанал да се грижи за конницата си — задължението по нейното организиране се прехвърлило у съюзниците му — и конническото съсловие се превърнало в обществена единица от изключително социален и икономически характер и първоначалният му смисъл на определена войскова част постепенно се изгубил напълно. Принадлежността към конническото съсловие започнала да се определя от цензорите на имуществен принцип и докато осемнадесетте центурии, пазещи „обществения кон“, си оставали от по сто души всяка, останалите (седемдесет и една на брой) започнали да наброяват все повече и повече членове, така че всеки, който достигне конническия ценз, да бъде включен в първата имуществена класа. До 123 г. пр.Хр. самите сенатори продължавали да се смятат за членове на Ордо еквестер; образуват отделно съсловие от триста души при Гай Гракх. Синовете им обаче, както и всички мъже във фамилиите им, които не били членове на Сената, продължавали да бъдат конници.

За да бъдеш приет в конническото съсловие според ценза (за целта се организирал специален трибунал на Форум Романум), трябвало да притежаваш под формата на поземлена или друга собственост годишни доходи на стойност 400 000 сестерции. Въпреки че това правило не се спазвало стриктно, някои цензори настоявали периодично хиляда и осемстотинте конници, държащи „обществения кон“, да минават публично на парад, за да се провери дали се грижат както подобава за конете си. Парадът на обществения кон се провеждал най-вероятно на юлските иди, като цензорите седели на специално приготвената трибуна пред храма на Кастор и Полукс, а хиляда и осемстотинте конници минавали един подир друг пред тях, водейки конете си за поводите.

От времето на Гай Гракх до края на републиката в ръцете на конниците ту преминавала, ту отново им се изплъзвала властта над съдилищата, произнасящи се върху обвиненията в дребна измяна или злоупотреби в провинциите, отправяни срещу сенаторите, което естествено довеждало двете съсловия до чести търкания. Нищо не можело да възпре един конник, получаващ достатъчни доходи, за да влезе в Сената, да превърне това в реалност; единствената причина, която въздържала мнозинството конници от подобни аспирации, била любовта им към търговията, която си оставала забранен плод за сенаторите. В конническото съсловие (получило официално названието си при Гай Гракх) винаги предпочитали силните усещания в деловата сфера пред тези в политическата.

Консул — най-висшият римски магистрат, притежаващ империум. Консулската длъжност (или „консулството“ — да не се бърка със съвременното значение на думата на дипломатическо представителство) се е считала за връх в политическата кариера, последната стъпка от курсус хонорум. Всяка година центуриатните комиции са избирали за срок пак от една година двама консули. Първият сенатор — онзи, който най-напред си е спечелел одобрението на мнозинството от центуриите — получава и правото на фасциите за месец януари, което най-общо означава, че през това време управлява той, а колегата му само го придружава при изпълнението на задълженията му и чака своя ред да го замести през февруари (и т.н.). Консулите встъпват в длъжност в самото начало на Новата година, на първи януари. Всеки от консулите се обкръжава с дванадесет ликтори, но само придружаващите действително управляващия в момента имат право да носят фасции. По времето на Гай Марий за консули са били избирани както патриции, така и плебеи, при условие че двама патриции не могат да бъдат консули едновременно. Приема се, че най-подходящата възраст за консула е четиридесет и две години, дванайсет години след като е стъпил за пръв път в Сената. Консулският империум е бил практически безграничен. Властта му се е разпростирала не само в рамките на града, но и из цяла Италия, както и в отвъдморските провинции и консулът винаги е можел да заповядва на провинциалните управители — проконсули. Също така консулът е можел да застава начело на всяка една армия.

Консуларен — определение за всеки, който някога е бил консул. В Сената се е ползвал с почит от страна на колегите си и винаги е бил приканван да говори преди останалите сенатори. В случай на нужда Сенатът винаги е можел да му връчи управлението на някоя провинция. Би могъл да поеме и други задължения, като например снабдяването на града със зърно.

Консултум (мн.ч. — консулта) — думата, с която са се наричали сенатските укази. Подобни укази не са имали силата на закон; за да се превърне в закон, консултумът е трябвало да бъде представен за гласуване пред трибутните комиции или пред плебейското събрание, които решавали дали да го приемат, или отхвърлят. И все пак имало много консулта, които не са били поставяни за гласуване пред народа и все пак са се ползвали с тежест на закон; такива са били решенията на Сената относно това, кой ще управлява дадена провинция, дали да се обяви война, или да се продължи вече започната, кой ще получи командването на дадена армия. Обикновено външните дела на републиката са се водели единствено от Сената, без да е имало нужда решенията му да бъдат подлагани на обсъждане от народа.

Контуберналис — латинският термин за кадет — най-низшият офицерски чин в армията, без да се включват центурионите; никой центурион не може да бъде кадет. Центурионите са опитни, практически професионални войници.

Конфареацио — най-старата и стриктната от трите форми на бракосъчетание, прието в римското общество. По времето на Гай Марий само някои патриции продължавали да се придържат към нея — във всеки случай далеч не всички, след като това няма отношение към съсловната им принадлежност. Според закона при такава форма на брак младоженката минава от ръцете на баща си право в ръцете на съпруга си, без да й бъде оставена ни най-малка свобода или самостоятелност. Това е и една от причините конфареацото да не бъде популярно, тъй като другите форми на бракосъчетание позволявали на жената по-голям контрол над зестрата й и собствените й дела. Другата причина се състои в трудностите, пред които се виждат изправени желаещите развод. На развода (дифареацио) се гледало като на нещо изключително неприятно, отнемащо излишно енергия за решаването на религиозните и правни проблеми, които създава. Поради това и всеки е гледал да го избягва, освен при твърде наложителни обстоятелства.

Концио (мн.ч. — конционес) — предварително заседание, на което и да е от трите народни събрания, където се обсъждат повторно вече приети закони и се решава дали ще бъде гласувано тяхната отмяна или не. Подобно заседание може да бъде свикано единствено от магистрат, който има правото да свика и съответното народно събрание — центуриатните или трибутните комиции (и съответно техните предварителни заседания) се свикват от консул или претор, а плебейското събрание — единствено от народен трибун.

Корона — венец или корона. Терминът се е използвал обикновено за най-високите войнски почести. Според значението и стойността им короните се разделят на няколко:

Корона Граминея — венец от трева, който се връчва на човека, спасил от гибел цял легион или — в изключителни случаи — цяла армия.

Корона Цивика — „гражданският“ венец, изплетен от обикновени дъбови листа. Връчвал се е на онези, които са спасили живота на бойни другари и не са отстъпили нито крачка от тях до самия край на сражението.

Корона Аврея — първата от по-скромните по своя смисъл награди (която е била с доста по-голяма материална стойност от предните две, което показва, че е била въведена значително по-късно). Златна корона, връчвана на победителя в единична хватка с врага и на онзи, който не е отстъпил по време на бой.

Корона Муралис — назъбена златна корона, връчвана на онзи, който при щурм на вражески град пръв прехвърли крепостните стени.

Корона Навалис — златна корона, украсена с фигурки на корабни носове, връчвана за проявена храброст по време на морско сражение.

Корона Валарис — златна корона, връчвана на първия, прехвърлил палисадите на вражи укрепен лагер.

Котабус — игра, с която са се забавлявали сътрапезниците в триклиния. Всеки бъркал в утайката на виното си и замервал с гъстата течност специално приготвения за целта плосък съд. Целта била в получилото се петно да се образуват най-много лъчи, но каква точно е била техниката, не знаем.

Кохорта — основна тактическа единица в римския легион, включваща шест центурии. Освен в необичайни обстоятелства легионът се състои от десет кохорти. Обикновено, когато една римска армия наброява до три-четири легиона, живата й сила се изчислява не в легиони, а в кохорти.

Кулибония — латинска мръсна дума, която според д-р Дж. Н. Адамс означавала проститутка, предлагаща на клиентите си анален секс; оттам и играта на думи, която си прави Публий Рутилий Руф с боните.

Кулус — основната латинска дума за анус.

Кума — първата гръцка колония в Италия, основана в началото на осми век пр.Хр. Намирала се на брега на нос Мизенум и по времето на Римската република се славела като морски курорт.

Кунум Лингере — доста груб латински израз, означаващ „да лижеш женски гениталии“.

Кунус — латинска мръсна дума, звучаща също толкова грубо, колкото и нашенската „путка“. Това и означавала.

Куратор Аноне — човекът, отговарящ за снабдяването на Рим със зърно от провинциите.

Куриатен стол — на латински, села курулис. Стол от слонова кост, пазен изключително за висшите римски магистрати; куриатният едил например можел да седи на такъв, но не и плебейският. Преторът и консулът също имали своите куриатни столове. Заедно с ликторите това бил вторият признак, по който си личало, че дадена личност е удостоена с империум. По принцип куриатните столове били изкусно издялвани, с крака, извити във формата на широко Х; имали само две доста ниски облегалки за ръцете, без друга за гърба. Римлянинът, облечен в тога, седял винаги изправен и пестял жестовете и движенията си, да не би да размести опасаната с труд около рамената, едната му ръка и гърба му дреха.

Курия (мн.ч. — курие) — първоначално курията била една от тридесетте основни административни единици, на които били разделени римляните, преди да се образуват трибите и класите. Представлявали практически отделни кланове, които се събирали в специални помещения; всяка курия била оглавявана от своя курио, или главатар, който бил избиран до живот. Залите за събрания, т.нар. курие ветерес, били накачулени една до друга на самия край на палатинския Палаций, точно над Триумфалния път. Макар и изгубили първоначалния си смисъл, куриете далеч не били забравени, дори напротив. Имало случаи, например осиновяването на патрицианско момче от плебейско семейство или прехвърлянето на империум върху някой висш магистрат според лекс куриата, когато са се свиквали някогашните куриатни комиции, в които всяка курия бива представена от по един ликтор.

Курия Хостилия — зданието, в което заседава Сенатът. Смята се, че е било построено от цар Тулий Хостилий, третият римски цар, откъдето и името му („сградата за събрания на Хостилий“).

Курсус Хонорум — „пътеката на честта“. Ако човек си постави за цел да стигне до консулския пост, то той трябва да преодолее няколко стъпала: първо, да бъде допуснат до Сената (или като се кандидатира и бъде избран за квестор, или според съгласието на двамата цензори, които по времето на Гай Марий все още имали решаващата дума); второ, дори да е бил избран за сенатор по втория начин, да служи като квестор; трето, да се кандидатира за претор и чак тогава да посегне и към консулството. Четирите стъпала — сенатор, квестор, претор, консул — представляват, най-общо казано, курсус хонорум. Нито едилската (независимо дали става дума за куриатен или плебейски едил), нито трибунската длъжност се считали за част от курсус хонорум, но повечето имащи аспирации към консулската длъжност твърде добре си давали сметка, че за да се надяват на успех при изборите, трябва да са си спечелили име като народен трибун или едил. Цензорската длъжност, давана само на хора, били вече консули, също не се смятала за част от курсус хонорум (вж. магистрати).

Кълчища — груба тъкан от слепнали се влакна, която в древността се извличала от кленовия „памук“ или от най-жилавата част на лененото стъбло. Използвали се за уплътняване, но най-вече за фитили за лампа.

Ланувиум — днешно Ланувио.

Лар, Лари (лат.мн.ч. — ларес) — ларите били сред „най-римските“ от всички божества и не притежавали нито форма, нито пол, нито митология, нито дори имали установен брой. Били най-красноречивият пример за нумина (вж. нумен). Имало различни видове лари, които представлявали обикновено духове — закрилници или пък извор на жизнените сили на определено място в пространството (например кръстопътищата или границите), на определена социална прослойка (като семейството, което винаги си имало някой домашен лар), определена дейност (например мореплаването) или цял един определен народ (така например Рим се смятал за закрилян от своите обществени лари). В епохата на късната република ларите започнали да бъдат изобразявани под формата на малки статуйки като двойка младежи с куче, но е твърде съмнително да се смята, че в мисленето на римляните ларите наистина са били само двама или че са притежавали точно тази или каквато и да била друга форма — просто непрекъснато усложняващият се живот изисквал и на ларите да бъде лепнат някакъв „етикет“.

Ларес Пермарини — ларите — закрилници на пътуващите по море.

Ларес Преститес — ларите-закрилници на държавата наричали ги още „обществени лари“.

Ларий, езеро — днешното езеро Комо.

Латински права — Определен граждански статут, стоящ по средата между статута на италийски съюзници и този на римските граждани. Радващите се на латински права споделяли много от привилегиите на римските граждани: поделяли поравно с тях военната плячка, можели да сключват договори с граждани и да търсят законова защита за тях, можели да сключват брак с римски граждани и имали право на обжалване на смъртна присъда. В същото време били лишени от правото на суфрагиум, сиреч от правото да участват в каквито и да било избори, както и от правото да участват в съдебните журита. След въстанието във Фрегеле в 125 г. пр.Хр. магистратите в латинските градове и области получили правото да придобиват пълно римско гражданство за себе си и за преките си наследници.

Лациум — онази област в Италия, в която се намирал Рим. Северната й граница бил Тибър, южната — областта навътре от Цирцеи, а на изток граничела със земите на сабините и марсите.

Легат — на латински легатус. Легати се наричали най-висшите членове на римския военен щаб. За да бъде считан за легат, офицерът трябвало да бъде най-малкото сенатор, а често дори бивш консул (по всичко изглежда, че мнозина зрели политически мъже изпитвали непреодолимо влечение към армията и доброволно предлагали услугите си на пълководците, започващи обещаващи кампании). Легатите отговаряли единствено пред главнокомандващия и били по-висши по чин от военните трибуни.

Легион — най-малката единица в римската армия, която можела да води самостоятелно война (въпреки че подобни случаи били редки). По времето на Гай Марий, за да се впусне във военна кампания, римската армия трябвало да се състои най-малкото от четири легиона, но пък и рядко от повече от шест. Единични легиони, които не можели да разчитат на подкрепления, играели ролята на местни гарнизони в области като Испания, където съпротивата на местните племена била ожесточена, но в доста случаи безпомощна. Легионът наброявал около пет хиляди души войници, разделени на десет кохорти, всяка от тях — на шест центурии. Към тях били прикрепени около хиляда души спомагателни части, които не влизали в сражение, както и сравнително скромни кавалерийски дружини. Всеки легион разполагал изключително със собствена артилерия и материална част. Ако е под върховното командване на консул, се предвожда от военни трибуни, най-много шестима на брой; ако главнокомандващият е бивш консул, легионът се командва или от него самия, или от легат. Редовните офицери били центурионите, по шестдесет и шест на легион. Въпреки че всички войници в легиона живеели в общ лагер, всеки бил разпределен по центурия, а в самата центурия — по групи от по осем души (една центурия всъщност включвала само осемдесет бойци — останалите двадесет души били от спомагателните части, които не влизали в сражение).

Легионер — най-общо войник, служещ в римската армия.

Лекс (мн.ч. — легес) — латинската дума за закон; използвала се понякога и вместо плебисцит, приеман от плебейското събрание. Законът се считал за влязъл в сила в мига, в който текстът му бъдел изписан върху бронз или камък и поставен в подземието на храма на Сатурн. Логиката обаче подсказва, че престоят на закона в храма на Сатурн не е бил много дълъг, тъй като подземията трудно биха побрали всички таблици, съдържащи текстовете на действащите римски закони — дори по времето на Гай Марий. Още повече, че римската хазна също се пазела под Сатурн. Без никакво съмнение таблиците със законите имали навика да шестват насам-натам из различните храмове в града, преди да се установят за постоянно в едно от няколкото известни нам хранилища.

Лекс Апулея Агрария — първият от двата поземлени закона на Луций Апулей Сатурнин, които имали за цел преразпределението на част от обществения поземлен фонд между ветераните от Мариевите легиони. Този първи закон обхващал земите в Гърция, Македония, Сицилия и Африка. Би било логично да се приеме, че всички тези територии са били римско притежание от по-дълго време, но дотогава на тях се е гледало като на второстепенен проблем.

Лекс Апулея Агрария (секунда) — нарекла съм този закон „втори“ просто за по-удобно — така хем ще подчертая разликата между него и първия аграрен закон, прокаран от Сатурнин, хем ще спестя на непросветения в римското право читател пълното латинско название на законопроекта. Текстът на втория закон включвал клетвата за вярност и именно той бил причината за разгорещените дебати в Сената, предизвикани от нечии накърнени интереси. Какви точно са били тези интереси, и до днес се водят спорове из академичните среди. Аз самата съм си избрала за най-вероятна причина за споровете фактът, че оспорваните земи в Трансалпийска Галия и Близка Испания са били сравнително отскоро завзети и са били обект на ламтежите както на многобройните търговски съдружия, така и на едрите скотовъдци, които навярно са плели дългогодишни интриги новозавоюваните плодородни земи да им бъдат дадени на тях. Подобна хипотеза се потвърждава и от традиционното мислене у древните, че Западът е изключително богат на залежи на руди и минерали. Мисълта, че точно тези богати земи ще отидат за ветераните — пролетарии, навярно би се видяла на мнозина непоносима.

Лекс Апулея де Майестате — законът за държавната измяна, прокаран от Сатурнин по време на първия му мандат като народен трибун. Отнемал контрола над съда за държавна измяна от компетенцията на центуриатните комиции, тъй като при подобно положение било практически невъзможно да се повдигне обвинение срещу когото и да било, освен ако заподозреният сам не признае публично, че се е надигнал на война срещу Рим. Законът се занимавал и с различните степени на държавна измяна, без да забравя казусите с онези деяния, считани най-общо за „дребна измяна“. На конническото съсловие било връчено организирането на специален съд (квестио), който имал за задача изслушването единствено на дела, свързани с държавна измяна. В този съд и заседатели, и председател били единствено конници.

Лекс Апулея Фрументария — Сатурниновият закон за зърнените храни, който съм решила, че е бил приет по време на втория му мандат като народен трибун. След като почти четири години в Сицилия не затихва Второто въстание на робите, възможно е в Рим да е настъпила осезателна липса на зърно. Друга причина да смятам, че законът е приет през втория мандат на Сатурнин, са сведенията, с които разполагаме, че точно тогава той започва най-целенасочено да ухажва бедните слоеве в града.

Лекс Вилия Аналис — прокаран в 180 г. пр.Хр. от народния трибун Луций Вилий. Посочвал определена възрастова граница за заемане куриатните магистратури (най-вероятно тридесет и девет години за претор и четиридесет и две за консул). По всичко личи, че в закона изрично се е държало да измине срок от поне две години между заемането на преторската и консулската длъжност, както и десет години между два последователни консулски мандата на един и съши човек.

Лекс Вокония де Мулиерум Хередитатибус — приет в 169 г. пр.Хр., законът строго ограничавал правото за наследство по завещание на жените. При никакви обстоятелства жена не може да бъде посочена като главен наследник, дори да е единствено дете на покойника — най-близките й роднини от мъжки пол (естествено по бащина линия) я измествали на второ място. Цицерон споменава случай, при който се оспорвал въпросният закон, защото имуществото на покойния не било предварително оценено от ценза; което обаче не попречило на претора (Гай Вер) да лиши дъщерята от каквото и да било наследство. Най-вероятно са съществували начини законът да се заобиколи, защото са останали сведения за поне няколко наследнички от женски пол, които са се сдобили със завидно имущество покрай нечие завещание (например третата жена на Антоний Фулвия). В книгата си съм помогнала на Корнелия, майката на братята Гракхи, да си издейства официалния отказ от наследство на претендента сенатор. Друг възможен казус е при липсата на какъвто и да бил друг роднина по бащина линия покойникът умишлено да не е оставил завещание и в такъв случай според някогашния закон децата му да го наследят, независимо от пола си. Изглежда, решаващата дума по въпроса е имал градският претор, който имал свободата да решава сам как най-добре да постъпи с нечие наследство; по всяка вероятност не е съществувал съд, който да се занимава със законността на завещанията и градският претор се е оказвал последната инстанция.

Лекс Домиция де Сацердоциис — законът бил прокаран в 104 г. пр.Хр. от народния трибун Гней Домиций Ахенобарб и отнемал контрола върху членството в жреческите и авгурските колегии от вече приетите членове, които по традиция избирали новопостъпващите. Според новия закон бъдещите членове и на двете колегии щели да бъдат избирани на заседание на трибутните комиции, при което ще участват представители само на седемнадесет от трибите, изтеглени при жребий.

Лекс Лициния Сумптуария — закон за лукса, прокаран от някой си Лициний Крас около 143 г. пр.Хр. Забранявал сервирането на определени ястия на публични банкети, включително стридите и сладководните змиорки. Също така забранявал да се носи прекалено често и фрапантно пурпур.

Лектистерниум — умилостивителен религиозен акт, спазван при период на дълбока криза. Скулптурни изображения на най-важните божества се слагали две по две — мъж и жена — на легло, предлагала им се храна и им се отдавала висока почит.

Лемана, езеро — днешното Женевско езеро.

Лернейската Хидра — зловещо създание, убито от Херкулес. Имало седем глави, но щом някоя от тях бивала отсечена, на нейно място мигновено изниквала нова. Оттам думата придобила значението на проблем, който тъкмо изглежда решен веднъж завинаги, когато се налага човек повторно да се справя с него.

Лигер, река — днешната Лоара във Франция.

Лигурия — планинската област, намираща се между реките Арн и Вар и влизаща навътре в сушата до билото на Приморските Алпи и Лигурийските Апенини. Най-оживеното пристанище било Генуа, а най-големият град навътре в сушата — Дертона. Тъй като обработваемата земя била малко, Лигурия била като цяло бедна. Славела се е най-вече с непраната си вълна, от която се шиели качулки и наметала, включително и войнишкият сагум. Другият широко разпространен местен поминък било пиратството.

Ликтор — една от няколкото появили се за пръв път в Рим обществени длъжности. Ликторът служел единствено на Сената и на народа. Съществувала Колегията на ликторите броят на членуващите в нея е неизвестен, но по всяка вероятност достатъчен, за да може да се осигури личният ескорт на всеки от магистратите, притежаващи империум, едновременно извън и вътре в границите на Рим, както и да се изпълняват различни други задачи. Сигурно няма да е пресилено, ако определим броя на ликторите на двеста или триста души. Ликторът трябвало да бъде римски гражданин, но като се имат предвид ниските им заплати, повече от сигурно е, че мнозинството ликтори произлизат от бедните слоеве — ликторът винаги е зависел от щедростта на онези, които придружавал. В самата колегия ликторите били разделени на групи по десет души (декурии), всяка от които се командвала от т.нар. префект, които от своя страна се подчинявали на няколкото президенти. В рамките на Рим ликторът ходел облечен в бяла тога и нищо друго; извън Рим си слагал пурпурна туника и широк черен пояс, украсен с металически ръб; при погребение се слагала черна тога. За по-удобно върху картата си съм разположила сградата на Колегията на ликторите зад храма на ларите престити, в източния край на Форум Романум, но в действителност за това няма никакви свидетелства.

Лилибеум — главният град в западния край на остров Сицилия.

Лимец — особен сорт пшеница (Triticum spelta), от която се получава фино и меко брашно, неизползваемо за месене на хляб, но затова пък било идеално за сладкиши.

Лирис, река — днешната река Гариляно в Италия.

Лихнитес — терминът, използван от Плиний Стари за някакъв скъпоценен камък, открит в Западна Нумидия. В днешно време учените смятат, че става дума за турмалин.

Лугдунум — днешният Лион във Франция.

Лугдунумски проход — името, което избрах за днешния проход Малки Сан Бернар, свързващ Италийска с Трансалпийска Галия. Намирал се на много голяма надморска височина, но хората го знаели и още преди Гай Марий се случвало понякога да го използват. Големият проход Сан Бернар също бил познат на пътниците, но никой не минавал през него. И двата прохода били завардена откъм италийската им страна от келтското племе саласи, което населявало сегашната област Вал Д’аоста.

Луструм — латинската дума, която се използвала да обозначи едновременно петгодишния мандат на цензорите и церемонията, с която цензорите официално приключвали с ценза (преброяването) на римския народ на Марсово поле.

Мавритания — днешно Мароко. По времето на Гай Марий с това име се обозначавал крайният африкански запад. Границата между Мавритания и Нумидия била течението на реката Мулухат, на около 960 км западно от Цирта. Жителите на Мавритания се наричали маври; като раса принадлежали към берберските народи. Столица на страната им бил град Тингис (днешен Танжер). Управлявали се от царе; по времето на Югуртинските войни мавританският цар се е казвал Бокх.

Мавър — с думата се обозначават берберите, населяващи Мавритания.

Магистрати — представителите на изпълнителната власт в Рим, публично избирани от Сената и народа. Докъм средата на републиканската епоха всички политически мъже, които заемали римските магистратури, трябвало да бъдат членове на Сената (избраните за квестори обикновено били допускани до Сената още при първата цензорска година), което давало определено превъзходство на Сената над народа — превъзходство, което на свой ред народът (в лицето на плебса) щял да неутрализира с присвояването правото на законодателна дейност.

Магистратите представлявали изпълнителното тяло на управлението. Подредени по старшинство, най-нисшият от всички магистрати бил военният трибун, който по принцип не бил навършил дори нужната възраст да бъде приет в Сената, но това не му отнемало правото да се смята за истински магистрат. След него идвал квесторът, а по-нататък народният трибун и плебейският едил. Куриатният едил бил най-нисшият от магистратите, притежаващи империум. Над него стоял преторът, а най-отгоре — консулът. Цензорът заемал специално място, защото макар че като магистрат не притежавал империум, не можел да получи поста си, ако преди това не е бил консул. Във време на голяма опасност Сенатът бил упълномощен да назове един-единствен магистрат, надарен с безгранична власт — диктатор. Диктаторът управлявал в период само от шест месеца, но след изтичането на мандата си не бил задължен да се отчита пред никого и за нищо, извършено от него или по негово нареждане по време на управлението си. Самият диктатор лично назначавал началника на конницата, който бил дясната му ръка в управлението и практически главнокомандващ.

Майестас минута — буквално „дребна измяна“, наричана така, за да се направи разлика от случаите, когато човек се лишава от римското си гражданство и се счита за официално обявил война на Рим. Пръв Луций Апулей Сатурнин при първия си мандат като народен трибун в 103 г. пр.Хр. сложил майестас минута в таблиците със закони и организирал специалните съдилища (квестио) да изслушват обвиненията в подобно престъпление, считано за криминално. В състава на съдебните заседатели влизали изключително конници, а онези, които се изправяли пред съда, били сенатори. След въвеждането на закона на Сатурнин старата практика обвиненията в държавна измяна — пердуело — да се представят пред центуриатните комиции се прекратила.

Македония — за римлянина от републиканската епоха с този термин се обозначавала територия, далеч по-голяма от това, което представлява днес Македония. Започвала от източния бряг на Адриатическо море, на юг от Далмация, в една определена точка, където се е намирал град Лис; после границата слизала на юг и достигала Епир, а двете най-оживени пристанища на адриатическото крайбрежие, където пристигали повечето от корабите от Италия, били Дирахион (по-късно Драч, днес Дурас в Албания — Б.пр.) и Аполония (близо до дн. Фиери в Албания — Б.пр.). На север Македония граничела с Мизия; границата вървяла на изток по билото на планинската верига, от която извират Морава, Аксий (Вардар), Стримон (Струма) и Нестос (Места). На юг Македония граничела с гръцка Тесалия, а от другата страна на Нестос била Тракия, като под Македония продължавала да се разбира тясната брегова ивица покрай Егейско море, стигаща чак до Хелеспонта. Македония била досегаема за цивилизацията единствено по протежението на големите реки; често обаче долините на Морава, Аксий, Стримон и Нестос се оказвали широко отворени за варварските племена, нахлуващи от Мизия и Тракия — по времето на Гай Марий особено чести били нахлуванията на келтското племе скордиски и на тракийското племе беси. На юг единствената удобна връзка между Македония и Тесалия бил проходът при долината Темпе. Първоначалните жители на Македония били навярно от германо — келтски произход; с вековете няколко последователни вълни нашественици от дорийски, тракийски и илирийски произход се смесили с автохтонното население. Разделена в продължение на столетия от естествените си топографски бариери на малобройни племена и народи, склонни най-вече да воюват помежду си, Македония се обединила в политическо цяло едва при преките предшественици на Филип II. Именно Филип II и синът му Александър Велики не само извели Македония на световната политическа сцена, но дори й отредили главната роля. След смъртта на Александър Македония била разкъсана от изтощителните династически борби между претендентите за царския престол, което я превърнала в лесна плячка за Рим. Последният македонски цар Персей загубил окончателно властта си в 167 г. пр.Хр. след разгрома при Пидна от легионите на Емилий Павел. Римските опити за устройването на Македония в самоуправляваща се република се провалили и в 146 г.пр.Хр. Македония била включена в състава на разрастващата се Римска империя в качеството на провинция.

Малака — днешна Малага в Испания.

Мамилианска комисия — специалният съд, свикан от народния трибун Гай Мамилий Лиметан в 109 г. пр.Хр. Бил упълномощен да разследва сделките, които нумидийският цар Югурта се предполагало, че е сключвал в различни години с определени римляни, предимно висши магистрати.

Манипула — старата тактическа единица в римския легион. Състояла се само от две центурии войници и по времето на Гай Марий се оказала твърде малобройна, за да е боеспособна срещу огромните варварски пълчища, с които римляните трябвало да се сблъскат. Затова и Марий я премахнал окончателно като тактическа единица.

Манумисио — акт на даване личната свобода на роб. Буквално означава „изпускам от ръката си“. Ако господарят на роба е римски гражданин, то и освободеният роб автоматично получава римско гражданство и взимал за свое име името на господаря си, прибавяйки го към своето като когномен. Робът можел да получи свободата си по няколко различни начина: като сам се откупи със собствените си спестявания, като получи специалното благоволение на господаря си по повод някое знаменателно събитие, например навършването на пълнолетие на него или на някой от синовете му, като се навършат предварително договорените години служба или според завещанието на покойния господар. Въпреки че пред закона освободеният добивал равни права с бившия си господар, в действителност бивал задължен да се признае за негов клиент, освен ако официално не бъдел освободен и от това си задължение. Иначе имал твърде малко случаи да се възползва истински от получената свобода, защото по закон се включвал в състава на някоя от двете (от общо четирите) градски триби — Есквилина или Субурана и по този начин личният му глас практически нищо не е означавал пред трибутните комиции; почти задължителната за всеки освободен малоимотност не му позволявала да се запише и в някоя от петте икономически състоятелни класи, което му отнемало възможността да гласува и в центуриатните комиции. Тъй или иначе, повечето роби в Рим мечтаели някой ден да бъдат освободени не толкова заради собствения си интерес, колкото заради децата си. Щом един роб получел свободата си, той започвал да се нарича официално „освобожденец“ и до края на живота си носел върху главата си малка, конусовидна шапчица, наричана „шапчицата на свободата“.

Маркомани — едно от трите негермански племена, участвали в германското преселение от 120 г. пр.Хр. Маркоманите били келти, близки до бойците от Бойохемум и прародината им била по горното течение на Елба в днешна Чехия. Присъединили се към кимврите и тевтоните около седмата година на голямото преселение — 113 г.пр.Хр.

Марси — един от най-многобройните народи, населяващи Италия в древността. Марсите живеели около езерото Фуцине, което им принадлежало изцяло. Поселенията им стигали чак до най-високите части на Апенините. Марсите контролирали планинските проходи откъм западната им страна — от страната на Рим. Историята показва, че са били винаги лоялни към Рим и никога не са се съюзявали нито със самнитите, нито с Ханибал. Били войнолюбиви, радвали се на големи богатства и се знае, че са възприели латинския език рано. Главният град в областта бил Марувиум; Алба Фуценс, надвишаващ го и по брой на жителите си, и по икономическо значение, бил колония, основана от римляните на марска територия и се ползвал със статут на латински град. Марсите почитали змиите и се славели като змиеукротители.

Марсово поле — намира се на север от Сервиевите стени, на юг е заградено от Капитолия, на изток — от Пинцийския хълм, а от всички други страни е заобиколено от голямата извивка на Тибър. На Марсово поле са се настанявали на лагер легионите, чиито пълководци са очаквали своя триумф, а през останалото време са се провеждали упражненията по бойна подготовка на римските юноши. Там са се намирали и конюшните на конете, използвани в надбягванията с колесници, провеждали са се събранията на центуриатните комиции и се е водела голяма част от търговията в града. Неизползваните площи са били превърнати в обществени паркове и градини. Марсово поле е пресечено от юг на север от Вия Лата (Фламиниевия път).

Марта — сирийската гадателка, която предрекла, че Гай Марий ще бъде римски консул седем пъти поред, преди той да е бил избран дори веднъж. Накарала Марий да й обещае, че ще я вземе със себе си в Рим, където до смъртта си живяла в неговия дом и скандализирала жителите на града с боядисаната си в пурпур носилка. Втората част на предсказанието й, а именно, че племенникът на Мариевата съпруга Юлия ще стане още по-велик от своя чичо, е чисто моя измислица; подобно предсказание ми беше нужно, за да придам повече логика на събития, които ще има да се случват в друга книга.

Масилия — днешна Марсилия. Това великолепно пристанище в южна Трансалпийска Галия, намиращо се недалеч от устието на река Родан, било основано от гръцки колонисти около 600 г. пр.Хр. Масилиотите, както се наричали жителите на града, скоро прокарали търговски пътища към вътрешността на Галия, по които се осъществявал и културен обмен. Така станало възможно относителното елинизиране на галските племена, живеещи в близост до търговските пътища — нещо, което важи особено за волките тестосаги от Толоза, лигурите от Никея и Порт Херкулис Монеци (днешните Ница и Монако), както и някои други племена, живеещи по долното течение на Родан. Масилиотите донесли със себе си в Галия лозята и маслината. Жителите на града бързо установили реалния потенциал на Рим и по времето на Втората пуническа война се съюзили с него против Картаген. Именно жалванията на масилиотите от нападенията и издевателствата на кръвожадните салувии от Западна Лигурия подтикнали известната галска експедиция на Гней Домиций Ахенобарб в 122 г.пр.Хр. и основаването на провинция Трансалпийска Галия.

Мацелум — пазар от сергии на открито.

Медиоланум — днешно Милано.

Ментула — мръсната латинска дума за „пенис“.

Ментулам како — буквално: „Да ти сера на кура!“

Мерда — латинска мръсна дума, която повече се използвала за животински изпражнения, отколкото за човешки.

Метела Калва — сестрата на Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус и на Квинт Цецилий Метел Нумидик. Била жена на Луций Лициний Лукул и майка на братята Лукули. Една от малкото жени от епохата, за които изворите благоволяват да ни съобщят нещо; през целия си живот имала склонност да си избира любовници от низшите обществени прослойки и да обкръжава любовните си афери със скандали.

Миним — яркочервена естествена боя, с която триумфиращият пълководец намазвал лицето си, за да заприлича на статуята от теракота на Юпитер Оптимус Максимус.

Минойски — това не е дума, която би използвал един римлянин! Терминът е използван в наше време (най-вероятно е да е бил измислен от сър Артър Еванс), за да се обозначи цивилизацията, появила се на остров Крит и просъществувала в континентална Гърция през голямата част от второто хилядолетие пр.Хр. Сложила съм термина в устата на Сула при един определен разговор единствено в интерес на простотата и яснотата. Без никакво съмнение римляните твърде добре са знаели за съществуването на въпросната цивилизация, но как точно са я наричали, за нас остава тайна.

Митридат — име, характерно за владетелите на Понт. Имало шестима царе на Понт, наричащи се Митридат, последният от които е и най-великият измежду тях. В династията на Митридатидите (както е правилно да я наричаме) твърдели, че са наследници на старите персийски царе, особено на Дарий Велики, но чертите по лицата на мъжете, изобразени върху прекрасните понтийски монети, подхождат повече на германци или тракийци.

Модий — мерна единица за зърно в Рим. Един модий тежал шест килограма.

Моза, река — днешната Мьоза (на холандски Маас).

Монс Генава, проход — как точно са наричали римляните днешния алпийски проход Монженевр, свързващ земите около горното течение на реката Дора Рипария в Италия с тези около горното течение на Дюранс във Франция, не знам. Затова си позволих да латинизирам съвременното френско название на прохода, с което да улесня читателя. Проходът бил навярно най-използваният, защото свързвал Емилиевия с Домициевия път.

Мулухат — днешната река Мулуя.

Мутина — днешният град Модена в Италия.

Мутул — река в централна Нумидия. Все още се водят спорове къде точно се е намирала. За книгата си съм предпочела да се съглася с Atlas of Classical History (ed. Richard J. A. Talbert) и да я изведа към река Баградас.

„Мъж на войната“ — Вир милитарис. Използвам думата за човек, който дължи цялата си кариера на службата си в армията и който е продължил да служи като висш офицер и след като е участвал в задължителния брой военни походи, преди да му бъде разрешено да се оттегли. Подобни личности се впускали в политическата борба, разчитайки на успех пред избирателите си благодарение на славните си военни подвизи. В действителност мнозинството от истинските „мъже на войната“ нехаели за политиката, но правилата в римското общество били такива, че за да получат върховното командване на някоя армия, налагало се да потърсят избирането си поне за претор. Примери за „мъже на войната“ били Гай Марий, Квинт Серторий, Тит Дидий, Гай Помптин, Публий Вентидий и други. Но диктаторът Гай Юлий Цезар например, известен като най-великия римски пълководец на всички времена, никога не е бил „мъж на войната“.

Набедреници — метални пластини, сложени отпред на крака, за да пазят най-вече пищялите. Връзват се с ремъци зад коленете и глезените. Единствени в римската армия подобни са носили центурионите, за които набедрениците били нещо като знак за заеманата служба.

Нагръдник — малка метална плочка, най-често квадратна, но понякога кръгла, изкована от бронз или стомана, която се слагала на гърдите, за да ги предпазва от удар.

Нарбон — днешна Нарбона във Франция.

Народ — формално терминът обхващал всички римски граждани, които не са членове на Сената. В него се включвали както патриции, така и плебеи, както богаташи, така и пролетарии.

Народен трибун — службата на народния трибун се появила скоро след установяването на републиката, когато плебейското съсловие влязло в пълен разрив с патрицианското. Избирани от новосформиралата се институция на плебейското събрание, народните трибуни давали тържествено клетва, че ще се борят за закрилата живота и собствеността на всички членове на плебейското съсловие. До 450 г. пр.Хр. броят на народните трибуни нараснал на десет. По времето на Гай Марий колегията на народните трибуни била истински трън в очите на Сената, не само на патрициите, независимо от това, че всеки народен трибун ставал автоматически сенатор. Според така и ненаписаната черно на бяло римска конституция, формално те не се считали за притежаващи каквато и да е власт, понеже не били избирани от целия народ (сиреч както от плебеите, така и от патрициите). Властта им обаче се основавала на клетвата, която от своя страна цялото плебейско събрание произнасяло пред тях — а именно, че ще уважава и защищава свещената неприкосновеност на своите избраници. Названието им „трибуни“ навярно се дължи на факта, че в плебейското събрание се гласува според принципа на разделение по триби. Действителната власт на народните трибуни се изразявала в правото им на вето не само върху всички закони, но и върху почти всички сфери на управленческата дейност изобщо: народният трибун можел да наложи своето вето върху решенията и действията на собствените си колеги трибуни, както и върху делата на всеки друг римски магистрат; можел да наложи ветото си върху избора на някое от народните събрания, върху сенатските укази, дори върху въпросите, засягащи войната и мира и външната политика. Само диктаторът (и може би интеррексът) стоял над трибунското вето. В границите на своето плебейско събрание народните трибуни били всемогъщи: само те можели да го свикват на всеобщо заседание, само те можели да свикат и заседанията при ограничен състав, на които се обсъждали определени належащи въпроси (тези заседания се знаели като концио); само те можели да прокарват плебисцити и в крайна сметка притежавали правото да наказват със смърт всеки, който се осмелявал да попречи на прокарването на политиката им.

В ранния и средния период от историята на републиката народните трибуни не били членове на Сената, дори и след като с годините си присвоили правото да решават кога да свикват Сената на заседание. Но според приетия около 149 г. пр.Хр. лекс Атиния всеки, който бивал избран за народен трибун, автоматично ставал член на Сената. Това означавало, че да бъдеш избран за народен трибун се превръщало в принципно нов начин да намериш място в Сената — без да се съобразяваш задължително, както било допреди, с цензорите. По времето на Гай Марий на длъжността на народния трибун вече се гледало като на същинска магистратура, но той така и нямало да получи империум. Освен това всички правомощия на народния трибун се ограничавали до първия километричен камък вън от стените на Рим.

Било прието човек да служи само един път като народен трибун, да встъпва в длъжност на десети декември и да сдава властта си на девети декември следващата година. Гай Гракх обаче доказал, че обичаите в случая не били закон, и сполучливо се кандидатирал за втори пореден мандат като народен трибун. Истинската сила на трибунската длъжност се кореняла в правото му на вето, което превръщало функциите му повече в обструктивни, отколкото в инициаторски.

Неапол — една от най-големите и значителни гръцки колонии, основани в Южна Италия, независимо от факта, че попада под римско владичество още в края на трети век пр.Хр. По времето на Ханибаловия поход неаполитанците се оказали достатъчно мъдри да не останат лоялни на Рим и така да си спестят земите, които иначе римляните биха им отнели като наказание. По времето на републиката Неапол бил значително по-малко пристанище от Путеоли, но това не пречело търговията в града да процъфтява.

Нектар — питието на боговете. Явно се е правело на основата на мед.

Немавз — днешен Ним във Франция. Намирал се от западната страна на солниците при делтата на Родан и от времето на Гней Домиций Ахенобарб (около 120 г. пр.Хр.) бил свързан с път с град Арелат от източната страна на делтата. Докато чакал германците в 104 г.пр.Хр., Гай Марий се заел с твърде необходимите възстановителни работи по пътя.

Немо — латинската дума за „никой“.

Нефас — латинската дума за „безбожно дело“.

Никомед — име, носено от мнозина царе на Витиния. Имало поне трима или четирима царе с това име — учените и до ден-днешен не могат да определят точно броя им.

Нобил — буквално „благороден“. Думата се използвала за човек, който вече е бил консул, и за преките му наследници; в действителност „нобилитетът“ представлявал изкуствено създадена аристокрация, която да задоволи плебейския стремеж за изравняване с патрицианското съсловие. Появата й е свързана с все по-честата практика за консули да се избират плебеи, които във втората половина от историята на републиката заемали този пост по-често от патрициите. По времето на Гай Марий принадлежността към нобилитета имала огромно значение. Някои съвременни авторитети в науката разширяват смисъла на термина и го използват за всички, които са били претори, без задължително да са достигали до консулска длъжност. Аз лично съм предпочела да го огранича в първоначалния му смисъл, водена от съображението, че колкото повече нобили се нароят, толкова по-малко значение би имало от положението им като такива. Затова в книгата ми нобили са само онези, които принадлежат към фамилията на някой бивш консул.

Номен (мн.ч. — номина) — фамилното име или с други думи името на генса. Корнелий, Юлий, Домиций, Ливий, Марий, Марций, Сулпиций и т.н. са все фамилни имена. Гледала съм да не използвам много често думата генс в книгата си, защото покрай нея и имената ще минат в женски род — казвало се е не генс Юлий, а генс Юлия. За да спестя възможните обърквания на незнаещите латински, съм предпочела да пиша: „фамилията Юлий“ или още по-добре просто „Юлиите“.

Норикум — областта, която в днешно време бихме нарекли Източен Тирол или Югославски Алпи (а защо не просто Словения?). Жителите й се наричали тавриски и били келти. Главният им град бил Норея.

Носилка — представлявала покрита дървена кабинка с четири крака, висящи отдолу, върху които се държала, щом я оставели на земята. От двете й страни стърчали дълги, хоризонтални летви, за които можели да се хванат от четири до осем души носачи. Носилката била изключително бавноподвижна, но затова пък била най-удобното за самия пътник транспортно средство, което древните познавали.

Нуманция — малко градче с около четири хиляди жители келтибери, намиращо се по горното течение на река Дурий в Близка Испания. Нуманция се съпротивлявала успешно срещу няколко различни римски армии и пълководци, които я обсаждали безуспешно, като се почне от времето на Катон Цензор в 195 г. пр.Хр. и се свърши с безплодните опити на Хостилий Манцин в 137 г.пр.Хр. Едва в 135 г.пр.Хр., когато под стените на града се явил Сципион Емилиян и затегнал обръча около него в продължение на осем месеца, защитниците се предали. Сред обсадителите били Югурта Нумидиецът, Гай Марий, Публий Рутилий Руф и Квинт Цецилий Метел Нумидик, все членове на щаба на Сципион Емилиян. При падането на града в желанието си да даде пример за назидание на останалите келтибери, които все още се надявали на победа над римляните, Сципион Емилиян буквално го сринал със земята, избил на място част от населението, а останалата разселил насилствено.

Нумен (мн.ч. — нумина) — буквално „божествена сила“ (но в същото време „кимване с глава“). В действителност нумен е дума, използвана повече от днешните историци, отколкото от самите римляни, и с нея се обозначава своеобразната безтелесна природа на местните италийски и римски божества, ако изобщо можем да ги наречем божества. Повече би им подхождало да ги определяме като духовни сили. Старите богове представлявали силите, които направлявали хода на нещата, като се почне от дъжда и вятъра, мине се през елемента, който ние наричаме „късмет“ и се стигне до отварянето и затварянето на една врата или правилното полагане на граничните камъни между нивите. Всички нумина били без лице, без пол и нямали разработена митология. С годините, когато в републиката станало признак на висока култура всичко да се върши по гръцки образец, много от първоначалните божества — нумина не само били кръстени с конкретни имена, но им бил отреден пол, дори в някои случаи и лице — това обаче не е причина да наричаме римската религия незаконороден хибрид на гръцката. За разлика от гръцката римската религия била толкова тясно обвързана с всички пластове на властта едновременно, че по никакъв начин едното не можело да бъде отделено от другото. Корените на това виждане върху живота трябва да се търсят още преди царския период, когато всички божества са били без име, пол и форма, а постепенното му изчезване от съзнанието на римляните чак до времето на всеобщата християнизация, когато самата императорска политика подкопава из основи старата държавна религия на Рим. По времето на Гай Марий, векове преди въпросната държавна религия да започне да губи почва, дори най-брилянтните умове сред римляните като Гай Марий или Гай Юлий Цезар се отнасяли съвестно към религиозните дела и не си позволявали никакви отклонения от предписаното. Най-вероятно е именно неясният характер на римските божества да е изпълвал римляните с неизбежното за всеки суеверие.

Нумидия — древното северноафриканско царство, което открай време е граничело с Картаген и го е заобикаляло от запад, юг и изток. По същия начин е заобикаляло и образуваната по-късно римска провинция Африка. Местното население било в основата си берберско и водело полуномадски живот. След разгрома на Картаген Рим в лицето на Сципионидите спомогнал за издигането царската династия на Масиниса. Столица на Нумидия бил град Цирта.

Одисей — легендарен цар на остров Итака. Един от главните герои в Омировата „Илиада“ и централна фигура в „Одисея“.

Олимпия — известното светилище на Зевс изобщо не се намира в близост до планината Олимп. Намира се в Елида, в западен Пелопонес.

Опидум — в смисъла, използван в книгата ми, укрепено селище, обикновено построено върху възвишение и имащо за цел да брани земите наоколо. Ограничила съм се да използвам термина единствено за твърдините в Дългокоса Галия.

Опус инцертум — най-старият от няколкото различни начина, които римляните знаели за иззиждане на стени. Практически се започвало от облицовката — издигали се две успоредни тънки прегради от ситни камъни и хоросан и чак след това получилата се кухина помежду им била запълвана с цимент — смес от черна поцолана, вар и натрошен чакъл. Археологическите разкопки свидетелстват, че въпросната техника на зидане датира не по-късно от 200 г. пр.Хр.; по времето на Гай Марий другите две познати на римляните техники все още не били изместили стария и опитан опус инцертум.

Ордо еквестер — вж. конници.

Освобожденец — роб, получил свободата си. Макар по закон вече да бил свободен (и съответно, ако господарят му е бил римски гражданин, да е станал също така римски гражданин), той оставал в клиентелата на бившия си господар и по времето на Гай Марий имал нищожни шансове да прокара своя собствен глас по който и да било въпрос — било прието всички освободени роби да бъдат причислявани към някоя от двете градски триби — Субурската или Есквилинската. В редки случаи се намирали достатъчно способни и безскрупулни освобожденци, които съумявали да натрупат състояние, да си спечелят нужното влияние и да направляват вота на трибата си.

Оскански — езикът, говорен от самнитите, луканите, френтаните, апулите, брутните и кампаните, населяващи се Италийския полуостров. В основата си е бил свързан с латинския, но различията били съществени. По времето на Гай Марий осканският език е бил все още широко разпространен, но истинските римляни се отнасяли с презрение към онези, които все още го използвали.

Остия — най-близкото до Рим морско пристанище, намиращо се на устието на река Тибър, на мястото, където в зората на римската държава се намирали най-богатите, ако не и единствените, солници в цяла Италия. В епохата на републиката градът бил укрепен и по време на Пуническите войни представлявал главната морска база на Рим. Често затлачван от пясъчни плитчини и наноси тиня, Остия никога не могла да се превърне в удобно и сигурно пристанище, но това не пречело в града постоянно да кипи живот. Бързото течение на Тибър, което носело и купища тиня със себе си, позволявало само на най-малките търговски кораби да отплават нагоре по реката и да стигнат самия Рим, затова най-често стоката за града се стоварвала в Остия и била препращана до Рим с ладии или дори най-обикновени лодки. В Остия имало доста складове за зърно. Градът си имал собствен квестор, който отговарял за разтоварването и поемането нагоре по реката на зърното, идващо от провинциите, и в същото време се занимавал със събирането на митата и акцизите.

Пад, река — днешната река По в Северна Италия.

Памфилия — област в южната част на Мала Азия, намираща се между Ликия (която от своя страна се намира срещу остров Родос) и Киликия (обърната към Кипър). Изключително високите Тавърски планини се спускали право към морето и правели бреговата ивица на Памфилия насечена и труднодостъпна. Вътрешността се губела в обширни борови гори и областта като цяла трудно изхранвала жителите си, търсещи препитание в твърде подходящия за географските условия поминък на морското разбойничество.

Пантеон — дума, използвана в днешно време за съвкупността от всички божества, които принадлежат на определена политеистична религиозна система.

Пантомима — първоначално гръцка театрална форма, пантомимата намерила своите най-запалени почитатели сред римляните, където от трети век пр.Хр. не преставала да си печели все по-широка популярност. Докато комедийните и трагедийните актьори задължително носели маски и се придържали в репликите си към строго отмерения ритъм на текста в пиесата, мимовете не криели лицата си и използвали по-скоро импровизаторска техника. Темите и ситуациите в репертоара се повтаряли, но индивидуалните изпълнения не съдържали никакви заучени диалози. Любителите на класическата комедийна или трагедийна драма смятали пантомимата за вулгарна, безвкусна и какво ли още не, но покрай римските игри популярността на новия жанр се разраснала дотолкова, че официалната драма останала на заден план. Не ще и съмнение, че пантомимата наистина е била смешна. Вероятно тя да е просъществувала чрез героите на комедия дел’арте — така например шареният костюм на Арлекин, използван изобщо от смешниците, напомня на т.нар. центункул, обличан най-често от идиота в пантомимното представление.

Папирус — бил открит гениален начин от сочните, гъбести стъбла на блатните тръстики в Египет да се произвежда материал, върху който да се пише; уви, единствено египетската тръстика се оказала подходяща за това производство, което между другото отнемало много време и търпение. Трудно е да се определи точно по кое време е била възприета техниката за преработване на суровото растително стъбло в гладки свитъци папирус, годни за писане и рисуване, но във всеки случай още преди възкачването на египетския престол на първия Птолемей в 322 г. пр.Хр. папирусът е бил въведен във всеобща употреба. Несъмнено именно широката употреба на папируса към 300 г.пр.Хр. е в основата на високата образованост, която започнала да се шири сред управляващите кръгове в Средиземноморието. Около 150 г.пр.Хр. римлянинът Фаний (вж. „Фаниева хартия“) открил нов процес, при който да се оползотворява дори най-злокачественият папирус — процес, който направил материалите за писане по-евтини и по-лесни за намиране.

Патавиум — днешна Падуа в Северна Италия. Най-процъфтяващият и бързо разрастващ се град в Италийска Галия.

Патерфамилиас — главата на семейството. Правото му да решава, както намери за добре, съдбата на членовете на семейството си било поддържано от римските закони.

Патра — днешен Патрас в Пелопонес. Намира се на изхода на Коринтския залив, откъм южната му (пелопонеската) страна и бил естествената (като се вземат предвид ветровете и морските течения) крайна спирка на пътуващите от Сицилия или Тарент към Гърция.

Патриции — първоначалната римска аристокрация. Патрициите били най-видните жители на полиса още преди в Рим да са се появили етруските царе и още тогава родовете им си изградили специалния статут на патриции, който им гарантирал престиж, недостижим за плебеите (независимо дали в рода им има, и то дори повече от един консул). Все пак с разрастването на републиката нараствала и политическата мощ на плебеите — паралелно с икономическата. Правата и привилегиите, които допреди имали единствено патрициите, постепенно преминавали и у плебеите и по времето на Гай Марий като цяло патрициите дори отстъпвали по богатство на мнозина плебейски фамилии. Не всички патрициански родове водели началото си от една и съща епоха: фамилиите на Юлиите и Фабиите например със сигурност били с цели столетия по-стари от тази на Клавдиите. Патрициите сключвали особен брак, наречен конфареацио, чиито клаузи го превръщали практически в доживотен, а на патрицианските жени така и не били позволени известни волности, които никой не би помислил да забранява на плебейските. Някои жречески длъжности можели да се изпълняват единствено от патриции — рекс сакрорум и фламен Диалис. В Сената също имало постове, които можели да се държат само от патриции — тези на интеррекса и на принцепса. По времето на Гай Марий в Сената редовно влизали представители на следните патрициански фамилии (които в мнозинството си се добирали и до консулската длъжност): на Емилиите, Клавдиите, Корнелиите, Фабиите (но единствено посредством осиновяване), Юлиите, Манлиите, Папириите, Пинариите, Постумиите, Сергиите, Сервилиите, Сулпициите и Валериите.

Патрон — патронус. Римското републиканско общество било изградено върху системата на патронатно — клиентни отношения. Макар че е твърде вероятно най-дребните търговци и предприемачи в Рим, както и наемните работници да не са били обвързани с тази система, със структурите си тя е обхващала всички обществени слоеве, основавайки се на простия принцип, че патронът поема под своя закрила и предлага помощта си на онези, които приемат да се смятат за негови клиенти (вж. клиент).

Педагог — учител и наставник на малки деца. Задачата му била да се погрижи за началното образование на подрастващите — четене, писане и аритметика. Обикновено за педагози били наемани роби или освобожденци, почти без изключение гърци, които живеели като членове на семейството. Все пак задължени били да преподават и гръцки, и латински.

Педарий — сенатор от втори разред, който не е заемал куриатна длъжност и е имал право само да се присъединява към изказано чуждо мнение, без да говори пред сенаторите си (вж. още Сенат).

Пелини — един от народите, населяващи Централна Италия, близък до марсите и сабините.

Пелопонес — Островът на Пелопс. Южната част на Гърция, свързана с континента единствено чрез Коринтския провлак. По времето на Гай Марий Пелопонес не е бил от никакво икономическо или стратегическо значение, още повече че е бил твърде рядко населен. Както и в някои области в Средна и Северна Гърция, и в Пелопонес била честа практика местното население доброволно да се продава в робство, за да се махне веднъж завинаги от родния си край.

Пенатес Публиции — в началото това били царските пенати, обвързани лично с римския цар; впоследствие обаче с идването на републиката Пенатес Публици станали обект на всеобща почит като закрилници на обществения „килер“, сиреч на държавното благополучие.

Пенати — Ди Пенатес, боговете на килера с хранителните запаси. Едни от най-древните и същевременно най-безтелесните (вж. нумен) римски божества, пенатите се почитали във всеки римски дом заедно с Веста (закрилницата на домашното огнище) и семейния лар. Подобно на ларите те били изобразявани (обикновено под формата на бронзови статуетки) като младежи.

Пергамент — когато около 190 г. пр.Хр. египетският цар Птолемей V Епифан забранил износа на папирус от Египет, недостигът на материали, върху които да се пише, се оказал толкова тежък и непосилен в съседните страни, че твърде скоро в царство Пергам, в Мала Азия бил открит нов способ, който да замести липсващия папирус. Новият материал бил наречен пергамент, по името на царството. За целта се използвали кожите на млади животни, най-вече агнета и козлета, които се измивали, грижливо се ощавяли и излъсквали с пемза и креда. Тъй или иначе папирусът скоро отново се появил на световния пазар и изместил почти напълно пергамента, който трудно би могъл да се надява на успешна конкуренция, като се има предвид, че изработката му била по-бавна и излизала много по-скъпо. Пергаментът обаче се запазил в държавните канцеларии и документите, които се считали за достатъчно важни, за да е нужно тяхното „запазване завинаги“, се пишели именно върху него.

Перипатетик — последовател на философската школа, основана от Аристотел, но развита от ученика му Теофраст. За нещастие преките наследници на Теофраст не се занимавали пряко с написаното от Аристотел и поверили единствените преписи на трудовете му на Нелей от Скепсис, който си отнесъл у дома си в Скепсис (град в Троада) и ги прибрал в избата си, където те останали забравени от всички в продължение на сто и петдесет години. Името „перипатетици“ последователите на школата получили заради закрития проход в сградата, в която тя се помещавала, където имали навика да се разхождат и да разговарят за философията. Говорело се, че самият Аристотел имал навика да се разхожда, докато говори. По времето на Гай Марий перипатетичната философия не била на почит, защото вече била изгубила голяма част от широтата на Аристотеловите интереси и се ограничавала единствено в литературата, литературната критика, в писането на биографии в претрупан и изпълнен с неточности стил, както и в проблемите на морала.

Перистил — затворена градина или вътрешен двор, заобиколен от колонада.

Песин — малък град в Източна Фригия, известен с най-голямото светилище на Великата майка.

Пиластър — колона или стълб, вмъкната в стена, така че да се подава само част от нея.

Пилум (мн.ч. — пила) — копието, използвано от римския пехотинец, особено след промените, които внася в него Гай Марий. Представлявало желязна пръчка, дълга около метър, завършваща с тънко желязно острие, покрито с коварни шипове, а отдолу се прикачвало на дървена дръжка, удобна за хващане. Марий го променил, като направил връзката между дървената и металната част достатъчно крехка, за да се строши, щом копието се забие в нечие тяло, удари се в щит или падне на земята — така дори да попаднело в ръцете на врага, се оказвало неизползваемо. Самите римляни обаче винаги държали нужните майстори в състава на легионите си, които с лекота да възстановят използваните пила.

Пипина — пенисът на малко момченце.

Пицентийци, Пиценум — онази част от Италийския ботуш, която бихме могли най-общо да назовем мускул на прасеца. На запад областта граничела с Апенините, на север — с Умбрия, а на юг със Западен Самниум. Заемала голяма част от адриатическото крайбрежие на полуострова и съвсем естествено се радвало на две оживени пристанища: Анкона и Фирмум Пиценум. Най-големият град във вътрешността, който бил и политическият й център, бил Аскултум Пицентум. Населението било отчасти с италийски произход, отчасти — с илирийски, но след нашествието на първия цар Брен в областта се установили и голям брой келти, които често влизали в смесени бракове с местните. По времето на Гай Марий пицентийците вече отдавна се били омесили с келтите, особено в северните райони на областта.

Плаценция — днешна Плаченца в Северна Италия. Бил един от най-големите и важни градове в Италийска Галия и от 218 г. пр.Хр. се ползвал със статут на латински град. Значението му на търговски център нараснало изключително много след построяването по инициатива на цензора Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус на удобен път, свързващ тиренското крайбрежие и Дертона с Плаценция и долината на река Пад.

Плебей, Плебс — всички онези римски граждани, които не били патриции, се считали за плебеи, т.е. принадлежали към плебса. В зората на републиката те нямали правото да бъдат жреци, куриатни магистрати или дори сенатори. Това положение обаче продължило твърде кратко. Една по една патрицианските институции преминавали в ръцете и на плебеите и по времето на Гай Марий само няколко политически маловажни обществени постове били останали запазени изключително за членове на патрицианското съсловие. В самия плебс започнали да се наблюдават процеси на отделяне на една икономически състоятелна и политически силна класа, която в желанието си да се превърне в нова аристокрация се кръстила сама „нобилитет“, а всеки плебей, който достигал до консулския пост, се наричал „нобил“, титла, която наследявали и потомците му.

Плебисцит — за да бъдем точни, законите, приемани от плебейското събрание, не се наричали легес, общоприетата дума за закон, а плебисцита (откъдето и използваната в днешно време дума „плебисцит“). От самото начало на републиката обаче на плебисцитите се гледало като на законови постановления, важащи еднакво за всички; формално това се уредило с лекс Хортензия от 287 г. пр.Хр. Оттогава практически и не съществувала смислова разлика между плебисцитум и лекс. По времето на Гай Марий почти всички писари, които отговаряли за записването на текстовете на законите върху глинените таблички, за да ги запазят за поколенията, си спестявали труда да уточнят дали става дума за лекс или за плебисцитум. В съзнанието на чиновниците вече не съществувала разлика между едното и другото.

Пдекс — почти умилителна латинска мръсна дума, отнасяща се за задника.

Полукс — юмручният боец, „забравеният“ близнак на Кастор. От четирите деца на цар Тиндар и Леда — родени всички като близнаци — само две били заченати от Тиндар, а другите две — от Зевс, който бил отвлякъл Леда, след като приел формата на лебед. Кастор и Елена били от Зевс, а Полукс (на гръцки — Полидевк) и Клитемнестра — от Тиндар (любопитно в случая е разминаването между гръцката и римската легенда — според гърците не Кастор, а именно Полидевк е синът на Зевс, заради което е и безсмъртен. Легендата разправя, че след убийството на Кастор при една разбойническа свада, воден от безграничната си обич към брат си, Полидевк му подарил половината си безсмъртие — така двамата получили правото да прекарват един ден на Олимп, но на другия заедно слизали в Подземното царство. Най-накрая възхитеният от саможертвата на Полидевк Зевс ги качил на небето и ги превърнал в съзвездието Близнаци. — Б.пр.). Обречен завинаги да бъде споменаван след брат си, Полукс често не бил споменаван изобщо. Римляните имали навика да наричат храма на Кастор и Полукс на Форум Романум просто „Касторовия“ (вж. Кастор).

Помериум — свещената граница на град Рим. Била отбелязана със специални камъни — ципи — и по традиция се смятало, че е определена от цар Сервий Тулий. До времето на диктатора Сула не била променяна. Помериумът не следвал плътно Сервиевите стени, една от причините да се съмняваме, че стените са били построени именно от цар Сервий Тулий, който би ги построил така, че да съвпадат с него. Помериумът опасвал целия Палатин, но оставял Авентина отвън, както и Капитолия. Според традицията помериумът можел да бъде разширен само от човек, разширил значително римската територия. Според религията само това, което се намирало вътре в помериума, можело да се смята за Рим — останалото било просто римска територия.

Понс — мост.

Понт — голямото царство, намиращо се от южната страна Евксинския понт (Черно море).

Понтифекс — латинската дума за свещенослужител; и до ден-днешен е останала непроменена в много съвременни европейски езици. Много филолози са на мнение, че в най-ранна епоха понтифексът е бил този, който е строил мостовете, за които се е смятало, че са своего рода магически. Дали е така, или не, не знам, но със сигурност в републиканската епоха понтифексът бил с по-различен ранг и функции от останалите жреци; задължително членувал в някаква колегия и служел като съветник на римските магистрати по религиозните въпроси — след като римската религия по принцип се ръководела от държавата. Първоначално всички понтифекси трябвало да бъдат патриции, но според приетия в 300 г. пр.Хр. лекс Огулния станало възможно членове на колегиите да бъдат и плебеи.

Популония — пристанищен град на западното, тиренското крайбрежие на Италийския полуостров.

Порта — порта.

Портикус — покрита колонада, или във формата на дълга, права аркада, или на правоъгълник, ограждащ вътрешен двор (перистил). Било най-удобното място за водене на търговски или обществени дела. Портикус Маргаритария, намиращ се в горния край на Форум Романум, получил името си от търговците на бисери, които си държали там сергиите и дюкяните. Под Портикус Метели, построен в съседство с храма на Юпитер Статор на Марсово поле, се били настанили службите на цензорите, както и на много делови люде. Портикус Минуция при Фламиниевия цирк приютявал канторите, в които едилите се занимавали със снабдяването със зърно, а редом с тях — на търговци и предприемачи. Потрикус Емилия, обърнат към доковете на римското пристанище, представлявал същински търговски център, в който се срещали едновременно вносители и износители на всевъзможни стоки.

Презраменен ремък — всъщност римляните са използвали два вида колани, на които да си окачат меча, в зависимост от самия него. Когато са били въоръжени с късия римски меч гладий, войниците са си слагали обикновени колани около кръста. Когато обаче са носели дългия германски меч, окачали са го на ремък, опасващ тялото им от едното рамо (обикновено дясното) до другия хълбок.

Преномен (мн.ч. — преномина) — първото име на римлянина. Използвали се в твърде ограничен брой — по времето на Гай Марий имало може би двадесетина различни лични имена, като поне половината от тях се използвали от броени фамилии. Всяка генс или фамилия имала предпочитания към определени преномина, което още повече ограничавало възможността за избор. Съвременният учен може с лекота да установи само по преномена на човек, дали той е член на дадена генс или не: така например Юлиите кръщавали децата си само с три имена: Секст, Гай или Луций, така че един Марк Юлий най-вероятно не е истински патриций Юлий; Лициниите предпочитали Публий, Марк и Луций, Помпеците — Гней, Квинт и Секст, а Корнелиите — Публий и Луций. Някои фамилии предпочитали такива преномина, каквито не се срещали другаде: например Апий се наричали само в рода на Клавдиите, а Мамерк — в този на Емилий Лепидите. Една от големите загадки за съвременните историци е Луций Клавдий, който заемал поста на рекс сакрорум през късната република. По принцип преноменът Луций не се използвал от Клавдиите, но понеже въпросният рекс сакрорум трябва да е бил патриций, излиза, че е и истински Клавдий. Лично според мен е съществувал отделен клон на Клавдиевата фамилия, носеща преномена Луций и който по традиция заемал поста на рекс сакрорум.

Претор — преторската длъжност била втората по старшинство в римската система на управление и следователно предпоследна стъпка по „пътеката на честта“ (като изключим цензорството, което било специален случай). В началото на републиката двамата най-висши магистрати се наричали именно претори. Към края на четвърти век пр.Хр. те се прекръстили на консули, а в продължение на няколко десетилетия с названието „претор“ се обозначавал един-единствен магистрат, по всяка вероятност градският претор, чиито задължения се ограничавали в рамките на град Рим (което развързвало ръцете на консулите да водят война далеч от пределите му). В 242 г. пр.Хр. се появил вторият претор чуждестранният. Впоследствие придобиването на отвъдморски територии направило необходимо създаването на нови институции, които да упражняват на място римската власт и така в 227 г.пр.Хр. се създали постовете на нови двама претори, които да се грижат за Сицилия и Сардиния. В 197 г.пр.Хр. към тях се присъединили още двама, управляващи двете испански провинции. Така преторите станали шестима и задълго броят им нямало да се увеличи. По времето на Гай Марий преторите били все още трима на брой. Трябва все пак да допълня, че по въпроса се водят спорове: в съвременната историческа мисъл има две различни мнения по въпроса: едната, че преторите се увеличили от шест на осем при диктаторството на Сула и другото, че преторите са станали осем още при един от двамата братя Гракхи. Аз самата предпочетох да се придържам към първото мнение, затова и в книгата ми преторите са само шестима.

Префектус фабрум — буквално „този, който съблюдава правенето на неща“. Една от ключовите фигури в римската армия, макар че всъщност функциите й се изпълнявали от цивилен. Бивал назначаван лично от главнокомандващия. Отговарял за всичко, свързано с екипировката и продоволственото снабдяваме на армията, като се почне от животните и фуража и се свърши с личния състав и неговото изхранване. Понеже именно той сключвал договори с търговците и предприемачите за бойното снаряжение и продоволствията, притежавал огромна власт и ако не бил с железни морални устои, имал невероятни възможности за забогатяване.

Приватус — най-общо казано, частно лице, римски гражданин. В книгата си обаче използвам термина, за да обознача сенаторите, които все още не са заемали каквато и да е държавна служба.

Примус интер парес — „пръв сред равни“. Това бил девизът на всички римляни, впуснали се на политическата сцена. Представлявал целта, до която всеки римски политик се домогвал — да застане над и пред своите събратя. По определение се предполагало, че примус интер парес стои сред хора, които наистина са му равни — по произход, потекло, опит, лично положение, лични постижения и дигнитас. Стремежът един римски благородник да се обяви за пръв сред равни подсказвал, че той не търси нито царската власт, нито диктаторската, което би го поставило над останалите. Римляните обичали съревнованията, а за такива всички трябвало да имат равен старт.

Примус Пилус — центурионът, командващ центурията, застанала начело на кохортата, която пък е начело на римския легион — следователно най-висшият центурион в целия легион. За да стигне до този пост, трябвало да мине през редица повишения и затова бил смятан за най-способния човек в легиона.

Принцепс Сенатус — на съвременен език бихме могли да го преведем като председател на Сената. Цензорите спирали избора си на определен сенатор — патриций с непоклатими морални устои и неуронен престиж, с висока дигнитас, както и с голяма аукторитас, и му връчвали почетната титла на Принцепс Сенатус. По всичко изглежда, че подобна почест не се връчвала за цял живот, ами на всеки пет години, почти с встъпването си в длъжност новоизбраните цензори проверявали дали носителят й не се е компрометирал междувременно и не следва ли да му я отнемат. Марк Емилий Скавър бил избран за Принцепс Сенатус сравнително млад — по всичко изглежда, че въпросната почест му е била отдадена още докато е бил консул в 115 г. пр.Хр. Понеже не била честа практика човек да бъда избран за Принцепс Сенатус, преди да е служил като цензор (самият Скавър бил избран за цензор в 109 г.пр.Хр.), удостояването на Скавър с титлата е било или знак на признателност за изключителните му лични качества, или (както мислят някои съвременни изследователи) следствие от простия факт, че във въпросната 115 г.пр.Хр. Скавър се е оказал най-висшестоящият сенатор — патриций, който можел да поеме подобно задължение. Той продължил да бъде Принцепс Сенатус до самата си смърт и доколкото знаем, никога не е бил под заплахата тя да му бъде отнета.

Провинция — сферата, в която има реална сила империумът, връчен на определен магистрат или промагистрат. Думата започнала да се употребява и за обозначаване конкретно мястото, където носителят на империума го използвал — с други думи, територията на Рим или на някое от неговите владения, останала под вниманието на намиращия се на място управител. По времето на Гай Марий всички римски провинции се намирали извън Италия и Италийска Галия.

Проконсул — човек, който се ползва с пълномощията на консул. Подобен империум обикновено се връчвал на онзи, чийто мандат като консул току-що е привършил, но който вижда консулските си пълномощия удължени (откъдето и представката „про-“), за да управлява определена провинция или да командва определена армия от името на римския Сенат и народ. Обикновено проконсулският мандат се ограничавал, също както консулския, в рамките на една година, но ако и до този срок врагът, с когото проконсулът е във война, не бил доведен до разгром, пълномощията най-често се подновявали за трети път. Ако не се намерел бивш консул, който да управлява някоя застрашена провинция, вместо проконсул на място се пращал някой от току-що освободилите се от длъжност претори, наречен затова и пропретор, който обаче също получавал проконсулски империум. Проконсулският империум се ограничавал в пределите на управляваната от него провинция или в пълномощията, които са необходими за изпълнението на конкретната му задача, и губел изцяло своята сила, щом стъпел в рамките на помериума.

Пролетарии — с това име се обозначавала най-общо най-нискостоящата прослойка в римското общество. Думата пролетариус произлиза от пролес, което означавало „поколение“, „потомство“, „деца“ в най-общия смисъл, и смисълът й бил, че градската беднота не била способна да даде на Рим нищо повече от собствените си деца.

Пропретор — човек, който се ползва с пълномощията на претор. Пропреторският империум се връчвал или на все още изпълняващ длъжността си претор, или на такъв, чийто мандат току-що е приключил, и се давал, за да може носителят му да управлява дадена провинция или ако е нужно, да води война. Подобно на проконсулския пропреторският империум губел силата си в мига, когато носителят му пристъпел свещената граница на Рим. По силата на пълномощията пропреторската длъжност отстъпвала на проконсулската и обикновено се връчвала за управлението на провинция, в която цари относително спокойствие. Затова и по правило пропреторът нямал правото сам да обявява война на съседите си — можел да воюва само ако собствената му провинция бъдела нападната.

Проход на Брен — днешният проход Бренер. Името му идва или от първия от двамата келтски царе, наречени Брен (вж. Брен (1)), който вероятно е нахлул в Италия през въпросния проход, или от келтското племе брени, което населява Алпите в близост до прохода. От всички алпийски проходи проходът на Брен бил на най-малка надморска височина и следвал долината на река Изарк, приток на Атезис. Това обаче не го правел предпочитан от пътниците заради негостоприемните земи на север от него.

Проход на саласите — в действителност два прохода — днешните Малък и Голям Сан Бернар (вж. Лугдунумски проход и саласи).

Птериги — кожени ленти, които се спускали от пояса до коленете като пола или от раменете до лактите като ръкави; понякога завършвали с ресни. Това бил традиционният отличителен знак на висшите офицери и пълководци в римската армия и не се носели от редовите войници.

Пунически — прилагателното, което се използва за всичко, свързано с Картаген и картагенците и от което носят името си трите войни, водени между Рим и Картаген. Думата произлиза от финикийски.

Путеоли — днешен Поцеоли. По времето на Гай Марий градът бил най-голямото и оживено пристанище в Италия и по търговския си оборот превъзхождало дори остров Делос. Животът в Путеоли бил изрядно организиран и въпреки функциите си на пристанищен град той запазвал чара си на крайморски кът за почивка на богатите римляни. Най-видната фамилия в града била тази на Граниите, които били в родствени връзки с Гай Марий и други латински семейства в Арпинум.

Регия — малката къщичка на Форум Романум, останала от най-дълбока древност. Била с доста любопитна форма и гледала на север. Служела за седалище на върховния понтифекс, както и на жреческата колегия на понтифексите. Била осветена, като храм и в нея се намирали параклисите и олтарите на някои от най-старите божества — нумина — Опсиконсива, Веста, Марс. Покровител на свещените щитове и копия (вж. нумен). В Регията държал архивите си върховният понтифекс, но тя никога не му е служела като резиденция, въпреки че според устната традиция Регията била домът на Нума Помпилий, втория римски цар.

Рекс Сакрорум — в епохата на републиката бил вторият по важност понтифекс в жреческата йерархия. Трябвало да бъде патриций и бил обграден със също толкова табута, колкото и фламен Диалис.

Рем — братът — близнак на Ромул. След като помогнал на Ромул да основе селището върху Палатина и да построи крепостните му стени, Рем бил убит от него, задето бил прескочил същите тези стени — явно това било считано за светотатство.

Рен, река — днешната река Рейн. В древността представлявала естествената граница между Германия и германските племена и Гали и галските племена. Била толкова дълбока, широка и бърза, че се смятало за невъзможно да се построи мост над нея.

Репетунде — незаконно събрани данъци. До времето на Гай Гракх нямало установена практика да се дават под съд управителите на провинции, които са използвали властта за собственото си обогатяване; един-два пъти са били съставяни извънредни съдилища или комисии да разследват деянията на конкретни управители и това било всичко. Освен това при тези първи опити за съставяне на квестионес, както се наричали въпросните съдилища, съставът на съдебните заседатели бил попълнен изключително от сенатори, заради което и процесите скоро се оказали пълен фарс — никой съдия — сенатор нямало да си мръдне пръста да подведе под отговорност своя събрат управител на провинция. Но изведнъж в 122 г. пр.Хр. Маний Ацилий Глабрион, близък съратник на Гай Гракх, прокарал своя лекс Ацилия, според който се създавал постоянен съд, за да се занимава с данъчните злоупотреби, попълнен от представители на конническото съсловие. Бил издаден списък с имената на 450 конници, които можели да бъдат повикани за съдебни заседатели. В 106 г.пр.Хр. Квинт Сервилий Цепион върнал всички съдилища, включително този за данъчните злоупотреби, в ръцете на Сената. В 101 г.пр.Хр. Гай Сервилий Главка на свой ред върнал въпросната юрисдикция на конниците, заедно с множество законови нововъведения, които щели да се превърнат в установена практика за всички видове съдилища. Всички случаи, разглеждани от съда за данъчни злоупотреби, за които имаме сведения, се отнасят конкретно до управители на провинции, срещу които имало доказателства, че са прибирали незаконно събрани средства от местните жители, но не е изключено след приемането на лекс Ацилия в 122 г.пр.Хр. същият този съд да се е занимавал с всякакви други обвинения в незаконно забогатяване. Били предвидени парични възнаграждения за гражданите — информатори, а неграждани, които успеели да докажат, пред съда нечии злоупотреби, получавали римско гражданство.

Република — първоначално терминът се състоял от две думи — рес публика — това, което представлява народът като цяло или с други думи неговото управление. В днешно време използваме думата „република“, имайки предвид избрано с общ вот правителство, което не признава над себе си никакъв монарх, но е твърде съмнително при създаването на своята република римляните да са гледали по този начин на нещата, въпреки че републиката е била от самото начало алтернатива на монархията.

Рея Силвия — дъщерята на Нумитор, цар на Алба Лонга по времето, когато Рим още не съществувал. Нумитор бил свален от власт от по-малкия си брат Амулий и Рея Силвия била превърната във весталка, за да няма никога деца. Но бог Марс я видял, отвлякъл я и я обладал. Когато Амулий открил, че Рея е забременяла, я затворил и я държал така, докато не й дошло времето да ражда. Взел двете й новородени момченца, сложил ги в кошница, изплетена от папурени стъбла, и хвърлил кошницата в Тибър по времето на годишния му прилив. Кошницата доплувала до Фикус Руминалис, свещеното смокиново дърво в близост до бъдещите Какови стълби, водещи до върха на Палатина. Близнаците били открити от една вълчица, която ги откърмила в близката пещера. Били спасени от Фаустул и жена му Ака Ларенция, които ги отгледали до възмъжаването им. Близнаците — разбира се, става дума за Ромул и Рем — убили Амулий и върнали баща си Нумитор на престола в Алба Лонга. Другото име на Рея Силвия било Юлия.

Римско пристанище — римляните го наричали просто „пристанището“. Намирало се на брега на Тибър, от страната на града и надолу по течението от Понс Сублициус или Дървения мост, където били построени много кейове и пазарища, които да поемат на място товара от постоянно прииждащите откъм Остия ладии и баржи, собственост предимно на дребни търговци. Римското пристанище било извън Сервиевите стени и трябвало да се побира на изключително тясната ивица земя, притисната между реката и скалите на Авентина, върху него се намирали държавните складове за зърно.

Риторика — изкуството на оратора, превърнато в нещо, твърде близко до науката както от гърците, така и от римляните. Добрият оратор говорел според строго определени правила, които далеч надхвърляли използването на определени думи и изречения; за речта били от основно значение и движенията на тялото, и жестовете с ръце. В ранната и средната република гръцките учители по риторика били обект на всеобщо презрение и понякога дори ги пъдели със закон от Рим; Катон Цензор например бил заклет противник на гръцките ритори. По-късно обаче до голяма степен заради гъркофилството на Сципионовия кръг и на някои други високообразовани римски аристократи латинската опозиция отслабнала и по времето на братята Гракхи повечето римски младежи се обучавали при гръцки ритори. На свой ред латинските им колеги изпаднали в немилост. Съществували различни риторически стилове — Луций Лициний Крас Оратор предпочитал т.нар. азиански стил, по-образен и драматично звучащ от атическия. Трябва да бъде напомнено, че публиката, която се събирала, за да слуша публичните речи на ораторите, независимо дали се държат по политически въпроси или пред съда, била съставена почти изключително от познавачи в областта на риториката; затова слушателите не изпускали нито дума от речта на говорещите и посрещали всичко с дълбока критика; правилата и техниките на риториката им били добре познати и вкусът им не бил лесен за задоволяване.

Рия — Плутарх (който пише на гръцки) твърди, че името на майката на Квинт Серторий било Рея, но такова латинско име няма. От друга страна, дори до ден-днешен Рия се среща като умалително от Мария, което пък е чисто латинско име, носи го например Гай Марий. Привързаността, която Квинт Серторий проявява към Гай Марий от самото начало на военната си служба и която не му позволява да го изостави дори когато Марий отблъсва с непоносимото си поведение и най-лоялните си съратници, ме кара да се замисля повече върху енигматичното име на майка му. Ако се вярва на Плутарх, Серторий изпитвал истинско благоговение към майка си. Защо тогава изведнъж майка му да не се окаже някоя Мария, наричана за кратко Рия, която да се пада кръвна роднина на Гай Марий? Ако това се окаже истина, тогава много въпроси биха намерили своите отговори. Така че от позицията на автор приех за изходна точка на отношенията между Серторий и Гай Марий предположението, че между двамата има някаква кръвна връзка. Трябва да си призная, че става въпрос за чиста измислица; не разполагам с никакви сериозни доводи, с които да подкрепя подобно твърдение.

Родан, река — днешна Рона. Обширната й и плодородна долина, населявана от келтските племена на галите, попаднала сравнително рано под римско влияние. След походите на Гней Домиций Ахенобарб в 122 и 121 г. пр.Хр. цялото поречие на Родан чак до земите на хедуите и амбарите станало част от римската провинция Трансалпийска Галия.

Рома — латинското име на Рим.

Ромул — по-важният от братята — близнаци Ромул и Рем (вж. Рем, Ромул). След като построил града върху Палатина и убил брат си, Ромул събрал много мъже — заселници около себе си, обявявайки малката седловина между двете могили на Капитолия за свято убежище. Затова и се предполага, че първите заселници в Рим са били предимно престъпници, търсещи убежище от правосъдието. Понеже им било по-трудно да привикат при себе си и жени — заселнички, Ромул и съгражданите му поканили всички жители на сабинското селище на Квиринала на празненство, обезвредили със сила мъжете — сабини и отвлекли сабинянките. Като следствие сабинското селище върху Квиринала станало част от разрастващия се град на Ромул, а влажната, мрачна, блатиста падина между Палатина и североизточните хълмове се превърнала в неутрална земя, където се появили първите пазарища и започнали да се провеждат първите публични събирания. С времето мястото получило названието Форум Романум. Самият Ромул царувал дълги години. Един ден обаче излязъл на лов в Козите блата на Марсово поле и бил застигнат от ужасна буря. След като не се завърнал у дома, всички римляни решили, че е бил отвлечен от боговете и е станал безсмъртен.

Ростра — формата за множествено число на думата „рострум“, с която се означавал корабният нос, направен от бронз или здраво дъбово дърво. Със специална маневра ужасното оръжие се забивало точно под ватерлинията на вражия кораб и го потопявала. Когато в 338 г. пр.Хр. консулът Гай Мений нападнал флотата на волските в залива Анциум, той й нанесъл такова съкрушително поражение, че цялата военна и политическа мощ на волските рухнала. За да отбележи знаменателната си победа, Мений откачил върховете на пленените вражи кораби и ги пъхнал в кладенеца на комициите точно под стената на ораторската трибуна на Форума. Векове след това ораторската трибуна на Форума продължавала да се знае като „ростра“ — като спомен за корабните носове, които били показани там.

Рузикада — най-близко намиращото се до нумидийската столица Цирта пристанище.

Сабация — наричана още Вада Сабация. Днешна Савона. Пристанище на лигурийския бряг.

Сабини — народ, говорещ оскански, който населявал земите на север и на изток от Рим — от самите му околности до билото на Апенините, но най-вече около някогашния път на солта — Вия Салария — към Адриатика. Сабините се славели със своята почтеност, храброст и свободолюбив. Най-важните им градове били Реате, Нерсия и Амитернум.

Сабис, река — днешната река Самбра във Франция.

Сав, река — днешната река Сава в Югославия.

Сагум (или сага) — войнишкото наметало, което пазело собственика си от всякакви природни стихии. Шило се от непрана вълна, която била най-непромокаемият материал, който древните познавали, и представлявало широк кръг, в средата на който се изрязвала дупка за главата, и се спускало почти до глезените. Най-добрите саги се правели в Лигурия, където овчата вълна била най-подходяща.

Саласи — келтско племе, което заемало обширната алпийска долина на река Голяма Дурия, на север и на запад от Медиоланум. Римските нахлувания в долината през цялото второ столетие пр.Хр. принудили племето да се отдръпне в по-високите части, но и ожесточили съпротивата му срещу Рим. Това, което привличало римляните, било самородното злато, което се намирало в големи количества в коритото на Дурия, недалеч от Епоредия. Златотърсачите, които се осмелявали да продължат нагоре по течението, били под постоянната заплаха да бъдат нападнати от саласите. Гай Марий засилил римското присъствие в областта, като дал земя на някои свои ветерани в Епоредия, и така принудил саласите да се отдръпнат във високите планински части на Алпите, където практически затворили двата прохода за римляните.

Салтатрикс тонза — буквално „бръснатата танцьорка“. С други думи мъж — хомосексуалист, който се обличал като жена и си предлагал плътските услуги.

Самнити, Самниум — оскански говорещ народ и областта, която заемал между Лациум, Кампания, Апулия и Пиценум. В голямата си част Самниум се покривал от планини и възвишения и земята му не била особено плодородна; градовете, сред които можем да изброим Бовианум, Цайета и Ескланум, били бедни и малки. Езерния и Беневентум, двата най-големи града в областта представлявали колонии, основани от Рим, и се ползвали с латински права. През цялата си история самнитите си оставали заклети врагове на Рим и на няколко пъти по време ранната и средната република нанасяли унищожителни поражения на римската армия. Но понеже не притежавали нито необходимия брой, нито нужните парични ресурси, така и не успели да отхвърлят напълно римската власт. Около 180 г. пр.Хр. самнитите били принудени да приемат на своя територия заселници, дошли от Лигурия по настояване на Рим, с което и привидно се сложил край на римските главоболия в северозападните части на областта. В началото римляните си мислели, че политиката им ще им донесе успех, но с времето новозаселилите се до такава степен се омесили със самнитите, че започнали да таят към Рим същата неприязън и враждебност като тях. От това и самнитската съпротива започнала да черпи нови сили.

Сардиния — една от първите римски провинции. Представлява голям остров в Тосканско (Тиренско) море на запад от континентална Италия. Сардиния била планинска, но плодородна земя, в която отглеждали превъзходна пшеница. Първоначално била под властта на Картаген, но по-късно Рим му я отнел заедно с Корсика. Из острова върлували множество разбойнически банди и по времето на републиката Сардиния се смятала за най-безперспективната римска провинция, най-вече защото в някои области римската власт се оказвала чисто фиктивна. Римляните мразели от дъното на душата си сардинците и ги наричали закоравели крадци, мошеници и простаци.

Сатрап — титлата, която поучавали провинциалните управители в Персия от своя цар. Александър Велики възприел термина и на свой ред започнал да го използва, както и по-късните партиянски царе от династията на Аршакидите. Областта, управлявана от сатрап, се наричала сатрапия.

Свещенонеприкосновен — народният трибун притежавал т.нар. сакроснактитас, което означавало, че личността му била неприкосновена; никой не можел да застане на пътя му или да попречи на изпълнението на задълженията му. Неприкосновеността им се гарантирала от плебса, който тържествено прочитал клетва, че ще уважава и почита светостта и неприкосновеността на своите магистрати, народните трибуни.

Свободен — всеки, който е роден свободен и никога не е бил продаден в робство (като се изключи дълговото робство, придаващо на длъжника особения статут на нексус — практика, която по времето на Гай Марий се е срещала изключително рядко сред римските граждани, но се е ширела сред италийските съюзници, жертва на римската алчност).

Секвана, река — днешна Сена във Франция.

Сенат — самите римляни вярвали, че Сенатът бил основан още от Ромул, който включил в състава му стотината най-видни патриции, но е по-вероятно появата му да се дължи на някой от не чак толкова дълбоко забулените в мистерия по-късни римски царе. С установяването на републиката Сенатът се запазил като висш съвещателен орган и макар в състава му да продължавали да влизат изключително патриции, броят им нараснал на триста. Сравнително скоро до сенаторския пост започнали епизодично да се добират и плебеи, но трябвало да изминат столетия, за да им се удаде да получат някоя от висшите магистратури.

Най-вече заради древния си характер Сенатът никога не получил точна дефиниция на функциите и правомощията си — с времето само частично се определили някои от тях. Сенаторството се смятало за пожизнено, което предразполагало Сенатът скоро да се оформи като своеобразна олигархия. Затова и през голяма част от неговото съществуване членовете му (а Сенатът просъществувал поне формално до самото падане на Константинопол в ръцете на турците в 1453 г. сл. Хр. — Б.пр.) се борели ожесточено за отстояване на естественото им — според собствените им виждания — право на превъзходство над останалите им съграждани. По времето на републиката човек можел да получи правото да влезе в Сената единствено от цензорите (които можели и да го отнемат). По времето на Гай Марий било отдавна възприета практика сенаторът да се ползва с годишен доход от поне един милион сестерции, въпреки че до самото падане на републиката това не било записано под формата на официален закон. Както много други правилото просто съществувало.

Единствено сенаторите имали правото да ходят облечени в характерната за тях туника с широк пурпурен ръб — т.нар. латус клавус. На краката си носели затворени, кафяви кожени обувки, а върху пръста на едната си ръка — сенаторския пръстен (който първоначално бил железен, но по-късно станал златен). Сенатът невинаги се свиквал в собствената си сграда — Курия Хостилия, но заседанията му можело да се провеждат единствено на предварително осветени за целта места. Така например новогодишните церемонии по встъпване в длъжност на консулите, както и първото заседание за годината се провеждали пред и вътре в храма на Юпитер Оптимус Максимус, докато събранията, на които трябвало да се обсъждат конкретни належащи въпроси, се провеждали в храма на Белона, намиращ се извън пределите на помериума.

Сред сенаторите съществувала строга йерархия, която определяла реда, по който се водели изказванията по време на събранията му. По времето на Гай Марий начело на сенаторския списък седяло името на Принцепс Сенатус, а както и навсякъде другаде патрициите винаги говорели преди плебеите. Характерно било, че далеч не всички сенатори имали правото изобщо да говорят пред колегите си. Т.нар. сенаторес педарии имали правото единствено да гласуват. Речта на оратора не била ограничена нито по време, нито по съдържание — в смисъл, че можело да засяга всичко, което говорещият сметнел за важно да бъде засегнато. Оттам и популярната практика на протакане, която не можела по никакъв начин да бъде възпряна. Заседанията можели да се провеждат единствено от изгрев до залез-слънце и не можели да съвпадат по време със заседанията на комициите — но можели да се провеждат, ако в някой от определените за събрания на комициите дни такова не бъде свикано. Ако подложеният на гласуване въпрос бил маловажен или пък бил посрещнат с пълно единодушие, гласуването се извършвало просто с вдигане на ръка. Иначе се гласувало по принципа на разделяне Сената на две. Сенатът бил по-скоро съвещателен, отколкото законодателен орган и затова документите, които излизали от заседанията му носели наименованието консулта (от консултум), своето рода укази и молби към някое от народните събрания. Ако взиманото решение било важно, за гласуването му се е изисквал определен кворум, но в днешно време не се знае как точно кворумът е бил определян по времето на Гай Марий — може би е бил от една четвърт от всички сенатори? Със сигурност повечето заседания на Сената се провеждали при слабо присъствие, понеже сенаторът не бил длъжен да присъства редовно на събрания.

Било се превърнало в традиция някои области на управлението да остават изключително в компетенцията на Сената, независимо че той не притежавал пряка законодателна власт. Това важало особено за фиска, след като Сенатът контролирал държавната хазна, за външната политика, за войната и мира. В случай на граждански размирици, както при братята Гракхи, Сенатът можел да си присвои цялата изпълнителна власт, приемайки т.нар. Сенатус Консултум се република дефенденда — сенатския „декрет — ултиматум“.

Сенатори — както е било установено още през царския период, Сенатът на Рим се е състоял от стоте патриции, наречени патрес, което означава най-общо „отци“. С установяването на републиката обаче, когато в Сената започнали да се допускат и плебеи, броят на сенаторите нараснал до триста, а задължението за приемането на нови членове било прехвърлено на цензорите. По това време се появило и определението „назначените отци“, защото на практика новоприетите сенатори били назначавани. По времето на Гай Марий терминът „назначени отци“ широко се е употребявал и много често сенаторите са били наричани именно така.

Септа — буквално „обор“ или всякакво оградено място за добитък. В републиканската епоха с това име се обозначавало едно определено празно пространство на Марсово поле, намиращо се недалеч от Вия Лата и от Вила Публика. На септата нямало нищо застроено, но точно тя била мястото, където се събирали центуриатните комиции. Понеже центуриите се свиквали най-вече, за да гласуват, септата била специално разделяна от временни огради, които да отредят мястото за всяка от петте класи.

Сервиеви стени — Мурус Сервии Тулии. Римляните били убедени, че стените, обикалящи републикански Рим, били издигнати по времето на цар Сервий Тулий. Някои свидетелства обаче подсказват, че стените са били построени едва след оплячкосването на Рим от галите на Брен (1) в 390 г. пр.Хр.

Сервий Тулий — или Сервий Тул. Шестият римски цар и единственият от седемте, който и да не бил родом от Рим, бил латин. Смятало се, че е издигнал наречените на негово име Сервиеви стени (което не е направил), но във всеки случай Агера, двойната крепостна стена, обърната към Есквилинското поле, ще да е била негово дело. Просветен владетел и законодател, Сервий Тулий сключил договор между Рим и Латинската лига, който до самия край на републиката бил изваждан понякога на показ в храма на Диана. Убийството му се превърнало в пример за най-жестоко престъпление — родната му дъщеря Тулия се била наговорила с любовника си Тарквиний Горди да убият първо съпруга й, а после и баща й. Сервий Тулий бил посечен насред улицата, някъде в близост до Кливус Орбиус, а Тулия на два пъти прегазила трупа му с колесницата си.

Сестерция — най-широко използваната римска парична единица, с която се извършвали всички сметки в римската държава, откъдето и най-честото й споменаване в латинските извори от републиканската епоха. Името й произлиза от словосъчетанието семис терциус, означаващо два и половина (аса). На латински било прието да се съкращава като HS. Сестерцията била малка сребърна монета и се равнявала на една четвърт от денария.

Сибила, Сибилински книги — Сибила била пророчица, която както повечето оракули произнасяла предсказанията си в състояние на екстаз. Най-известната Сибила живяла в пещера в Кума на Кампанийския бряг. Римската държава пазела цяла поредица написани предсказания, наричани общо Сибилински книги, придобити, както се знае, при цар Тарквиний Приск. Сибилинските книги били написани първоначално върху палмови листа (после били преписани върху папирус) на гръцки език. По времето на Гай Марий те били обект на такава почит, че за тяхното съхраняване се грижела цяла колегия от десетима нисши жреци — т.нар. децемвири сакрис фациундис — и по време на криза били тържествено преглеждани дали не съдържат някое предсказание, което да има смисъл в създадената обстановка.

Силан, Силен — глава на сатир — с грозно, тъпоносо лице и лукаво изражение, от което се изливала водата на римските обществени фонтани, построени от камък при Катон Цензор.

Синус — подчертана извивка или сгъвка. Терминът се използвал за различни неща, но в книгата си аз съм се придържала към две от значенията му. Едното е латинското понятие за, това, което ние наричаме „залив“ — например Синус Арабикус (Червено море), Синус Лигустикус (Генуезкият залив) или Синус Галикус (Лъвският залив). Второто се отнася до гънката на тогата, която се образува при минаването й под дясната ръка и премятането й през лявото рамо — практически синусът представлявал джобът на римския гражданин.

Сиракуза — главният и най-голям град в Сицилия.

Скептик — последовател на философската школа, основана от Пирон и ученика му Тимон и разпространила се първоначално около града Скепсис в Троада. Скептиците отричали правото на съществуване на всякакви догми и вярвали, че на човек не е съдено да придобие истинско познание. Вследствие от това скептиците престанали да вярват в каквото и да било.

Скордиски — келтско племенно обединение, което в голямата си част се било смесило с илирите и траките. Скордиските населявали Мизия между средното и долното течение на Дунав и планините, заграждащи Македония от север. Могъщи и войнолюбиви скордиските безмилостно опустошавали римската провинция Македония и правели труден живота на не един римски управител.

„Слама върху рогата“ — в древността всички волове са били надарени с внушителни рога, но в същото време далеч не всички били с благ характер, независимо че ги скопявали. Буйстващите трябвало да бъдат набелязвани, за да се разпознават отдалеч. Около рога, с който животното нападало, била увивана слама; ако мушкало и с двата — и сламата се увивала около двата. Случело ли се пешеходците по римските улици да видят впрегнат в каруца вол със слама около рогата, веднага се разбягвали встрани. Изразът „слама върху рогата“ влязъл в употреба, за да обозначи човек, едър и привидно спокоен, който обаче изведнъж е доказал, че може да удря силно и изненадващо.

Смарагд — спори се дали камъкът, който древните са наричали по този начин, съвпада с нашия смарагд (или изумруд), макар че не е изключено тогавашните изумруди да са идвали от Скития. Иначе се знае със сигурност, че камъните, върху чийто добив от островите в Червено море държали монопол царете от династията на Птолемеите, били берили.

Смирна — днешен Измир в Турция. Едно от най-големите пристанища по егейското крайбрежие на Мала Азия. Намирало се близо до устието на река Херм. Основан като йонийска гръцка колония, в продължение на около триста година — от шести до трети век пр.Хр. — градът престанал да съществува. Едва при Александър Велики Смирна се въздигнала отново и повече никога не погледнала назад към тъмното си минало. Разраснала се предимно като търговски център, но с времето приютила и множество интелектуалци.

Созий — име, може би тясно свързано с търговията с книги в Рим. Знае се, че по времето на принципата на Август имало двама братя Созии, които се занимавали с издателска дейност, заради което и си позволих да използвам фамилията им и да им измисля незнаен предшественик няколко десетилетия по-рано. В крайна сметка в това няма нищо нелогично — в римското общество различните отрасли на търговията попадали обикновено у определен брой фамилии, в които занаятът се предавал от поколение на поколение. По времето на Марий търговията с книги вече била процъфтяваща. Та защо да не се занимавал с нея някой Созий?

Спомагателни Легиони — всички легиони, които воюват на страната на Рим, но са съставени от войници, непритежаващи римско гражданство. Самите войници също биват наричани „спомагателни“ и терминът се е използвал дори за конницата. По времето на Гай Марий голямата част от спомагателната пехота е била съставена от италийци, докато спомагателната конница се е набирала предимно сред гали, нумидийци и траки, тъй като, за разлика от римляните, воюващи открай време единствено пешком, тези народи са владели до съвършенство ездата.

Стибий — черен прах, базиран на антимон, който се разтварял във вода и се използвал за изрисуване на миглите и веждите, както и на линии около очите.

Стоик — последовател на философската школа, основана от кипърския финикиец Зенон в трети век пр.Хр. Като начин на философско мислене стоицизмът особено се нравел на римляните. Основавало се на принципа, че светът се изграждал върху добродетелта (силата на характера) и нейната противоположност — слабостта на характера. Добродетелта била единственото добро, а слабостта на характера — единственото зло. Парите, болката, смъртта и всичко друго, което се сипе като напаст върху човека, не били от значение, защото добродетелният човек бил в самата си същност добър и затова по определение трябвало да бъде щастлив и доволен, дори ако живее в пълна беднота, ако е съпътстван от постоянна физическа болка или е осъден на смърт. Както с повечето неща, които възприемали от гърците, римляните не променили съществено стоическата философия — само избегнали най-трудносмилаемите й съставки с помощта на будния разум. Пример за това бил Брут.

Стомана — терминът „Желязна епоха“ е доста подвеждащ, след като желязото само по себе си е почти неизползваемо. То замества бронза едва когато древните ковачи изнамерили начин да го преработват в стомана. Оттогава обаче именно стоманата е предпочитаният материал за направата на сечива, оръжия и всичко друго, за което е нужна едновременно твърдост, издръжливост и способност да се заостря по краищата. Аристотел и Теофраст, които живели в Гърция през четвърти век пр.Хр., пишат за „стомана“, а не за „желязо“. Самият процес обаче по преработката на желязната руда в използваем материал се провеждал при пълното незнание на майсторите за химичните и металургичните закони, които го правят възможен. Основната руда, от която се извличало желязото, бил хематитът; пиритите се използвали по-рядко заради силната токсичност на серните отпадъци. Страбон и Плиний Стари описват метод на изпичане (оксидация) на рудата в пещи с каменни плочи, но по-ефективни се оказвали шахтовите пещи, които разтопявали повече количество руда едновременно и затова били предпочитани. Повечето металурзи обаче използвали едновременно и едните, и другите пещи и първоначалният продукт, който се получавал от рудата, били покрити с шлака брусове или слитъци. Слитъците били нажежавани до температура на топене, след което бивали обогатявани допълнително с въглерод чрез изчукване в дървени въглища. По този начин падала и голяма част от вредната шлака, но в древността стоманата така и не можела да се освободи напълно от нея. Римските металурзи познавали добре техниките по каляване, охлаждане и циментация (при последната желязото допълнително се обогатявало с въглерод). Всяка различна процедура по различен начин променяла основата на въглеродната стомана, така че крайният материал да се използва и за различни цели — за бръсначи, остриета на мечове, ножове, брадви, сърпове, длета за дърво и за метал, пирони, метални пръти и т.н. Стоманата за режещи повърхности излизала твърде скъпо, така че за да не се хаби излишно металът, тънкото острие се заварявало (римляните познавали два метода на заваряване — чрез налягане или чрез разтопяване) за основа от по-евтина стомана. Мечовете, които използвали римските войници обаче, били изцяло от най-качествена стомана, чийто заострен край режел каквото му попаднело — стоманата се получавала чрез закаляване при температура от 280°С. (Онези читатели, които са достатъчно възрастни, за да са се сблъскали с ножчета и мачете от ръждаема въглеродна стомана, навярно си спомнят с носталгия колко коварни и опасни бяха остриетата им, далеч по-заострени от сегашните, неръждаемите — е, приблизително толкова остри са били и римските мечове.) В античността всички инструменти, използвани от ковачите — клещи, наковални, чукове, духала, тигели, огнеупорни тухли и т.н. — били добре познати и се срещали повсеместно. Но теоретичната страна на металургията били напълно погрешна: мислело се например, че естеството на течността, използвана при охлаждането, влияела на крайния резултат; а пък никой не можел да си обясни, че причината от желязната руда, добивана в Норикум, да се получава толкова първокачествена стомана, се кореняла в ограничения състав на чист манган, незамърсен с фосфор, арсеник или сяра в рудата, и че следователно добиваната стомана била манганова стомана.

Субура — най-бедната и най-гъсто населената част от град Рим, Намирала се на изток от Форума, в падината, образувала се между Опийската могила на Есквилинския хълм и Виминала. Главната артерия в района, която била забележително права и дълга, носела в различните си части три различни имена: в долния си край — там, където се свързвала с Аргилетум, се казвала Фауцес Субуре; следващата отсечка се знаела като Субура Майор, а последната, която изкачвала полите на Есквилина, се наричала заради стръмния си наклон Кливус Субуранус. По посока на Виминалския хълм от Субура Майор се отделяли Субура Минор и Викус Патриции. В Субура се срещали изключително инсули и в целия район само едно-единствено място заслужавало внимание — т.нар. Турис Мамилия, очевидно някаква кула. Жителите на квартала били несравними полиглоти и изключително разкрепостени в мисленето си; в Субура живеели и много евреи.

Субурана — името на една от четирите градски триби, една от двете, в които се вписвали имената на новоосвободените роби (другата била триба Есквилина). По тази причина в републиканската епоха Субурана била и една от двете най-големи по брой триби от всички тридесет и пет.

Суоветаврилия — специално жертвоприношение, в което се заколвали прасе (су), агне (ове) и вол или бивол (тавър). Било извършвано в случай на критична опасност и се посвещавало на определени богове — един от тях бил Юпитер Оптимус Максимус, друг — Марс и т.н., другите не са известни. Церемонията, съпътстваща суоветаврилията, изисквала, преди да бъдат заколени, жертвените животни да вървят начело на тържествено шествие. Освен при споменатите изключителни обстоятелства, суоветаврилия се извършвала в още два случая: първият бил, когато в края на май земята символично се пречиствала от дванадесетте нисши жреци, наречени фратрес арвалес, полските братя, а вторият идвал веднъж на пет години, когато цензорите излизали с цялата си канцелария на Марсово поле и се заемали с провеждането на пълното преброяване на римските граждани.

Сцила — едното възможно решение на някоя заплетена дилема. Другата възможност се наричала Харибда (вж. статия).

Сципион (1) (Сципион Африкански) — Публий Корнелий Сципион Африкански бил роден в 236 г. пр.Хр. и починал към края на 184 г.пр.Хр. Още много млад се отличил в битките при Тицин и при Кана и само на двадесет и шест години, преди още да е бил приет в Сената, получил, и то по волята най-вече на римския народ, проконсулски империум, за да поведе борбата с картагенците в Испания. В продължение на пет години се справял прекрасно със задачата си, разгромил напълно картагенските войски и спечелил за Рим двете му испански провинции. Въпреки жестоката сенаторска опозиция в 205 г.пр.Хр. в качеството си на консул (за какъвто бил избран само на тридесет и една години) получил разрешение да нахлуе в Африка, прехвърляйки войските си през Сицилия. В крайна сметка завладял както Сицилия, така и Африка, откъдето и към името му бил прибавен когноменът Африкански. В 199 г.пр.Хр. бил едновременно избран за консул и назначен за Принцепс Сенатус, а в 194 г.пр.Хр. отново станал консул. С политическата си прозорливост Сципион Африкански предугадил плановете на Антиох Велики да нападне Гърция и своевременно предупредил за това Рим. Когато сирийският цар действително нахлул в Гърция, Сципион Африкански бил назначен за висш военен легат от брат си Луций и придружил римската армия във войната срещу Антиох. По все още неизяснени причини обаче той си спечелил съперничеството на Катон Цензор, който подложил на политически гонения всички представители на рода на Корнелий Сципионите, и най-вече братята Публий и Луций. По всичко личи, че в разигралата се политическа драма победител е излязъл Катон Цензор, защото в 184 г.пр.Хр. Луций (който си спечелил прозвището Азиаген) бил лишен от качеството си на конник, а по-късно същата година брат му Публий починал. Сципион Африкански бил женен за Емилия Павла, сестра на покорителя на Македония. Имал двама сина, които не се отличили особено, и две дъщери; по-голямата се омъжила за братовчед си Публий Корнелий Сципион Назика Коркул, а по-малката била Корнелия, майката на братята Гракхи.

Сципион (2) (Сципион Емилиян) — Публий Корнелий Сципион Емилиян Африкански и Нумантийски се родил в 185 г. пр.Хр. По рождение не бил Корнелий от рода на Сципионидите, а син на покорителя на Македония Луций Емилий Павел, който го дал за осиновяване на големия син на Сципион Африкански Старши. Понеже Павел имал четирима синове, още един от братята му бил даден за осиновяване този път в рода на Фабии Максимите. Личната трагедия на Павел е в това, че тъкмо двамата му синове, които останали при него, починали в разстояние само, на няколко дни един от друг в 167 г.пр.Хр., оставяйки баща си без преки наследници. Майката на Сципион Емилиян била от патрицианската фамилия на Папириите, а жена му била единствената оживяла до пълнолетие сестра на братята Гракхи Семпрония, която била близка родственица със съпруга си.

След като се отличил по време на Третата пуническа война в 149–148 г. пр.Хр., Сципион Емилиян бил избран за консул в 147 г.пр.Хр., макар че още не бил навършил считаната за необходима за този пост възраст, заради което и си навлякъл неодобрението на голяма част от сенаторите. Изпратен в Африка, за да се заеме лично с командването на римската армия под стените на Картаген, той още тогава показал в пълна сила упоритостта и твърдостта, с която по-късно щял да се прослави; преградил с изкуствени диги картагенското пристанище и така блокирал напълно града. В 146 г.пр.Хр. Картаген се предал и по заповед на Сципион Емилиян бил сринат със земята. Съвременните историци се съмняват в истинността на легендата как земята била посята със сол, за да се попречи веднъж завинаги Картаген да надигне глава, но самите римляни й вярвали. В 142 г.пр.Хр. Сципион Емилиян бил избран за цензор, но заради личната вражда между него и колегата му практически бил лишен, от каквато и да е власт. В 140–139 г.пр.Хр. поел на пътешествие по море на изток, придружаван от двамата си гръцки приятели, историка Полибий и философа Панеций. В 134 г.пр.Хр. бил избран повторно за консул и му била възложена обсадата на град Нуманция в Близка Испания. В продължение на петдесет години под стените на малкото градче вече били капитулирали не една и две римски армии. Когато обаче пред града се явил Сципион Емилиян, на Нуманция й оставали да издържи още само осем месеца. След превземането й от римляните я сполетяла съдбата на Картаген и от града не останал нито камък. Всички жители на Нуманция били екзекутирани на място или отведени в робство.

По време на нумантийската обсада до ушите на Сципион Емилиян достигнала новината за подриването на мос майорум — установената обществена практика — от шурея му Тиберий Гракх и той лично подкрепил противниците на Гракх, особено общия си с Тиберий братовчед Сципион Назика. Въпреки че при завръщането на Сципион Емилиян в Рим в 132 г. пр.Хр. Тиберий Гракх не бил вече между живите, общественото мнение дълго време смятало именно зет му за подстрекател на убийците му. В 129 г.пр.Хр. Сципион Емилиян внезапно починал, заради което и дълго време след това се е говорело, че е бил убит. Главната заподозряна за това злодеяние била жена му Семпрония, сестра на Гракхите, тъй като било обществена тайна, че ненавиждала съпруга си.

По характер Сципион Емилиян бил любопитна фигура. Като интелектуалец той обожавал всичко гръцко и стоял в центъра на един обществен кръг, закрилящ и поддържащ личности като Полибий, Панеций или латинския драматург Теренций. Като приятел бил именно приятелят, за когото всеки би мечтал; като неприятел обаче се отличавал с жестокост и безскрупулност. Притежавал забележителни организаторски способности, но това не му пречело да прави недопустими грешки, както например по отношение на Тиберий Гракх. Високата му култура и вкус, както и природната му дарба за широк поглед върху нещата не му пречели да остава морално закостенял.

Събрание (народно събрание, комиции) — всяко едно събиране на римския народ по повод взимането на решения от управленски, законодателен или избирателен характер. По времето на Гай Марий съществуват три различни народни събрания: центуриатните комиции, трибутните комиции и плебейското събрание. При центуриатните комиции гражданите гласуват разпределени според имущественото си положение — разделени са на шест класи и общо сто деветдесет и три центурии (които по времето на Марий включват значително повече от сто души, но остават непроменени, за да не се изгуби относителната им тежест, такава каквато е била при първоначалното им обособяване) и са били пряко свързани с организацията на войската. Центуриатните комиции избират консулите, преторите и (на всеки пет години веднъж) цензорите. Другите две народни събрания се организират на териториално — племенен принцип. Трибутните комиции носят името си от тридесет и петте триби, между които са разпределени римските граждани по териториален признак, и са се свиквали по волята на консул или претор и са се занимавали с изработването на закони и избирането на куриатните едили, квесторите и военните трибуни. Действали са и като върховен съд. В плебейското събрание по принцип не се допускат до участие представители на патрицианските фамилии. Свиква се по волята на народен трибун. Плебейското събрание притежава пълномощието да издава закони (познати като „плебисцити“) и да раздава правосъдие. Пак то избира плебейските едили и народните трибуни. В нито едно от трите народни събрания индивидуалният глас на гражданина няма реална стойност; в центуриатните комиции гласуването се извършва по центурии и всяка центурия гласува според мнението на мнозинството от своите членове; в трибутните комиции и плебейското събрание се гласува по същия принцип според трибите и мнозинството във всяка една от тях я представлява цялата пред останалите.

Съсловие — ордо. За римляните съсловието имало смисъл най-вече на обществена група с приблизително еднакъв произход и богатство.

Съюзници — понятието „приятели и съюзници на римския народ“ се появява още в ранната римска република и с него римските магистрати са се обръщали към онези племена и народи, които са помогнали на Рим при голяма (най-вече военна) опасност. С течение на времето всички италийски племена и народи, които не получават римско гражданство и не стават субект на т.нар. латински права, започват да се считат за „съюзници“. В замяна на въоръжени подкрепления всеки път, щом Рим има нужда от тях, съюзниците се ползвали с неговата военна закрила, както и с някои търговски концесии. Понятието започва да се използва и за народи, населяващи земи извън Италийския полуостров, като например хедуите в Дългокоса Галия или за царство Витиния. Щом в мозайката на римските политически съюзи се намесват и чужди народи, италийците остават просто „съюзници“, докато пълното определение „приятели и съюзници на римския народ“ се използва единствено за отвъдморските народи.

Таблиний — латинската дума, с която наричали стаята във всеки римски дом, която принадлежала изключително на патерфамилияс; много често малкото му спално помещение и другото, още по-малко, което му служело вместо гардероб, се отваряли направо към таблиния. В книгата си го наричам и кабинет.

Тавразия — днешно Торино. Името, което може да се срещне по старите римски карти, е Августа Тавринорум, но по всичко личи, че това си име градът е получил едва по време на принципата на Август. След щателна проверка се натъкнах на името Тавразия, явно останало отпреди времето на Август.

Тавриски — келтско племенно обединение, населяващо Норикум, днешен Източен Тирол и Словения.

Талант — единица мярка за тегло, което условно означавало товара, който един-единствен човек е способен да носи. В таланти се пресмятали най-вече благородните метали, както и големи суми пари изобщо, но терминът се е използвал и за други неща. Според съвременните мерни единици един талант се равнява на около 25 кг.

Танаис, река — днешен Дон в Русия.

Тапробан — днешна Шри Ланка (Цейлон). Древните знаели, че представлявал голям островен масив с крушовидна форма, който се намирал на югоизток от носа, с който завършвала Индия. Славел се с подправките си, особено с черния си пипер, и с океанските си перли.

Тарацина — днешна Терацина в Италия.

Тарент — днешно Таранто. Намира се на подметката на Италийския ботуш и бил основан като гръцка колония от спартанците около 700 г. пр.Хр. Първоначално именно до него стигал Апиевият път, но впоследствие с продължаването на пътя до Брундизиум градът изгубил част от важността си. Това не му пречело да си остане предпочитаното пристанище за всички пътуващи към Патра и Южна Гърция.

Тарквиний Горди — седмият и последен римски цар. Завършил строежа и осветил храма на Юпитер Оптимус Максимус, но си създал повече репутацията на войник, отколкото на строител. Възкачването му на престола било вследствие на заплетена интрига, в която си намирали място едно убийство и една жена (Тулия, дъщерята на цар Сервий Тулий, убила собствения си баща), а свалянето му преминало по почти същия сценарий. Бунтът на патрициите, предвождани от Луций Юний Брут, принудил Тарквиний Горди да търси спасение с бягство и довел до установяването на републиката. Тарквиний Горди потърсил убежище последователно при няколко настроени против Рим племенни главатари и в крайна сметка умрял в Кума. Разправя се любопитната история как Тарквиний Горди приключил с войната срещу град Габии: когато го попитали как да постъпят със знатните жители на Габии, Тарквиний не казал нищо, а отишъл в маковата си градина и с меча си отсякъл цветовете на всички цветя, стърчащи повече от другите. Синът му, който се намирал в Габии, изтълкувал правилно посланието на баща си и обезглавил всички по-видни мъже в превзетия град. Много малко хора днес знаят истинските корени на т.нар. „синдром на високите макове“, въпреки че изразът се използва често, за да обозначи политическите убийства, целящи премахването на политическия, икономическия и интелектуалния елит на определена социална група или народ.

Тарквиний Приск — Тарквиний Стари, петият римски цар. Името му се появява за пръв път в Цере и по всяка вероятност носителят му бил грък по произход. В един момент се оказал етруск, а в следващия — имигрант в Рим. За него се говори, че е пресушил блатата около Форума, както и че в построил голяма част от градската канализация. Пак той започнал строежа на храма на Юпитер Оптимус Максимус и на Големия цирк. Бил убит от двамата синове на Анк Марций, които заговорничели да му отнемат престола; жената на Приск обаче предусетила намеренията им и въпреки че не могла да предотврати убийството на мъжа си, спомогнала за това на трона да се качи шестият римски цар Сервий Тулий.

Тарпейската скала — все още се спори относно точното й местоположение, но се знае, че се е виждала от долния край на Форум Романум и най-вероятно е представлявала канара, надвисваща от върха на Капитолия. Понеже от скалата до дъното на пропастта нямало повече от осемдесет стъпки, то под нея трябвало да се намира друга скална издатина или тераса. Тарпейската скала била традиционното място за извършване на публичните екзекуции на уличените в убийство или държавна измяна римски граждани. Осъдените или са били хвърляни, или са били принуждавани сами да скочат в бездната. На картата си съм определила местоположението й в съседство с храма на Опс.

Тарс — най-големият и важен градски център в Киликия, в югоизточна Мала Азия.

Тартар — онази част от подземния свят, където според древните се пращали за наказание най-големите грешници от света на смъртните: така например Сизиф вечно търкалял своя камък към върха, Иксион се въртял вързан на колело, а Тантал напразно се протягал да достигне храната и водата, които го примамвали. И тримата били смъртни, които по един или друг начин си били спечелили безсмъртието от боговете и затова не можели да бъдат наказани просто със смърт. Въпреки сериозните дискусии между такива мислители като Питагор, Платон и Аристотел нито гърците, нито римляните успели да си изградят ясна концепция за безсмъртието на душата. За тях смъртта означавала изчезване на всеки витален принцип; всичко, което оставало след смъртта, не било повече от една сянка, лишено от разум и плът подобие на умрелия. За великите философи душата била… от женски пол! Пеперудоподобно създание.

Тата — нежното латинско умалително от „баща“ — татко.

Театри — в републикански Рим бил забранен строежът за постоянни на театри. Затова ги сковавали от дърво преди игрите, включващи в програмата си театрални представления. В ранните години на републиката театърът се считал за деградираща нравите сила и подобно отношение продължило да се усеща кажи-речи до времето на Помпей. Било забранено на жените да седят редом с мъжете. Само общественият натиск, особено от страна на градската беднота (която обожавала фарсовете и пантомимата), успял да принуди римските магистрати и Сената да позволят провеждането на театралните представления с това ограничение, че не трябвало да се строят постоянни театри. Дървените конструкции били във формата на амфитеатър и имали собствени естради и сцена (на български се получава двусмислица, но в древността под „сцена“ се разбирало не подиумът, върху който се играело действието, а всичко зад и около него — Б.пр.), включително кулиси и скрити входове за актьорите. Конструкцията на сценете (или „скене“ на гръцки) достигала на височина до последния ред от трибуните (т.нар. кавеа) за публиката. При закриването на игрите дървените театри били разглобявани и отнасяни. По всяка вероятност дървеният материал, от който били построени временните театри, се разпродавал на търг, а спечеленото се прибирало в постоянния фонд за изграждане и поддръжка на театъра (причината за тази своеобразна строителна „стратегия“ се дължи на факта, че както повечето антични градове, така и Рим не разполагал с достатъчно просторни складови помещения, които да поберат, макар и в разглобен вид материала за конструкция, която може да носи десет хиляди души публика върху себе си).

Тевтони — германско племенно обединение, което в ранната си история населявало основата на полуострова, наречен Кимврийски Херсонес. Около 120 г. пр.Хр. тевтоните заедно с кимврите поели по дългия път на своето преселение. Като народ те изчезнали от лицето на земята след битката при Аква Секстия в 102 г.пр.Хр.

Тергеста — днешен Триест.

Термопили — крайбрежният проход, свързващ Тесалия с Централна Гърция. От едната страна го заграждало Егейско море, от другата — високи и непристъпни скали. Това обаче не го правело идеалното място за защита, тъй като из планините наоколо били прокарани множество тайни пътеки. Най-известната пътека, излизаща в тила на евентуалните защитници, била Анопейската, а пък най-известният защитник на прохода бил спартанският цар Леонид.

Тесалия — Северна Гърция. На запад била заградена от насечените планински вериги на Епир, на изток — от Егейско море. По времето на Гай Марий областта била част от римската провинция Македония.

Тибур — днешно Тиволи. В епохата на републиката градът представлявал малко селище на брега на река Анио, на мястото, където тя внезапно излизала от планините и поемала из долината на Тибър. По времето на Гай Марий жителите на града все още не били получили пълно римско гражданство.

Тибър — реката, миеща бреговете на град Рим. Извирала във високите Апенини отвъд Арециум и се вливала в Тосканско (Тиренско) море при град Остия. Рим бил разположен на североизточния бряг на Тибър. Реката се водела плавателна чак до Нарния, но в действителност силното й течение превръщало в рискован всеки опит да се плава срещу него. Тибър често се оказвал причина за катастрофални наводнения, особено в Рим.

Тигурини — келтско племенно обединение, заемащо част от територията на днешна Швейцария в съседство с племенното обединение на хелветите. Около осмата година от началото на голямото кимврийско и тевтонско преселение към тях се присъединили и тигурините — последни, които образували едно цяло с другите келтски племена — на маркоманите и херуските. В историята се приема, че в 102 г. пр.Хр. обединените тигурини, маркомани и херуски нахлули в Италийска Галия откъм изток през Норикум и Аквилея, но като научили за катастрофалното поражение на тевтоните при Аква Секстия, се обърнали назад и се върнали по родните си места. Така избегнали трагичната участ на тевтоните и кимврите.

Тингис — днешен Танжер. Столица и най-голям град в мавританското царство. Намирал се на Атлантическия океан отвъд Херкулесовите стълбове.

Тингитанска маймуна — или „варварската“ маймуна. Макак, безопашата или ходеща по земята маймуна. В античността маймуните и приматите не били често срещана гледка по Средиземноморието, но макакът, който все още може да се срещне в Гибралтар, винаги е населявал Северна Африка.

Тиро — новак, начинаещ.

Тога — дреха, която можел да носи само римски гражданин. Била изтъкана от лека вълна и притежавала доста характерна форма (това обяснява и защо по всички холивудски филми на облечените в тога герои все нещо им куца — в Холивуд никога не са проучвали внимателно нещата от предишни епохи или поне не и от античността). След подробни изследвания и многобройни експерименти д-р Лилиън Уилсън открил какви са били формата и размерите на идеалната тога. Така например тогата, която щял да носи мъж с ръст метър и седемдесет и пет и обиколка на талията 90 см, трябвало да бъде широка около 4,6м. и дълга 2,25м. Под дължина разбирайте тази страна, която следва тялото от горе на долу, а под ширина — онази, която се увива около него. Но трябва да се има предвид, че тогата не е била с формата на правоъгълник. Изглеждала е така:

Ако не бъде ушита точно както съм я показала на рисунката си, тогата просто няма да може да се облече по начина, по който са я носели римляните в древността. Републиканската тога от времето на Гай Марий била много широка (размерите на тогата се променяли на няколко пъти от царския период до края на пети век сл.Хр. — та това са повече от хиляда години). Мисля, че ще е нужно да направя още едно необходимо уточнение върху тогата, което е плод на собствените ми наблюдения: доказах, че римлянинът, облечен в тога, не е възможно да е носил каквито и да било други дрехи, т.е. препаска или каквото и да било бельо, под тогата и туниката си. Самата тога лишавала облечения в нея, от каквато и да е възможност да използва лявата си ръка, особено в областта на собствения си корем — при всяко движение в повече може да се наруши балансът и за броени мигове тежката дреха да се развие напълно. Но когато тогата е облечена правилно, тя можела да бъде разтворена твърде лесно само с дясната ръка, с която мъжът можел спокойно да надигне и туниката си и да уринира прав — да, но не и ако под туниката си носи друга дреха! Отбелязвам този любопитен факт, защото съвременните учени все още масово споделят мнението, че римляните са носели някаква форма на бельо под горните си дрехи. Но ако е бил облечен в тога, човек просто не е можел да си позволи подобно нещо — иначе би му се наложило при всяка малка нужда да вика роба си да му помага, което моралът на един римлянин — републиканец не би позволил за нищо на света.

Тога алба (или Пура) — чисто бялата тога. В действителност обаче ще е била по-скоро кремава.

Тога кандида — специално избелена тога, която си слагали кандидатите за определена магистратури, когато се представяли при образуването на кандидатските списъци (думата „кандидат“ произлиза именно от тога кандида). Носели я и докато обикаляли Рим, за да агитират гражданите му, както и при самите избори в комициите. Тогата придобила белия си цвят, след като била оставяна известно време да съхне на слънце, а след това равномерно се покривала със стрита на прах бяла креда.

Тога пикта — пурпурната тога, която носел триумфиращият пълководец. Дрехата била избродирана (най-вероятно със злато) с картини на знаменателните събития, които се честват, както и с портретите на участниците. Навремето и римските царе ходели облечени в тога пикта, както била облечена и статуята на Юпитер Оптимус Максимус в храма на Капитолия.

Тога претекста — тога с пурпурен ръб, която носел куриатният магистрат; носела се и от бивши куриатни магистрати, както и от невръстните им деца, независимо от пола им.

Тога пула — траурната тога, ушита от вълна с цвят, възможно най-близък до черния.

Тога трабеа — „полуоцветената тога“ според определението на Цицерон. Това била раираната тога на авгурите, а твърде вероятно е да са я носили и понтифексите. Подобно на тога претекста и тя имала пурпурен ръб, но иначе цялата била раирана с червени и пурпурни линии.

Тога вирилис — буквално тогата на „възмъжаването“. Става дума за тога алба или тога пура.

Толоза — днешна Тулуза във Франция. Намирала се в долината на река Гарумна и била политическият център на племенното обединение на волките тестосаги.

Торк — дебела, кръгла метална огърлица, направена най-често от злато. Нямала формата на пълен кръг, защото точно над гърдите завършвала с отвор от около 2,5 см. Приема се за доказано, че първо се слага около врата, а след това се извива навътре — най-вероятно веднъж сложен, никога не се маха. Носенето на торк било характерно за келтите, но го носели и в някои германски племена. Обикновено извитите краища на огърлицата завършвали с различни декорации топчета, спирали или дори животински глави.

Тракия — онази част от Балканския полуостров, която се намира между западния бряг на Хелеспонта и мислената линия точно на изток от Филипи; бреговете й се миели от Егейско море и Евксинския Понт, а на север територията й се простирала до границите със Сарматия. Римляните считали за западна граница на Тракия река Нестос (дн. Места). Тракия така и никога не успяла да се организира в единна политическа организация. След приключването на войните за наследството на Атал III в Мала Азия в 129 г. пр.Хр. егейското крайбрежие на Тракия минало под властта на римския управител в Македония. Римляните построили Игнациевия път, свързващ Адриатика с Хелеспонта — най-краткият и бърз път за прехвърляне на войски от Италия в Мала Азия, и затова за тях било от жизнено значение да не позволят на траките излаз на Егейско море. Енос (пристанищен град на устието на река Хеброс) — Марица — и Абдера (пристанищен град на изток от устието на река Нестос) били най-значителните градове на егейския бряг на Тракия. Най-големият град в Тракия обаче била старата гръцка колония на Тракийския Боспор Византион.

Трансалпийска Галия — римската провинция в Галия (за разлика от Цизалпийска Галия). Малко преди 120 г. пр.Хр. територията й била завладяна от римляните след блестящите победи на Гней Домиций Ахенобарб, който осигурил по този начин безопасен сухоземен път между Италия и Испания. Провинцията включвала бреговата ивица от Лигурия до Пиренеите, като на две места навлизала дълбоко навътре в страната: при Толоза в Аквитания и нагоре по течението на Родан (Рона) чак до търговската колония Лугдунум (Лион).

Триба — още от зората на републиката за римлянина трибата не представлявала повече форма на племенно разделение, а териториална единица, подчинена единствено на интересите на държавата. Общо броят на римските триби бил тридесети пет; от тях тридесет и една били селски, а само четири — градски. Шестнадесетте първоначални триби носели имената на шестнадесет патрициански фамилии, което сочело, че членовете им са били или членове на въпросните патрициански родове, или предците им са живели на земя, владяна от тях. През ранната и средната република, когато владяната от Рим територия започнала да се разпростира из цяла Италия, били създадени нови триби, в които се вписвали и новополучилите римско гражданство свободни италийци, така те на свой ред взимали активно участие в изграждането на римската политическа система. Колониите със статут на римско гражданство се превърнали в естествени ядра на новосъздадените триби. Четирите градски триби се смятат за основани от цар Сервий Тулий, въпреки че действителната дата на основаването им трябва да се търси по-късно, в годините на ранната република. Последната основана триба датира от 241 г. пр.Хр. Всеки член на дадена триба имал право на един глас при гласуванията вътре в нея, но сам по себе си този глас нямал почти никакво значение. При гласуванията в трибутните комиции първо се преброявали гласовете във всяка една триба поотделно и според мнозинството в нея тя определяла своя общ глас, който единствен имал значение за крайното решение на комициите. Това означавало, че при никой случай огромният действителен брой на гражданите, вписани в четирите градски триби, не можел да повлияе на крайното решение на трибутните комиции, където селските триби имали почти осемкратно превъзходство. Практически това означавало, че ако при дадено гласуване се появят само двама представители на дадена селска триба и гласуват единодушно, то техният глас се равнявал по сила на гласа на всяка от четирите градски триби поотделно, независимо че те на свой ред са могли да бъдат представени от по няколко хиляди души. Нищо не принуждавало членовете на селските триби да живеят извън пределите на Рим — почти всички сенатори и консули например принадлежали на селските триби.

Трибун — официално упълномощен представител на определена политическа страна в римското общество, който защищава интересите на институцията, издигнала го на този пост. Думата първоначално се използвала за хората, защищаващи интересите на отделните триби (от триба — трибун), но с промените, настъпили в политическия живот на републиката, с нея започнали да се наричат представители на различни институции, които не било задължително да са свързани по някакъв начин с трибите.

Трибун на хазната — Трибуни ерарии. Съществува известна неяснота около истинските функции на трибуни ерарии. Изглежда, първоначално така били наричани служителите във войската, чието задължение било да изплащат заплатите на войниците (като се има предвид финансовото състояние на римската армия от Предмарианската епоха, подобна длъжност едва ли би се оказала доходоносна), но със сигурност по времето, когато Гай Марий въвеждал своите преобразувания в армията, трибуни ерарии вече нямали нищо общо с нея, защото заплатите се давали от квесторите. Приела съм, че трибуни ерарии са цивилни лица. Въпреки че римският Сенат и народ гледали с лошо око на бюрокрацията и с всички средства възпирали увеличаването броя на различните обществени служители, с нарастването териториалните придобивки на Рим поне един от клоновете на държавното управление (SPQR) се нуждаел от нови попълнения и това била хазната (ерариумът). По времето на Гай Марий ще да е имало значителен брой цивилни служители, които да направляват различните функции на държавната хазна (а в годините след Гай Марий техният брой нараснал драстично). Трябвало да се събират всевъзможни данъци както у дома, така и в чужбина; трябвало да се намерят достатъчно пари, за да се подсигури закупуването на зърно, да се осъществят благоустройствените програми на цензорите, както и да се осигурят някои наглед дребни разходи, като например прасетата, които градският претор трябвало да даде за Компиталиите. И ако избраният на квесторската длъжност магистрат давал само общи насоки по всеки от тези въпроси, то той е трябвало да разполага с нужните хора, които да ги превърнат в реалност. Затова държавата се е нуждаела от висши цивилни служители, хора, чието положение да е по-различно от това на обикновените писари; без съмнение въпросните чиновници са произлизали из уважавани фамилии и по всяка вероятност трудът им се е заплащал добре. Възможното съществуване на подобна класа може да обясни затрудненията, които Катон тицензис сам си причинил в 64 г. пр.Хр. с назначаването на квестор на хазната — по всяка вероятност квесторите отдавна били изгубили навик да работят пряко, а пък и в 64 г.пр.Хр. хазната вече е представлявала внушителна по мащабите си институция.

Тридент — днешно Тренто в Италия.

Триклиний — римската трапезария. Обикновено в семейния триклиний (най-често помещението било квадратно) се разполагали три кушетки (ложета) във формата на буквата П. Ако застане на вратата и погледне към празния център на буквата, лявата кушетка се нарича лектус сумус (горно ложе), средната — лектус медиус (средно ложе), а дясното лектус имус (долно ложе). Всяка от трите кушетки била широка около метър и двайсет и пет или дори повече, а на дължина била поне два пъти по толкова, навярно и повече. В единия край на кушетката имало възглавница за главата. Срещу всяка от кушетките на височина малко под тяхната стояла масичка, дълга от единия до другия край на кушетката. Хранещите се се облакътявали на лявата си ръка, като за целта нагласявали специални облегалки; събували се преди ядене и можели да поискат робите да им измият краката. Домакинът се разполагал в левия край на кушетката в средата, който се смятал за долния; десният, считан условно за горен заради възглавницата за главата, се оставял за най-почетния гостенин — мястото се наричало локус консуларис (мястото на консула). По времето на Гай Марий жените рядко се излагали подобно на мъжете, освен ако не им се носи съмнителна слава, а вечерята е ергенска. Жените от семейството сядали на малки столчета в центъра на буквата П, влизали с първото ястие и се оттегляли с последното; по правило им се позволявало да пият само вода.

Триокала — най-недостъпната крепост, която построили разбунтувалите се сицилийски роби в планините в южната част на острова. Била обсадена от Луций Лициний Лукул в 103 г. пр.Хр., но паднала едва в 101 г.пр.Хр.

Трипод — всякакъв предмет, монтиран върху поставка от три крака. На триподи сядали гадателките. Върху триподи се държали и жарниците с жертвените или авгурските огньове. Масите също били често на три крака.

Триумф — най-знаменателният ден в кариерата на победоносния римски пълководец. По времето на Гай Марий, за да получи правото на триумф, пълководецът първо трябвало да бъде акламиран като император от собствените си войници, след което да представи писмена петиция пред Сената; само Сенатът бил упълномощен да удостои някого с правото на триумф и понякога, макар и сравнително рядко, се случвало достоен за честта пълководец да бъде несправедливо лишен от нея. Самият триумф представлявал внушителен парад, който следвал определения от традицията маршрут от Вила Публика на Марсово поле през специалната порта в Сервиевите стени, наречена Порта Триумфалис, през Велабрум и Форум Боариум до Големия цирк, след което по Вия Триумфалис и по Вия Сакра се излизало на Форум Романум, а оттам се изкачвал на Капитолийския хълм, за да стигне шествието до храма на Юпитер Оптимус Максимус. Триумфиращият пълководец и ликторите му влизали в храма и поднасяли на бога лавровите си венци, получени за победата, след което давали началото на триумфалния пир.

Триумфатор — така се наричал триумфиращият пълководец.

Трофей — за трофей се смятало пълното бойно снаряжение на пленения или убит вражи предводител. Спред практиката, установена още в архаичната епоха от гърците, пленените доспехи се окачвали върху забито в земята копие насред бойното поле и се поднасяли като дар на боговете, помогнали на победителите. Римляните променили гръцката практика, като започнали да издигат по бойните полета каменни паметници, а трофеите отнасяли със себе си в Рим. Там те се излагали на показ при триумфа на пълководеца — победител, след което се посвещавали на някое божество по избор и се оставяли за вечни времена в храма му. Метел Македоник бил първият римлянин, построил храм от мрамор, и след като го посветил на Юпитер Статор, дарил го с пленените от легионите му трофеи. Гай Марий издигнал храм на Честта и Добродетелта и също го дарил с пленените от войските му трофеи.

Тулианум — знае се също като Карцер. Малка къщичка с едно-единствено помещение и подземие, което се използвало за единствената килия за екзекуции в цял Рим. Всички видни военнопленници, след като били превеждани из Рим заедно с парада на триумфа, щом шествието започвало да изкачва Капитолийския хълм, били отвеждани в подземната килия на Тулианума и били удушавани с въже. Трупът на жертвата бил хвърлян през отворите на подземието към градската канализация. Друга практика (до която обаче се прибягвало по-рядко) било осъденият да се затвори в подземието и да се остави да умре от глад.

Тул Хостилий — третият римски цар. Доста тъмна фигура. Голям войнолюбец, той нападнал, превзел и сринал със земята Алба Лонга, а жителите й довел в Рим и ги присъединил към населението му; управляващата класа в Алба Лонга станала част от римския патрициат. Тул Хостилий също така построил сградата на Сената, наречена в негова чест Курия Хостилия.

Туника — основната дреха у почти всички древни народи по Средиземноморието, включително у гърците и римляните. Така както са я носели римляните по времето на Гай Марий, туниката е била в основата си правоъгълна, без шев около гърдите; навярно за по-удобно платът се е изрязвал при врата, вместо просто да се съшият един с друг правите краища на предницата и гърба. Ръкавите или представлявали просто правоъгълни парчета, тръгващи от раменете, изрязвани заедно с останалата част от дрехата, или са се пришивали допълнително. Със сигурност древните шивачи са можели да шият ръкави, защото в изворите от епохата се споменава за дълги ръкави, които между другото били пришивани отделно. Възприетото мнение, че между страничния шев, свързващ предницата и гърба, просто са се оставяли дупки за ръцете, не се потвърждава от статуите — може би просто статуи са заслужили само онези, които са могли да си позволят и по-специални туники. Но така или иначе на статуите, изобразяващи военни, ясно се виждат ръкави, къси ръкави, които не се различават съществено от нашите. Туниката се пристягала над пояса или с кожен колан, или просто с въженце и винаги е била по-дълга отпред, отколкото отзад — разликата била от около 7,5 см. Конниците носели върху туниката си тънка пурпурна ивица на едното рамо, сенаторите — по-широка. Смятам, че ивиците са се шиели от дясната страна, както се вижда от една фреска в Помпей, показваща човек, облечен в тога претекста, на чието дясно рамо ясно се вижда пурпурната ивица. Забелязвам, че същото е и при моделите на д-р Лилиън Уилсън.

Туника Палмата — туниката, която носи пълководецът триумфатор. Не е било задължително да е от пурпур, но със сигурност по нея били избродирани палмови клонки.

Тускулум — град, намиращ се на Латинския път, на около 25 км от Рим. Бил първият латински град, получил пълно римско гражданство за жителите си — още в 381 г. пр.Хр., и винаги бил напълно лоялен с Рим. Катон Цензор произхождал от Тускулум, където родът му държал от поне три поколения римския „обществен кон“.

Удължаване на пълномощията — акт, според който даден магистрат практически оставал в длъжност и след изтичането на мандата си. Подобна практика се използвала по отношение управлението на отвъдморските провинции или воденето на определена военна кампания, но не се отнасяла за самите магистратури.

Управител — с думата най-общо се назовават преторите, проконсулите и пропреторите, които обикновено за срок от една година управляват дадена римска провинция от името на римския Сенат и народ. Силата на управителския империум била различна, тъй както и конкретните пълномощия, които получавал. Но какъвто и да бил по закон империумът, управителят можел да се разпорежда като цар в провинцията си. Отговарял едновременно за нейната защита, администрация, за набирането на данъците и глобите и за още куп неща.

Утика — град в Африка, при устието на река Баградас. След разрушаването на Картаген от войските на Сципион Емилиян в 146 г. пр.Хр. Утика се превърнала в най-големия град и пристанище в римска Африка, където се намирало и седалището на римския управител.

Фалери — кръгли, гравирани с орнаменти сребърни или златни дискчета с диаметър от 75 до 100мм. Първоначално ги носели римските конници като знак за положението си, както и върху парадните сбруи на конете си. Около средата на републиканската епоха фалерите се превърнали в знак за военно отличие, връчван на бойците от конницата, но по времето на Гай Марий вече ги връчвали и на пехотинци. Обикновено фалерите, връчвани за бойни заслуги, били подреждани по девет заедно (в три реда по три) и се окачали върху кожени доспехи, които се носели върху бронята.

Фаниева хартия — някой си Фаний, римлянин, който е живял приблизително в средата на втори век пр.Хр., се захванал да преобразува най-долнокачествения пергамент в хартия, която по качествата си можела да съперничи с най-съвършения папирус. Братята Гракхи са използвали Фаниева хартия, което и свидетелства приблизително по кое време Фаний е достигнал до откритието си. Фаниевата хартия била далеч по-евтина от оригиналния египетски папирус, а и далеч по-лесна за намиране.

Фанум Фортуне (буквално „храм на съдбата“ — Б.пр.) днешно Фано в Италия.

Фасти — латинската дума за „празненства“, която започнала да се използва изобщо за календара. Календарът бил разделян на диес фасти и диес нефасти и бил окачван по стените на някои обществени сгради, включително Регията, както и по ораторските трибуни на Форум Романум. Предизвестявал римските граждани кои дни могат да се използват за дела, кои са отредени за заседания на комициите, кои са празници и кои вещаят лоша поличба и най-накрая — кога точно се падат неустановените на точна дата празници. Понеже годината се състояла от 355 дни, календарът рядко се съобразявал с годишните времена — освен в случаите, когато колегията на понтифексите не се заемела сериозно със задълженията си да изчисли допълнителните двадесет дни, които трябвало да се прибавят на всеки две години след края на февруари. Най-често обаче колегията дори не си помръдвала пръста, още повече че самите римляни не виждали особен смисъл в подобно начинание. Дните в месеца не се броели по начина, който правим ние, последователно — първи март, втори март и т.н., а се броели отзад напред с начална точка някоя от трите основни дати в месеца: календите, ноните и идите. Така, вместо да каже: „трети март“, римлянинът ще каже „четири дни преди мартенските нони“, а вместо „двадесет и осми март“ „четири дни преди априлските календи“. Разбира се, на нас ни изглежда объркващо, но за римляните подобно броене е било съвсем естествено.

Фасции — снопчета брезови пръчки, навързани с кръстосани един спрямо друг червени кожени каиши. Първоначално това била емблемата на старите етруски царе, но с времето символичният й смисъл се запазил, и то дори до епохата на империята. Фасциите се носели от ликторите, които проправяли път за куриатния магистрат (както и за проконсула или пропретора), и били знак, че му е бил даден империум. В границите на помериума сноповете били само от пръчки, което подсказвало, че на ликторите е дадено правото да налагат единствено телесни наказания; извън помериума между пръчките била пъхвана и двуостра брадва, което означавало, че куриатният магистрат има пълномощието да раздава смъртни наказания и да ги изпълнява. По броя на пръчките (фасциите) в снопа се разбирало колко голям е империумът на магистрата — ако е диктатор, фасциите били двадесет и четири, ако е консул или проконсул — дванайсет, ако е претор или пропретор — шест, а ако е куриатен едил само две.

Феликс — буквално „галеник на съдбата“, а не както бихме били склонни да кажем: „щастливец“. Навремето като че ли са били по-откровени с материалната страна на нещата. Латинската дума феликс е свързана с богинята Фортуна, с късмета.

Фелатор — груба дума в латинския, с която се обозначавал мъжът, който при орален секс се е оставял да му лижат пениса. Във всеки случай това положение се е смятало за по-достойно от обратното — ти да си лижещият (вж. ируматор).

Ферентинум — днешно Ферентино в Италия.

Фирмум Пиценум — днешно Фермо в Италия.

Фламен Диалис — специалният жрец на Юпитер и най-старшият от петнадесетте фламини. Животът му никак не бил лек. Трябвало да бъде патриций, да е сключил брак — конфареацио с патрицианка и двамата му родители трябвало да бъдат живи в момента на избирането му, а длъжността му била пожизнена. Фламен Диалис бил обграден от всевъзможни забрани и табута: не трябвало да вижда или докосва мъртвец, не трябвало да се докосва до желязо, да носи някъде по себе си възел, да му се стриже косата или брадата с желязо, да носи върху себе си кожа от животно, одрано специално за целта, да докосва кон, да яде варива или квасен хляб. Жена му — фламиника Диалис — била жертва на почти същите ограничения.

Фламин — жрец, член на колегията, обслужваща култа към най-старите римски богове. Имало трима върховни фламини и дванайсет нисши. Фламинес майорес обслужвали: 1.) Юпитер, 2.) Марс, 3.) Квирин. Като се изключи фламен Диалис (Юпитеровият фламин), останалите не били натоварени с кой знае колко тежки задължения, но и тримата върховни фламини живеели в държавни домове. Без съмнение това се дължало на факта, че фламините представляват най-старите римски жреци.

Фламиниевият цирк — намирал се е на Марсово поле, близо до Тибър и Форум Холиториум. Построен бил в 221 г. пр.Хр. и понякога, когато събранието им е трябвало да се проведе извън границите на помериума, на него са се свиквали трибутните комиции или плебейското събрание. На територията на Фламиниевия цирк са били издигнати няколко светилища, едно от които на Вулкан, а друго — известно с изящния си стил — на Херкулес и деветте музи.

Флумен — латинската дума за река.

Фортуна — римската богиня на съдбата и едно от най-почитаните божества в целия римски пантеон. В чест на Фортуна се изграждали множество храмове, като всеки от тях бил посветен на някоя от множеството й природи. Благосклонността на Фортуна означавала изключително много за политици и пълководци, които без изключение — дори и когато става дума за такива интелигентни военачалници като Гай Марий, Луций Корнелий Сула и диктатора Гай Юлий Цезар — били убедени в скритите й ходове.

Форум — отворено градско пространство, предназначено за всевъзможни дейности — делови, частни и обществени.

Форум Боариум — пазарът за месо. Намирал се в северния край (Велабрум) на Големия цирк. Думата „боариум“ означавала „добитък“, но по времето на Гай Марий на пазара се продавали всевъзможни меса.

Форум Каструм — плацът вътре в римските военни лагери, намирал се пред самата палатка на военачалника.

Форум Писцинум — пазарът за риба. Истинското му местоположение и до ден-днешен представлява тайна, но от някои бележки на Цицерон знаем, че ветровете в Рим разнасяли най-често по посока на Форум Романум и зданието на Сената воня на риба. Затова съм избрала за пазара мястото точно на запад от Вия Нова, във Велабрум.

Форум Романум — средището на римския политически живот, обширно празно пространство, отредено за политика, правораздаване, дела и религия. Според мен по времето на Гай Марий из базиликите покрай Форума не е имало сергии. Кипящият политически живот, да не говорим за постоянно провеждащите се съдебни процеси, и множествата, които е способен да доведе всеки миг на площада, биха помели всякакви препятствия, които пък от своя страна най-много биха запречили пътя на тълпата и предизвикали безредици. Двата големи пазара, намиращи се в близост — Мацелум от обратната страна на Емилиевата базилика и Мацелум Купеденис отвъд Кливус Орбиус, предлагали достатъчно търговска площ, за да не се блъскат продавачи и по Форума.

Форум Фрументариум — пазарът за зърно. Местоположението му върху картата ми е напълно хипотетично, но имам основанията да смятам, че е и напълно възможно. Първо, смятам, че едрите частни търговци на зърно (а такива е имало много) са продавали редом с държавните. Държавните запаси са се разпродавали в две различни части на града: на Минуциевата врата на Марсово поле, където се намирали службите на куриатните едили, издаващи съответните разрешителни, и пред обществените складове, намиращи се под самите скали на Авентина, в съседство с римското пристанище. Знае се също, че е имало складове и покрай Викус Тускус в подножието на Палатина, които били построени наново от Агрипа по времето на принципата, но в годините на републиката навярно са представлявали частна собственост. Затова съм разположила Форум Фрументариум във Велабрум, на крачка от складовете край Викус Тускус.

Форум Холиториум — пазарът за зеленчуци. Намирал се е вдясно от брега на Тибър, като наполовина са били от вътрешната страна на Сервиевите стени, а наполовина — от външната. Навярно първоначално са били изцяло от вътрешната. Местоположението на пазара улеснявало стопаните, отглеждащи зеленчуци на Марсово и Ватиканското поле.

Фракции — терминът, с който съвременните историци най-често обозначават различните политически групи в римската република. И дума не може да става за политически партии в съвременния смисъл на думата, защото били изключително гъвкави, а и съставът им се менял постоянно според случая. Вместо да се обедини около определена идеология, римската фракция най-често се завъртала около нечия личност, сдобила се с респектираща аукторитас и дигнитас. Гледала съм напълно да избегна понятията „оптимати“ и „популари“, за да не остане читателят с впечатлението, че наистина са съществували утвърдени политически партии.

Фрегела — латински град, намирал се на мястото, където Вия Латина пресича река Лирис, на самата граница със Самниум. Винаги е бил лоялен към Рим до 125 г. пр.Хр., когато избухва въстание против римляните, удавено в кръв от претора Луций Опимий. Градът бил сринат със земята и впоследствие мястото му на процъфтяващ търговски център било заето от построения от римляните на отсрещния бряг на Лирис град Фабратерия Нова („новонаправен“).

Фригия — една от най-дивите и рядко населени области в Мала Азия, чието име за древните звучало също тъй мистично, както имената на нимфи, дриади, сатири и всякакви други приказни същества. В същото време местното население представлявало в огромната си част беззащитни селяни, които ставали лесна плячка за ловците на роби. Фригия се намирала навътре в сушата от Витиния, на юг от Пафлагония и на запад от Галатия. Областта принадлежала на Аталовото царство Пергам, като територията й била покрита с планини и гъсти гори. След войните за пергамското наследство след смъртта на Атал III римският проконсул Маний Аквилий буквално продал по-голямата част от Фригия на понтийския цар Митридат V и прибрал златото за себе си.

Ханибал — най-известният от пуническите принцове, предводител на картагенската армия във войните й с Рим. Роден в 247 г. пр.Хр., Ханибал започнал от дете да се обучава във военното изкуство в родната си Испания, където прекарал цялата си младост. В 218 г.пр.Хр. нахлул в Италия и с блестящата си стратегия изненадал цялата римска армия в гръб; прекосяването на Алпите (включително с няколко десетки слона) през прохода Монженевр и досега се смята образец във военната теория. В продължение на шестнадесет години войските му кръстосвали във всички посоки Италия и Италийска Галия, нанасяйки на римските легиони поражение след поражение — при Требия, Трезимене и най-накрая при Кана. В крайна сметка армията му била доведена до изтощение от тази на Квинт Фабий Максим Верукозис Кунктатор, чиято стратегия била да не се откъсва нито за миг от картагенците и в същото време да избягва всякакво генерално сражение. Заради близостта на Фабий — Максимовата армия Ханибал така и не посмял да нападне самия Рим. Един по един съюзниците, които си бил спечелил с победоносния си поход из Италия, се отметвали от Картаген и Фабиевите легиони постепенно изтласкали Ханибал на юг, особено след като от ръцете му се изплъзнала цяла Кампания. Скоро Ханибал изгубил Тарент, а в същото време брат му Аздрубал претърпял поражение на север в Умбрия, при реката Метавър. Притиснат до самия връх на италийския ботуш — Брутий, в 203 г.пр.Хр. Ханиоал бил принуден да прехвърли към Картаген по море така и непобедената си в нито едно сражение армия. Претърпял поражение едва при Зама от войските на Сципион Африкански, след което като държавен глава на Картаген започнал да плете интриги срещу Рим в съюз със сирийския цар Антиох Велики. В крайна сметка се наложило да търси убежище при Антиох, но след поражението на сирийските войски от римляните Ханибал отново трябвало да бяга, този път при витинския владетел Прузий. В 182 г.пр.Хр. Рим изрично поискал от Прузий да му бъде предаден Ханиоал, но последният се самоубил. Непримирим противник на Рим, Ханибал в същото време винаги е бил един от най-уважаваните от самите римляни пълководци и политици.

Харибда — митичен водовъртеж, който в различни извори се появява на съвсем различни места из Средиземноморието — например между Сицилия и Италия или при Херкулесовите стълбове. Харибда е винаги неразделна със Сцила, чудовище с навързани около пояса си лаещи кучета, което живеело толкова близо до водовъртежа, че никой моряк не можел да мине безопасно покрай едната, без да попадне на другата. В древността изразът „хванат между Сцила и Харибда“ е бил равнозначен на сегашните „между два огъня“ или „между чука и наковалнята“.

Хаста — старомодното копие на римския пехотинец с листоподобен връх. След промените, които Гай Марий внася в пилума, хастата излязла от употреба.

Хедуи — могъщо келтско племенно обединение, заемащо част от централна Дългокоса Галия. След като в 122–121 г. пр.Хр. Гней Домиций Ахенобарб покорява традиционните им врагове, арверните, хедуите губят от своята войнственост и враждебност спрямо римляните, с времето сами се романизират и си спечелват покровителството на Рим.

Херкулесовите стълбове — тесният пролив, свързващ Средиземно море с Атлантическия океан, открай време се е знаел като Херкулесовите стълбове заради двете огромни канари, надвиснали над него — Калпе (днешен Гибралтар) откъм европейския бряг и Абидус откъм африканската.

Херм — пиедестал, върху който първоначално е била поставяна главата на бог Хермес; по традиция по средата на цокъла се окачали мъжки гениталии с еректирал пенис. В елинистическата епоха станало обичай върху така оформените пиедестали да се слагат бюстове не само на Хермес, но и на действителни личности, а терминът „херм“ започнал да се отнася единствено до своеобразните пиедестали, обкичени с мъжки гениталии. Посетителят на съвременните музеи ще забележи, че при множество антични бюстове по средата на височината на цокъла зее квадратна дупка; на нейно място навремето гордо са стърчали тестиси и еректирал пенис, но в християнската епоха „хермовете“ били безжалостно осакатени.

Херсонес — гръцката дума за полуостров, използвана от древните географи с далеч по-широко съдържание от сегашните. Запазили са се имената на Херсонес Тракийски, Херсонес Таврически, Херсонес Кимврийски и др.

Херсонес Кимврийски — днешният полуостров Ютланд, или с друга думи Дания.

Херуски — германско племенно обединение, населявало земите по течението на река Амизия (дн. Емс) и на река Визургис (дн. Везер). Около 113 г. пр.Хр. част от херуските напуснали родните си места, за да се присъединят към масово преселващите се тевтони и германи.

Химетски мед — мед, събиран по склоновете на Химетския хълм в Атика. Причината точно този мед да се слави по цялото Средиземноморие не била в по-особените цветя, посещавани от пчелите, а във факта, че единствено химетските пчелари не опушвали кошерите, преди да съберат меда.

Хипанис, река — днешната река Буг в Белорусия.

Хипо Региус — днешният град Анаба в Алжир.

Хиспания — днешна Испания. Наричана била още Иберия.

Хиспания Ултериор — вж. Далечна Испания.

Хиспания Цитериор — вж. Близка Испания.

Хомот — хомотът представлявал дървена летва, която се облягала върху вратовете на впрегатните животни, когато трябвало да теглят каруца или нещо друго. В преносен смисъл се превърнал в символ на сервилността, на признаването на чуждата власт над себе си. Някъде в района на Карина бил сложен на публично място хомот, под който трябвало да минат всички млади римляни и римлянки, за да изразят своето подчинение; наричал се Тигилум и по всяка вероятност смисълът на минаването под него било да се покаже, че младежът вече се е подчинил на теглата и грижите, съпътстващи възрастния. Терминът обаче имал и друго значение, а то било свързано с войската. Тъкмо в това си значение хомотът й се възприемал като нещо изключително важно. Още от дълбока древност римската армия (а може би преди нея етруската) възприела като традиция след всяка своя победа на бойното поле да принуждава пленените врагове да минат „под хомота“. За целта се забивали две копия в земята и върху тях се закачало хоризонтално трето — достатъчно ниско, за да бъде принуден човек, който минава отдолу, да се наведе. За нещастие на римляните обаче много от техните врагове възприели унизителната традиция и на свой ред започнали да принуждават пленените римски войници да минават под хомота. За римляните това представлявало непоносимо унижение — дотолкова, че в Сената неведнъж се изразявало мнението как било по-добре цяла една римска армия да се бие до последния човек, отколкото победените да се предадат и минат под хомота, пожертвайки римската чест и дигнитас. Обикновените жители на Рим, дори и пролетариите гледали на минаването под хомота като на велико унижение и искали сметка от всички римски войници и офицери, предпочели да се унижат, вместо да загинат с достойнство.

Хубрис — гръцка дума, използвана и до ден-днешен. Означава надменност, високомерие.

Цебена — планинските земи и възвишенията в Южна и Централна Галия, западно от река Родан. В днешно време някогашната Цебена се разпределя между областите Севен, Оверн, Ардеш и фактически целия Централен масив.

Цезарово сечение — хирургическа намеса, до която се прибягва, когато детето не може да се роди по естествен път. Легендата разправя, че по такъв начин се е появил на бял свят диктаторът Гай Юлий Цезар, на когото била кръстена операцията. Предпочела съм да не обръщам внимание на тази история, защото се знае, че майката на Цезар Аврелия е доживяла седемдесетгодишна възраст и по всяка вероятност до смъртта си се е радвала на добро здраве. Докато в античността дори и да се е извършвало цезарово сечение, и дори понякога детето да е бивало спасено, участта на майката е била все същата — смърт. Първият истински успешен опит с цезарово сечение е извършен в Италия, в град Павия през април 1876 г., когато доктор Едуардо Поро извадил от утробата на родилката Джулие Ковалини новороденото й дете — и майка, и дете оцелели.

Цела — буквално „стая“. Повечето стаи в римските домове получили собствени названия, но всяко друго помещение, което си няма специално име, се е наричало най-общо цела. Името обаче се е запазило за всички вътрешни помещения в храмовете.

Цензор — най-висшият римски магистрат, независимо че не е притежавал империум и следователно не се е придружавал от ликтори. За да се кандидатира за цензор, човек задължително трябва да е бил преди това консул, а само онези консуларни сенатори, които са се радвали на огромна лична аукторитас и дигнитас са си правели изобщо труда да се кандидатират. Да бъдеш избран за цензор, представлява крайната точка на една политическа кариера, защото се знае, че по-нагоре няма къде да се отиде. Цензорът (избирани са по двама наведнъж) запазва поста си в продължение на пет години, но в действителност упражнява функциите си само през първите осемнайсет месеца от мандата си. Заедно със своя колега проверява и коригира списъка на сенаторите, на конническото съсловие и на т.нар. пазители на държавния кон (осемстотинте най-влиятелни конници в Рим), както и организира всеобщия ценз (преброяване) на римските граждани не само в пределите на Рим, но и в цяла Италия и задморските провинции. Пак цензорът записва и имущественото състояние на всеки гражданин и го причислява към съответната класа. Всички договори, сключени от държавата, преминават през неговите ръце, а огромният дял от общественото благоустройство е вследствие неговата инициатива.

Центуриатни Комиции — вж. събрание, народно.

Центурион — офицер на редовна служба както в римските, така и в спомагателните легиони. Погрешно е да се смята центурионът за аналог на съвременния подофицер. Центурионите са били истински професионалисти и статутът им не е бил усложняван от съвременните обществени различия. Когато някой римски пълководец загуби дадено сражение, той едва ли би съжалил за загубата на някой и друг военен трибун, но навярно би започнал да си скубе косите за всеки убит или пленен центурион. При самите центуриони съществуват различни функции и чинове: най-младшият центурион командва отряд от осемдесет войници и двадесет невъоръжени помощници, наречен центурия. След реорганизацията, която Гай Марий въвежда в републиканската армия, шест центурии съответно с шестима центуриони — образуват една кохорта, начело на която стои т.нар. пилус приор, най-старшият от тях, командващ едновременно с цялата кохорта и една от центуриите. Десетимата началници на кохортите, съставляващи един легион, също се подреждат по старшинство, като най-старшият пилус приор отговаря единствено пред началника на легиона (или някой от избраните военни трибуни, или някой от назначените от главнокомандващия легати). По времето на републиката всяко повишение в чин е ставало по волята на войниците.

Центурия — термин, който може да се използва за всяко събиране на сто души, но което в началото е обозначавало отряд от стотина войници. Центуриите в центуриатните комиции включват в състава си много повече от сто души и макар че в началото са били сформирани като войскови подразделения, с времето изгубват военните си функции. Центуриите, от които се образуват легионите, обаче продължават да наброяват точно сто души.

Церера — древна итало — римска богиня на земята, чиито задължения се отнасят най-вече до житните култури. Храмът й се намира на Форум Боариум, от страната на Авентин (следователно, и извън пределите на помериума) и се смята за най-красивата култова сграда, издигната през републиканската епоха. Бива построен от плебса по време на първата сецесия (494 г. пр.Хр.), когато патрициите владеят Рим изцяло, за да могат плебеите да имат свое култово средище извън рамките на града. Фактически отцепилите се плебеи се отдръпват не по-далеч от Авентинския хълм, но това е достатъчно да срине устоите на римското общество и техните искания да бъдат удовлетворени. По времето на Гай Марий храмът на Церера се е знаел като сборно място на плебейското съсловие, където, освен това са изпълнявали длъжността си плебейските едили.

Циник — последовател на философската школа, основана от Диоген Синопски. Всъщност определението „школа“ не бива да се разбира твърде академично, още повече че циниците не са спазвали кой знае колко сложни правила на поведение. Най-общо циникът е вярвал в простотата на нещата и вътрешното освобождаване чрез освобождаването от собствеността. Циниците изпитвали дълбоко недоверие към смисъла на всяко човешко начинание и желание, определяйки ги единствено като форма на себичност.

Цирк — мястото, където са се провеждали надбягванията с колесници. Самото трасе е вървяло в дълга и тясна елипса, по средата на която се издига т.нар. спина — дървена преграда с два каменни конуса в двата края — наречени мети, които колесниците трябвало да заобиколят при завоите. Гледката се допълвала от дървените пейки за зрителите, издигнати от всички страни върху открити трибуни. Седемте обиколки, които трябвало да направят състезаващите се, били отброявани с помощта на седем яйца и на седем делфина. Навярно и делфините, и купите с яйцата са съществували от самото зараждане на надбягванията, но със сигурност Агрипа е дарил на Големия цирк по-хубави делфини от дотогавашните. За, седемте обиколки са били нужни двадесет и пет минути. Предполага се, че четирите цветове, с които са се състезавали различните колесници през епохата на късната империя синият, зеленият, белият и червеният, са били възприети още във времето на републиката. (Според една легенда цветовете са били установени от самия Ромул. — Б.пр.)

Цирцеи — областта, която заедно с планината Цирцеи представлява границата между Лациум и Кампания. Едноименният град се разполага на едноименния нос, откъм страната на Тарацина и в републиканската епоха се е използвал като морски курорт.

Цитадела — най-общо казано, крепост, изградена върху хълм и използваща за защита стръмните му и труднодостъпни склонове, или укрепена част на селище, оградена от мощна стена и служещо за защита на населението при нападение.

Чуждестранен Претор — претор перегринус. Носи името си заради това, че се занимавал изключително със съдебни дела и спорове, в които поне едната страна е неримски гражданин. По времето на Гай Марий задълженията на чуждестранния претор се ограничавали в това да раздава справедливост; често се налагало за тяхното изпълнение да обикаля цяла Италия, понякога дори да я напуска. Под юрисдикцията му попадали и деянията на неграждани в пределите на самия Рим.

Югер — римска мерна единица за площ. Един югер се равнява на 0,252 хектара (приблизително една четвърт). Онези, които използват метричната система, ще бъдат близо до сегашното измерване в хектари просто като разделят броя на югерите на четири.

Юл — син на троянския герой Еней. Както в днешни времена, така и в античността съществува пълно объркване относно майката на Юл. Според някои тя била троянската съпруга на Еней Кревза, според други — латинката Лавиния. Вергилий държал на Кревза, Тит Ливий — на Лавиния. Това, което не знаем, е самите Юлии коя от двете биха предпочели да им бъде родоначалничка. Юл се наричал също така Асканий, което пък е името, дадено на Кревзиния син от Омир. Освен това, като се има предвид, че Вергилий е бил официалният римски поет, покровителстван от самия Август, един Юлий, най-вероятно Август е държал да се знае, че родословното му дърво води и двата си корена от Троя. Това обаче не означава, че и осиновителят му диктаторът Цезар е мислил като него — Август е имал склонност да нагажда човешкото мислене на божествения си чичо според собствените си цели и желания. В крайна сметка не е и толкова важно да се знае точно коя е майката на Юл; важното е, че Юлиите винаги са се смятали за преки наследници на Еневия син, а следователно на самата Венера (Афродита), майка на Еней и баба на Юл. Като се има предвид, че от идването на Еней в Италия и рождението на Гай Юлий Цезар в 100 г. пр.Хр. е минало кажи-речи също толкова време, колкото между завладяването на Англия от Уилям Завоевателя и днешно време, и като се знае, че и досега се намират англичани, убедени, че могат да проследят родословието си чак до някой от норманските барони на Уилям, нищо чудно Юлий Цезарите наистина да се окажат наследници на Еней.

Юлила — според книгата ми по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар. Никъде няма изрично сведение, че Цезар не е имал две дъщери; това, че в изворите се споменава само за една, Юлия, може да се приеме донякъде като довод, че втора не е имало, но пък и ни дава свободата да си я измислим, ако трябва. Аз самата винаги съм се учудвала на способностите на древните автори да се прехласват по определени въпроси, които считат за важни, и в същото време да мълчат по множество други, явно смятани за маловажни. Най-надеждният ни свидетел за епохата, съвременникът на Марий Цицерон е писал за пред хората на своето време и от текстовете му личи предубеждението, че читателят знае за какво става дума и следователно не си струва трудът да се впускаме в подробности. За Юлия се знае, че е доживяла до дълбока старост и е била една от най-забележителните и уважавани жени за времето си. Била е съпруга на великия Гай Марий и майка на един син, който също е заел своето място сред римските знаменитости. Нищо чудно тогава, че името й е успяло да достигне до нас, както и нищо чудно Цезар и Марция да са имали и друга дъщеря, която обаче да не си е спечелила нужното име, за да бъде запомнена. От друга страна, знаем от Плутарх, че първата жена на Сула се е казвала Юлия, но след нея той се е женил още три пъти, а само двете му последни съпруги са заслужили да бъдат споменати и в други извори за епохата. Като се има обаче предвид огромната пропаст, зейнала впоследствие между Марий и Сула, твърде е възможно в своите мемоари (които са били използвани от по-късните историци като Плутарх) Сула умишлено да си е спестил думите за възможния си брак с една Юлия — при публикуването на спомените му вдовицата на Гай Марий е била все още между живите.

Затова читателят ще ми прости, задето в интерес на разказа оженвам Сула за някаква си по-малка сестра на Мариевата съпруга Юлия. Все пак имам си и други причини да смятам, че подобно нещо е възможно. Историческите факти ясно свидетелстват, че в началото на политическата и военната си кариера Сула е бил силно обвързан с Гай Марий. Колкото и да се рови човек в свидетелствата от онова време, никъде няма да открие сведения, че във въпросните години нещо е нарушило колегиалните, дори дружески отношения между Марий и Сула. Споменаването за опитите на Сула да обяви сам себе си за победител в Югуртинските войни, задето лично бил заловил Югурта, водят своето начало от две различни места — мемоарите на самия Сула и мемоарите на Квинт Лутаций Катул Цезар — със забележката, че и едните, и другите са били издадени дълги години след въпросните събития. Когато са писали своите спомени, и двамата свидетели са имали личен интерес да отнемат от престижа на Гай Марий. И все пак, ако се вгледаме внимателно в преплелите се една в друга политически кариери на Марий и Сула в годините 107–100 пр.Хр., не е възможно от случилите се събития да се заключи, че между двамата е съществувала някаква неприязън или враждебност. Напротив, фактите говорят по-скоро, че двамата са продължавали да бъдат близки колеги и съратници и че са си имали доверие един на друг. Ако заради въпросните недоказани претенции на Сула относно Югуртинските войни между двамата се е породил конфликт, то на какви основания за похода си в Галия Марий би взел със себе си като висш легат тъкмо Сула, а не някой друг? Но изведнъж Сула се появява в Италийска Галия под командването на Катул Цезар тъкмо в мига, когато на Марий му е предстояло сражение с настъпващите тевтони от другата страна на Алпите. Това обаче според мен не се дължи на някакъв разрив между Сула и Марий. Това, което знаем, е, че в един миг Катул Цезар повежда легионите си нагоре по течението на Атезис, после избухва някакво тайнствено въстание и той се обръща назад. Нищо обаче не стига до Рим; Катул Цезар дори не съобщава пред Сената, за каквото и да е въстание, ами чисто и просто остава да чака в Плаценция завръщането на Мариевата армия. В това време не се чува нищо за Сула, макар че се води висш легат при Катул Цезар. Вярно е, че няма как да се твърди със сигурност, но колкото е възможно раздялата на Сула с Марий да се дължи на личен конфликт, още по-възможно е Сула да е бил изпроводен умишлено от Марий при Катул Цезар, с цел да предотврати пращането на гибел на цяла една армия, която Рим не е могъл да си позволи да изгуби.

Ако се върнем в 108 г. пр.Хр., ще видим как Марий напуска Африка и отива в Рим, за да се кандидатира за консул и как в същото време лично търси услугите на Сула като свой квестор, защото след като изтича едногодишният му мандат, Сула остава в Нумидия при Марий — постъпка, на която е способен само човек, лично обвързан със своя началник. Безспорно е, че Сула се завръща у дома не по-рано от самия Марий. Дори квесторската си длъжност той дължи преди всичко на Марий. А как така Марий ще опознае толкова добре Сула, че да търси услугите му, ако двамата не са служили заедно, което е факт, ако помежду им има седемнадесет години разлика във възрастта и стига да вярваме на Плутарх, ако животът, който са водели, е бил толкова различен? От друга страна, Плутарх споменава, че първата съпруга на Сула се е казвала Юлия. Ако първата жена на Сула е била сестра на Мариевата жена Юлия, то тогава всичко идва по местата си. Не е изключено двете Юлии да са били братовчедки и близки приятелки. Но за всеки романист, който разработва тема като тази, ще е за предпочитане рамката на творбата му да не се разширява прекомерно, затова най-добре би било двете Юлии да се окажат сестри. Благодаря ти, Плутарх, че споменаваш името на първата жена на Сула! Като се има предвид, че за един римлянин семейството му винаги излиза на преден план, какво по-логично от това Марий и Сула да се окажат свързани по сватовска линия? И какво по-логично от това родителите на жена му да потърсят помощта му за втория си зет, който тепърва поема по курсус хонорум. Ето как се роди Юлила, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар и първата жена на Луций Корнелий Сула.

Юнона Монета — Юнона Предупреждаващата или по-скоро Напомнящата. Именно нейните свещени гъски се разкрякали в онази нощ на 390 г. пр.Хр., когато галите се опитали да изкатерят през нощта скалите на Капитолия, и разбудили спящия Марк Манлий. Монетният двор се намирал в кухината под подиума на храма й в Аркс на Капитолия. Оттам идва и нашата дума за „монета“.

Ютурна — едно от божествата, родом от Рим, и следователно с характер на нумен, сиреч лишено от образ и собствена митология в гръцкия смисъл (макар и в по-късна епоха благодарение на усилията на Вергилий да се сдобива с такава). Ютурна било водно божество и му били посветени малко изкуствено езерце и храм в съседство с Весталските стълби, водещи към Палатина. Смятало се, че водите в езерцето имат лечебна сила и затова храмът бил посещаван от множество поклонници.

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Авгур — „авгур“

Агеласт — „който никога не се усмихва“

Албин — „възбял“

Африкански — от Африка

Ахала — не се знае

Ахенобарб — „с рижа или златиста брада“

Балеарик — от Балеарските острови

Бамбалио — не се знае

Бестия — „звярът“

Брокх — „с щръкнали зъби“

Брут — „тъп като животно“

Варон — „кривокрак“

Вация — „патрав“

Верукозис — „покрит с брадавици“

Вописк — „оцелелият от двама близнаци“

Галба — „шкембе“

Гета — „дошъл от края на света“

Главка — „сивкаво — зеленикав“

Гракх — „чавка“ (?)

Далматик — от Далмация

Дентат — „роден със зъби“

Диадемат — от диадемата, символ на царска власт

Дивес — „божественият“

Друз — не се знае

Ебурн — „от слонова кост“

Калв — „плешив“

Калд — „равнодушен“

Камил — не се знае

Капрарий — „козел“

Карбон — „опърлен“ или „пепеляв“

Катон — „хитър, но избухлив“

Катул — „кученце, малко животно“

Кота — „винено леке“ (?)

Крас — „тлъст“

Кунктатор — „който възпира“

Ленас — „жреческа одежда“

Лентул — „бавен, муден“

Лепид — „прекрасен човек“ (по модерно му — „пич“)

Лиметан — от граница

Лонгин — „в далечината“

Лукул — „малка дъбрава“

Магнус — „велик“

Македоник — от Македония

Максим — „най-великият“

Мактатор — „джелатин“

Манцин — „сакат“

Маргарита — „бисер“

Меминий — от галите мемини

Мерула — „кос“

Метел — „освободен наемник“

Мус — „мишка, плъх“

Назика — „шумен“

Нерва — „жилав“

Нумидик — от Нумидия

Оратор — „оратор“

Орест — „майка му е умряла при раждането му“

Павел — „дребосък“

Пизон — „смилам те“

Пипина — „пишле“

Порцела — „прасе“ или „гениталии на малко момиченце“

Постум — „роден след смъртта на баща си“

Пулхер — „красавец“

Равила — „прегракнал от говорене“

Регин — от „царица“

Рекс — „цар“

Рузон — „селяндур“

Руфин — „от семейство червенокоси“

Руф — „червенокос“

Сатурнин — от Сатурн

Серан — от „сърп“ или — „назъбен“

Сесквикул — „мръсник и половина“

Сикул — от Сицилия

Силан — „мутра“

Силон — „чипонос“

Скавър — „с подути крака“

Стих — робско име (гръцко)

Страбон — „кривоглед“

Сула — не се знае

Сцевола — „левичар“

Сципион — „церемониална пръчка“

Туберон — „гърбица“ или „пропаднал морално“

Филип — от Филипи

Фимбрия — „който си подстригва косите на бретон“

Флак — „дългоух“

Цезар — „с буйни коси“

Цезонин — не се знае

Цек — „сляп“

Цепион — „продавач на лук“

Цицерон — „нахут“

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5087

Издание:

Колийн Маккълоу. Пръв сред римляните. Част II: Време на поражения.

Редактор: Весела Прошкова

Коректор: Лилия Анастасова

Художник на корицата: Димитър Стоянов — Димо

ИК „Плеяда“, 1995 г.

ISBN: 954-409-108-4

1

В случая се имат предвид трибутните комиции. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Пръв сред римляните
Част II: Време на поражения

3

4

5

6

Речник

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Информация за текста

1