Колийн Маккълоу

Венец от трева

Част I: Предсказанието

1

— Най-вълнуващото събитие, на което станахме свидетели през последните петнайсет месеца — отбеляза Гай Марий, — беше слонът, който Гай Клавдий показа на римските игри.

Елия грейна при спомена за забележителното животно.

— Не беше ли великолепен? — възкликна тя и се наведе към масата, за да си вземе от едрите зелени маслини, докарани чак от Далечна Испания. — Можеше да застане на задните си крака и да ходи като човек! Или пък да танцува на четири крака! Или да се излегне на една страна върху грамадната кушетка и да се храни с хобота си!

Луций Корнелий Сула хвърли презрителен поглед към жена си и хладно възрази:

— Не мога да разбера защо хората толкова се забавляват, когато животните ги имитират? Слонът е най-благородното създание на света. За мен в чудовището на Гай Клавдий Пулхер има нещо ужасно перверзно — двойна гавра с човешкото и с животинското.

Репликата му беше последвана от кратко мълчание. Може би смущението продължи само секунда — две, но пък и всички насядали около масите се почувстваха крайно неловко. Най-сетне, за да престанат сътрапезниците й да зяпат засегнатата Елия, Юлия пресилено се засмя:

— Хайде, хайде, Луций Корнелий, слонът стана любимец на целия град! Аз самата не можех да му се начудя — толкова умен, а си вършеше и задълженията с истинско чувство за отговорност. Ами когато си навири хобота и започна да тръби в такт с барабана — направо удивително! Освен това никой не го биеше!

— Е, на мен пък ми хареса цвета му — счете за нужно да се обади на свой ред Аврелия. — От горе до долу розовичък!

На това дърдорене Луций Корнелий не обърна внимание, извъртя се на другата страна и продължи разговора си с Публий Рутилий Руф.

Юлия го изгледа тъжно и въздъхна.

— Гай Марий — рече тя на съпруга си, — мисля, че ако ни извините, ще е най-добре ние, жените да се оттеглим и да ви оставим да се наслаждавате на виното си.

Марий протегна дясната си ръка над тясната масичка, Юлия на свой ред му подаде своята, стискайки горещо тежката му длан, като се опитваше да прикрие още по-дълбоката тъга, обзела я при вида на изкривената му усмивка. Колко време вече беше минало от онзи коварен мозъчен удар, а следите по лицето на Марий си оставаха.

Това, което обаче най-трудно можеше да приеме преданата и любяща Юлия, беше и все по-осезаемия отпечатък, който болестта беше оставила върху ума на мъжа й: все по-често той си позволяваше да избухва, склонността му да се отдава на илюзии и празни надежди се засилваше, не понасяше политическите си противници…

Жената се надигна от стола си, издърпа ръката си от пръстите му и като му се усмихна, прегърна Елия.

— Хайде, скъпа, да отидем в детската стая.

Елия и Аврелия станаха. Тримата мъже останаха седнали, но прекъснаха разговора си, изчаквайки любезно жените да излязат от трапезарията. Марий направи жест на робите да изнесат столчетата от стаята и да се оттеглят. Останаха само трите големи кушетки, образуващи буквата „П“. За да им бъде по-удобно, Сула се премести от тази на Марий, където се беше излежавал до този момент, и се изтегна на последната, за да се обърне с лице към Рутилий Руф. Така тримата събеседници можеха спокойно да се гледат.

— Та значи Прасчо щял най-сетне да се прибира у дома — подхвана злободневната тема Луций Корнелий, щом се увери, че противната му жена се е отдалечила достатъчно, за да не го чува.

Марий се размърда неспокойно на кушетката си в средата на трапезарията и свъси вежди. Навремето подобна гримаса можеше да уплаши човек, но сега заради парализата на половината му лице изражението му придобиваше леко комичен характер.

— И какво очакваш да чуеш, Луций Корнелий? — рече той най-сетне.

Сула леко се засмя.

— Какво друго, ако не искреното ти мнение по въпроса? Макар че, Гай Марий, аз всъщност и не формулирах изречението си като въпрос.

— Това ми е пределно ясно, но все пак подобна реплика изисква отговор.

— Така е — съгласи се Сула. — Затова нека те попитам по друг начин. Какво мислиш по въпроса за завръщането на Прасчо от изгнание?

— Е, във всеки случай няма да запея радостни химни — втренчи в събеседника си проницателния си поглед. — Ами ти!

„Доста са се отчуждили един от друг — мислеше в това време Публий Рутилий Руф, облегнал се на лакът. — Преди три години — какво три! — преди две години никога не биха разговаряли с толкова недомлъвки. Какво толкова се случи между тях? И по чия вина?“

— Раздвоен съм, Гай Марий. — Сула се загледа в чашата си с вино. — Напоследък умирам от скука! — процеди през зъби. — Сега, щом Прасчо се върне в Сената, поне заседанията може да станат по-интересни. Липсва ми онази титанична борба, която двамата водехте преди години.

— В такъв случай, Луций Корнелий, трябва да те разочаровам. Когато Прасчо се завърне тук, мен вече няма да ме има.

Двамата мъже се надигнаха от местата си.

— Няма да бъдеш в Рим ли? — изписка с тъничкия си гласец Рутилий Руф.

— Не, няма да бъда — повтори Марий и лицето му засия в доволна усмивка. — Тъкмо си спомних, че навремето, преди да разгромя германите, бях дал обет на Великата Богиня, че ако спечеля войната срещу тях, ще посетя светилището й в Песин.

— Но, Гай Марий, ти не можеш да направиш това!

— Да имаш да взимаш, Публий Рутилий, мога! И ще го направя!

Сула се отпусна на кушетката си и прихна да се смее.

— Това ми напомня за Луций Гавий Стих!

— За кого? — попита веднага Рутилий Руф, който нямаше да изпусне току-така възможността да научи някоя нова клюка.

— Покойният племенник на покойната ми мащеха — продължаваше да се подсмихва той. — Преди много години той се нанесе в къщата ми — тогава тя още принадлежеше на покойната ми мащеха, — само и само за да се отърве от мен, настройвайки Клитумна срещу любимия й доведен син. Надяваше се, че ако двамата заживеем под един покрив, рано или късно ще му се удаде възможност да ме изрита на улицата. Но аз предпочетох да се махна сам. Да се махна изобщо от Рим. Така че, ако трябваше някой да бъде изритан насила от къщата, това можеше да е само Стих; за малко да стигнем и дотам — на Клитумна той бързо й омръзна. — Сула се извъртя и се излегна по корем. — Но не след дълго Стих умря — продължи замислено разказа си и както се усмихваше, театрално въздъхна: — Провалих му целия план!

— Значи мислиш, че ако си тръгна, Квинт Цецилий Прасчо Метел Нумидик няма да изпита кой знае какво удоволствие от победата си? — попита Марий.

— Точно така, и бих пийнал по този повод. — Сула посегна към чашата си.

Настъпи мълчание, което никой не се осмеляваше да наруши. Някогашната дружеска и непринудена атмосфера вече не съществуваше, дори последната реплика не можа да разсее облаците. „Може пък — продължаваше да разсъждава Публий Рутилий Руф — двамата никога да не са били истински приятели; някогашното им разбирателство да се е дължало не на друго, а на съжителството по бойните полета. И все пак как могат толкова лесно да забравят онези славни години, когато се сражаваха рамо до рамо срещу враговете на Рим? Как може това недоволство от скуката в Рим да ги накара да отхвърлят с лека ръка миналото? Сатурнин и неговият трети трибунски мандат ознаменуваха края на доброто старо време. Първо Сатурнин с неговия опит да се провъзгласи за римски цар, после и този злощастен удар, който повали Марий… Ти пък, Публий Рутилий — скара се той сам на себе си, — какви глупости говориш! Просто приятелите ти са хора, родени да вършат велики дела, а не да си седят на топло вкъщи. Ако отново започне война, в която да застанат отново един до друг, или се появи някой нов Сатурнин, който да призове народа на революция, и двамата отново ще замъркат като котки, които си ближат взаимно муцунките.“

Разбира се, и възрастта играеше огромна роля. Рутилий и Гай Марий вече гонеха шейсетте, а Луций Корнелий Сула бе навършил четиридесет и две. Понеже нямаше навика да се взира в огледалото си, Публий Рутилий Руф не можеше да знае със сигурност как е понесъл капризите на времето, но затова пък очите му още виждаха добре и нито Гай Марий, нито Луций Корнелий можеха да скрият нещо от тях.

През последните няколко години Марий толкова беше напълнял, че беше сменил размера на тогите си. Той открай време си беше едър, но затова пък и до ден-днешен наднорменото му тегло се разпределяше по равно в раменете, гърба, пояса и бедрата — разбира се, и в мускулестия му корем. Килограмите, които беше прибавил, не само че не го загрозяваха, но дори бяха заличили донякъде отока на лицето му — то цялото се беше загладило и закръглило, а оредяващата му коса разкриваше едно все по-високо чело. Рутилий Руф отдавна се беше научил да не забелязва парализата, обхванала лявата половина от главата на приятеля му, и погледът му винаги се спираше върху изумителните му вежди, които като две гъсеници продължаваха да се свиват и отпускат, сякаш по своя воля и да създават ядове на всички скулптори по света, обхванати от артистично безсилие при вида им! Когато на някой римски или италийски скулптор се възложеше да извае поредната статуя на Гай Марий — от името на даден град, гилдия или просто защото насред Рим се е разчистило някое празно петно, плачещо за статуя, — той предварително си знаеше, че ще трябва да се задоволи най-вече с тази причудливост на модела си. Но колко пъти бяха изпадали в ужас прехвалените скулптори, дошли чак от Атина или Александрия, за да претворят и те от камък лика на славния Марий — най-често изобразявания човек в Средиземноморието от Сципион Африкански насам, — когато зърнеха чудовищните му вежди… Всеки от тях се опитваше да изпълни задачата според силите си, но дори и избродирано върху парче плат, лицето на Гай Марий си оставаше просто невзрачен фон на двете му вежди.

Сега Рутилий Руф за сетен път си припомняше най-удачния портрет на приятеля си, който беше виждал — надрасканата преди години надве-натри с черно върху стената на собствения му дом рисунка. Бяха просто няколко черти — една дебела извивка за месестата му долна устна, малко блясък за очите (как бе могъл анонимният художник да постигне блясък с черно?) и по десетина линийки за всяка от двете вежди. И все пак авторът бе успял да покаже истинския Гай Марий, да изобрази едновременно гордостта, вродения му интелект, свободолюбието, изобщо сложния му характер. И все пак, можеше ли с една дума да се опише подобна форма на изкуство? Вултум ин пейус фингере. Лице, изписано със злоба. Но толкова правдоподобно, че злобата, се беше превърнала в голата истина. Уви, преди Рутилий Руф да е измислил как да се свали мазилката от стената и рисунката да бъде прибрана вътре в къщата, без да се натроши на хиляди парченца, в града се беше излял жесток порой и портретът бе заличен.

Но никой уличен драскач не би могъл да сътвори подобен шедьовър с лицето на Луций Корнелий Сула. Ако му се отнемеше магията на цветовете, Сула можеше спокойно да бъде сбъркан с всеки от хилядите красавци на Рим. Правилни черти, симетрично лице и неподправената римщина, която един Гай Марий никога не би могъл да притежава. Но видеше ли го човек на живо, Сула си оставаше изключителен. На четиридесет и две години косата му още не даваше признаци, че смята да оредява. Пък и каква коса! Нито червеникава, нито пък златиста. Гъста, спускаща се на вълни, може би малко по-дълга, отколкото трябва. А очите му си оставаха най-бледосините на света, сякаш извадени от дълбините на алпийски ледник, опасани с дебел контур от тъмносивкаво — като гъста пелена буреносни облаци. Тази вечер тънките му, извити вежди изглеждаха наситено кафяви, също както и дългите му мигли. Но Рутилий Руф беше заварвал Сула и при съвсем други обстоятелства и знаеше, че в момента си ги е изрисувал със стибий; иначе и веждите, и миглите му бяха толкова светли, че ако не беше бялата му, лишена от всякакъв пигмент кожа, навярно биха се изгубили съвсем.

Станеше ли въпрос за Сула, всички жени в града изгубваха ума и дума, забравяха чест и достойнство, не бяха в състояние да разсъждават. Забравяха всякакви условности, най-безсрамно унижаваха съпрузите, бащите и братята си, а случеше ли се Сула случайно да ги удостои с погледа си, като момиченца започваха да се кикотят, изпаднали в идиотски възторг. Какъв способен и интелигентен човек беше той! Смел войник, безупречен администратор, по-храбър от всеки друг, може би лишен от способността да мисли вместо подчинените си. Но жените си оставаха ахилесовата му пета. Или поне така мислеше Публий Рутилий Руф, който със своето хубавичко, но с нищо непривличащо погледа лице и със сивкавия си тен, типичен за мнозина римляни, никога не се беше отличавал с нещо в женските очи. Не че Сула можеше да се нарече любовчия, още по-малко човек, разбил много женски сърца; поне доколкото Рутилий Руф знаеше, този човек винаги се беше държал като съвестен гражданин. И все пак беше очевидно, че ако човек си е възложил за цел да се изкатери до върха на римската политическа стълбица, по-лесно би му било, ако не приличаше на божествения Аполон. Красивите мъже, способни да печелят женските сърца, пораждаха инстинктивно недоверие у събратята си, които неизбежно ги определяха като лекомислени, женствени типове, способни само да слагат рога на съперниците си.

Миналата година, продължаваше да размишлява Рутилий Руф, Сула се беше представил на изборите за претори. Всичко изглеждаше в негова полза. Военната му кариера беше забележителна, а Гай Марий от своя страна се беше постарал да убеди гласоподавателите колко неоценима му е била помощта на Сула в ролята му на квестор, трибун и най-накрая на висш легат. Дори Катул Цезар (който най-малко от всички имаше причина да обича Сула, тъй като го беше злепоставил преди години пред цялата му армия в Италийска Галия, вдигайки офицерски бунт, за да предотврати пълния разгром на легионите) си бе направил труда публично да го похвали за заслугите му по време на войната с кимврите в Италийска Галия. По-късно, през онези няколко дни, в които Луций Апулей Сатурнин беше заплашил да преобрази из основи държавата, пак Сула се беше показал най-решителен от всички и бе помогнал на Гай Марий да прекрати за броени часове безредиците. Защото всеки път, когато от устата на Марий излезеше някоя заповед, Сула беше този, от когото зависеше нейното успешно изпълнение. Навремето, малко преди да замине в изгнание, Квинт Цецилий Метел Нумидик — същият, когото Марий, Сула и Рутилий Руф наричаха помежду си Прасчо, — надълго и нашироко беше обяснявал пред многобройните си приятели, че всъщност щастливият завършек на войната срещу нумидийския цар Югурта в Африка се дължал изключително на Сула и че Марий несправедливо приписвал заслугите на себе си. Защото, ако не била самостоятелната акция на Сула по залавянето на Югурта, войната в Африка можела да продължи с години. Когато Катул Цезар, а заедно с него и всички ултраконсервативни сенатори се съгласиха с Прасчо, че заслугите за спечелването на югуртинската война трябва да се приписват най-вече на Сула, по всичко изглеждаше, че звездата на някогашния квестор вече е изгряла и че той няма как да не бъде сред шестимата избрани претори. Той самият също беше сторил всичко по силите си, за да спечели гласовете на избирателите — навсякъде се показваше еднакво скромен, избягващ излишните похвали, прям и откровен. До самия край на предизборната кампания не се отказа от твърдението си, че дори залавянето на Югурта трябва да се смята за дело на Марий, защото винаги е изпълнявал единствено неговите заповеди. Подобно поведение нямаше как да не спечели сърцата на избирателите, защото римляните винаги високо са оценявали лоялността на военния към неговия началник.

И изведнъж, когато центуриатните комиции се събраха в тъй наречената септа на Марсово поле, за да дадат гласовете си за бъдещите претори, се оказа, че името на Луций Корнелий Сула — аристократ, при това принадлежащ на една от най-знатните фамилии в града, — не е в списъка на шестимата избраници. За да бъде още по-голямо унижението му, сред новоизбраните претори имаше хора, които не само че бледнееха с качествата си в сравнение с него, но дори и не можеха да мечтаят за предците, с които се гордееше той.

И защо? Това беше въпросът, който си задаваха след изборите всички, свързани повече или по-малко с него, но той самият не каза нищо. Въпреки че много добре знаеше истинската причина; по-късно и Рутилий Руф и Марий щяха да научат в какво се състои цялата работа. Причината за провала му си имаше име и тяло, при това доста скромно по размери. Цецилия Метела Далматика. По онова време тя беше едва на деветнадесет. Но вече се беше омъжила за Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — консул в годината, когато германите за пръв път се появиха, цензор в годината, когато Прасчо Метел Нумидик беше отплавал за Африка, за да се бие с Югурта, председател на Сената още от времето на консулството си, от което вече бяха изминали седемнадесет години. Отначало Далматика беше обещана за съпруга на Скавровия син, но младежът се самоуби след отстъплението на легионите на Катул Цезар при Тридентум в Алпите, тъй като се беше проявил като страхливец. Тогава Прасчо Метел Нумидик, настойник на своята седемнадесетгодишна племенница, я даде за жена на самия Скавър, нищо че между двамата съпрузи имаше четиридесет години разлика.

Никой естествено не си бе направил труда да попита Далматика какво мисли тя за една подобна връзка, а пък в началото и девойката не беше много сигурна дали сватбата й е за добро или за зло. От една страна, съпругът й се ползваше с огромни дигнитас и аукторитас и това нямаше как да не омае една млада патрицианка като нея, щастлива веднъж завинаги да се махне от дома на чичо си Метел Нумидик, където по онова време командваше леля й, жена, чиито сексуални прищевки и истерично поведение опъваха нервите на всички наоколо. Веднага след сватбата Далматика забременя (още един факт, който подсили Скавровата дигнитас, а оттам и аукторитас) и роди на съпруга си момиче. Но на една вечеря у дома срещна Сула. Привличането между двамата се оказа толкова силно, че едва не я подлуди от отчаяние.

Понеже Сула ясно си даваше сметка каква опасност представлява за него младата Далматика, дори не направи опит да задълбочи познанството си с нея. Но тя имаше съвсем различно мнение по въпроса. Скоро след като труповете на Сатурнин и другарите му бяха изгорени, както подобава на едни римски граждани, и Сула започна да кръстосва Форума, за да представя кандидатурата си за претор, тя се възползва от случая и също започна да отива на форума. Където и да отидеше Сула, можеше да е сигурен, че ще завари Далматика, загърната в множество наметала и използваща прикритието на някоя колона, за да остане незабелязана от минувачите.

Твърде скоро той се научи да стои далеч от места като Портикус Маргаритария, бижутерските дюкяни, където беше съвсем естествено да се разхожда една млада аристократка, при това, без да дава повод за каквито и да било подозрения. Така той практически лишаваше Далматика от възможността уж случайно и непринудено да го заговори на улицата, но тъй или иначе поведението й се превръщаше в кошмар, при това какъвто той вече веднъж беше изживял — по времето, когато Юлила го беше затрупвала с писма, които собственоръчно или с помощта на преданата си робиня пускаше в синуса на тогата му, използвайки всеки сгоден случай да остане незабелязана. Е, онази история поне завърши със сватба, с тъй нареченото конфареацио, което никой не можеше разтури, освен самоубийството на самата Юлила — след няколко безкрайни години на горчивина, пререкания и унижения, — още един трагичен епизод от съжителството му с хищни жени, които искат да го дресират.

И така, един ден Сула се запъти по мръсните, вонящи улички на пренаселената Субура, за да се довери на единствения си истински приятел — Аврелия, снахата на покойната му съпруга Юлила, на която имаше абсолютно доверие.

— Какво мога да направя? — оплакваше се той. — Като в капан съм, Аврелия; повтаря се абсолютно същата история както навремето с Юлила! Не мога да се отърва от нея!

— Най-големият проблем е, че жени като нея всъщност нямат с какво да си запълват времето — сви вежди младата жена. — За децата им се грижат бавачки, събират се на празненства с приятели само колкото да си разкажат поредните клюки, купуват си тъкачни станове, на които никога няма да седнат, а пък главите им са толкова празни, че дори не биха могли да убият скуката с някоя книга. Повечето аристократки са напълно безразлични към мъжете си, защото браковете им са били уговорени по сметка — родителите им са искали да придобият по-голямо политическо влияние или пък съпрузите им са търсели тлъста зестра и по възможност патрициански статус за децата си. Всяка ще издържи една година скука, но на втората ще се хвърли в първата любовна авантюра, която й се предложи. — Аврелия въздъхна. — Все пак, Луций Корнелий, в любовта те поне имат право на свободен избор — иначе никой за нищо не ги пита. Най-мъдрите се задоволяват с услугите на робите си. Но най-глупавите стигат дотам, че се влюбват. И за нещастие точно това е станало в нашия случай. Това бедно, глупаво дете Далматика е загубила ума си! А единствената причина си ти самият.

Сула прехапа устни и впери поглед в ръцете си, за да не прочете мислите му Аврелия.

— И да съм аз причината, не е било нарочно.

— Знам! Аз знам! Но дали го знае Марк Емилий Скавър?

— Моля се на боговете да не е научил нищо!

Тя се изсмя пренебрежително.

— Бих казала, че е научил, при това достатъчно.

— Тогава защо не е дошъл да ме види? Да не би да трябва аз да отида при него?

— Тъкмо за това мисля — отговори му Аврелия — собственичка на голяма къща с наематели, които често споделяха тайните си с нея, майка на три деца, самотна съпруга, научила се да се грижи за всички, без да си пъха носа в живота им.

Беше се облегнала върху писалищната си маса, покрита с документи — едни на отделни листове, други на дебели свитъци в калъфи; не ставаше обаче дума за безредие, а просто за още едно доказателство за заетостта на домакинята.

Сула си мислеше, че ако и Аврелия не може да му помогне със съветите си, то тогава никой друг не би могъл, защото освен нея имаше само един човек, на когото се доверяваше, но пък в случая и на него не можеше да се разчита. Ако Аврелия беше просто приятелка, Метробий му беше и любовник, а тази роля изискваше и известна емоционална нагласа, да не говорим, че ставаше дума за мъж. Предния ден се бяха срещнали с Метробий и младият грък — актьор не бе пропуснал да отправи горчива забележка по адрес на Далматика. Едва тогава ясно си беше дал сметка, че цял Рим ги обсъжда двамата с нея — щом дори Метробий, който от години живееше в среди, напълно различни от неговите, беше научил за възможната им връзка.

— Трябва ли да отида при Марк Емилий Скавър? — повтори въпроса си той.

— По-добре би било да говориш със самата Далматика, но изобщо не виждам как би могло да стане това — присви устни Аврелия.

Сула предложи:

— Ами би могла да я поканиш тук.

— В никакъв случай! — възмути се тя. — Луций Корнелий, познавам те като трезвомислещ човек, но понякога пренебрегваш някои обстоятелства. Не разбираш ли? Марк Емилий Скавър сигурно праща хора да следят жена му. Това, че все още не е одрал бялата ти кожа, се дължи просто на липсата на сериозни улики, които да докажат вината ти.

Сула оголи дългите си кучешки зъби, но гримасата му трудно можеше да се нарече усмивка. За миг маската му падна и Аврелия видя пред себе си напълно непознат човек. И все пак, можеше ли да се каже, че не го е виждала и по-рано? Всъщност тя отдавна подозираше съществуването на другото лице на приятеля си, но досега не й се беше случвало да го види. Това беше лишен от всякакви човешки качества, озъбен звяр, роден да вие при пълнолуние. За пръв път в живота си младата жена изпита ужас.

Явно, че неволно беше потреперила и това мигом прогони звяра надалеч; Сула надяна маската си и отново простена:

— Тогава какво да сторя, Аврелия? Какво мога да сторя?

— Последния път, когато ми говореше за нея — да речем, че е било преди две години, — ти самият каза, че си влюбен в нея, нищо че си я срещнал един-единствен път през живота си. Историята наистина поразително прилича на тази с Юлила. Което я прави още по-нетърпима. Разбира се, тя не знае нищо за Юлила, като изключим това, че някога си имал жена, която се е самоубила — това засилва интереса на жените към теб. Щом някоя се е самоубила заради теб, значи си опасен мъж. Какво предизвикателство! Не, страхувам се, че бедната Далматика до такава степен се е оплела в мрежата, която несъзнателно си й хвърлил, че вече няма надежда да се измъкне.

Аврелия се замисли за миг, сетне го погледна право в очите.

— Не казвай нищо, Луций Корнелий, не прави нищо. Изчакай Марк Емилий Скавър да те посети. Така поне ще изглеждаш невинен. Но трябва да си сигурен, че той не е намерил никакви доказателства дали жена му му изневерява с теб или не. Ще забраниш на съпругата си да излиза от къщи, когато ти си там — да не би на Далматика да й хрумне да подкупи робите ти и да се вмъкне неканена. Проблемът е, че ти нито разбираш жените, нито ги харесваш особено. Затова не знаеш как да реагираш, когато се отдадат на злото и коварното у себе си — вместо това сам ставаш зъл и коварен. Не друг, а съпругът й трябва да дойде да те види. Но те умолявам да бъдеш мил с него! За него подобно посещение ще бъде твърде унизително, както се чувства унизен всеки възрастен мъж, женен за младо момиче. Вярно, че още не си му сложил рога, но само защото не си поискал. Ето защо ще трябва да се държиш така, че с нищо да не накърниш гордостта му. Всъщност след Гай Марий Скавър е човекът с най-голям авторитет в Рим — усмихна се тя. — Знам, че той самият ще се засегне, ако чуе с кого го сравнявам, но тъй или иначе това е истината. Ако държиш да станеш претор, не можеш да си позволиш да оскърбиш точно него.

За съжаление Сула не изпълни точно заръките й. Не се държа достатъчно мило, не се оказа достатъчно отзивчив и не се опита да опази гордостта на Скавър, в крайна сметка си спечели в негово лице заклет враг.

В продължение на шестнадесет дни след разговора му с Аврелия не се случи нищо особено, с изключение на това, че вече ходеше по улицата с очи, отворени на четири, за да разпознае сред множеството съгледвачите, пратени от Скавър да следят жена му, внимателен повече от всякога да не направи някой непредпазлив жест пред тях. Срещнеше ли някои от Скавровите приятели, те неизменно си разменяха по някое намигване или усмивка, нещо повече — срещнеше ли своите приятели, и те реагираха по същия начин. Навярно същите хора и преди са го наблюдавали, само той не го е забелязвал.

Като капак на всичко Сула продължаваше да желае Далматика… или да я обича, или просто да е обсебен от мисълта за нея… или и трите заедно. Повтаряше се същата история като с Юлила. Същата болка, същата злоба, същото желание да удари в лицето първия срещнат. В един момент ще мечтае как се люби с Далматика, в следващия ще започне да си представя как й скършва вратлето и я гледа да танцува като пощръкляла на осветената от луната поляна в Цирцеи… не, не, всъщност това беше, когато уби мащехата си. Той все по-често отваряше тайното чекмедже в шкафа, съхраняващ маската на славния му предшественик Публий Корнелий Сула Руфин Фламен Диалис, изваждаше малките шишенца с отрова, както и кутийката с белия прашец… с едното бе видял сметката на юначагата Херкулес Атлас, с другото — на Луций Гавий Стих. А може би ще е най-добре с гъби? Както навремето се беше отървал от любовницата си: „Защо не опиташ от тези, Далматика?“

Но откакто Юлила беше умряла, много неща се бяха променили, много опит беше натрупал Сула и знаеше твърде добре, че тъй както навремето не бе посмял да убие съпругата си, така и сега не би посегнал на Далматика. Когато ставаше дума за жени от стари и благородни фамилии, единственото решение бе да се чака цялата история да се развие до своя горчив, но неизбежен край. Рано или късно двамата с Цецилия Метела Далматика щяха да извършат онова, което той сега не дръзваше да започне.

Един ден Марк Емилий Скавър почука на вратата му, на същата врата, докосвана от много призраци, която сякаш излъчваше омраза. Тази омраза мигом се предаде на Скавър и в главата му се завъртяха неприятни мисли, които само утежниха още повече положението.

Старецът трябваше да седне на стола за клиентите на Сула и да изгледа намръщено стройната фигура на домакина си, примигвайки с дълбоките си зелени очи, странно младежки в сравнение с бръчките по лицето и напълно оплешивялото му теме. Искаше му се — как му се искаше — никога да не е пристъпвал този праг, никога да не е идвал да моли като просяк да му бъде върната гордостта, която една подобна, почти смехотворна ситуация му беше отнела.

— Предполагам, знаеш защо съм дошъл при теб, Луций Корнелий? — започна Скавър, навирил гордо брадичка.

— Мисля, че се сещам — кимна Сула, но не каза нищо повече.

— Идвам да се извиня от името на жена си за непристойното й поведение спрямо теб и да те уверя, че след един подобен разговор между нас двамата тя повече няма да ти досажда с нищо.

А така! Ето, че изплю камъчето отведнъж. При това не беше умрял от срам, както се страхуваше, че ще стане. Но колкото и да се опитваше да изглежда безразличен Сула, на Скавър все му се струваше, че в очите му се чете презрение; нищо чудно да си го беше внушил, но тъкмо това презрение щеше да превърне Скавър в най-заклетия неприятел на Сула.

— Дълбоко съжалявам, Марк Емилий.

„Кажи нещо, да му се не види! Успокой стария глупак! Не го оставяй в подобно срамно положение, той е горд човек! Спомни си какво ти каза Аврелия!“ Но така или иначе думите упорито отказваха излязат от устата на Сула.

— Би било най-добре за всички нас, ако напуснеш за известно време Рим. Защо например не заминеш за Испания? — предложи най-накрая Скавър. — Чувам, че Луций Корнелий Долабела си търсел компетентни помощници.

Младият мъж го изгледа смаяно, сякаш не можеше да повярва на чутото.

— Търсел си помощници ли? Не мислех, че нещата са стигнали чак дотам! Тъй или иначе, Марк Емилий, точно сега не мога да замина за Далечна Испания. От девет години съм в Сената и мисля, че е крайно време да се кандидатирам за претор.

Старецът преглътна тежко, но продължи с любезен тон.

— Направи го догодина или следващата, Луций Корнелий — опита се да го разубеди той. — Сега просто трябва да се отдалечиш от Рим.

— Марк Емилий, но аз самият не съм сторил нищо лошо! — „Грешиш, Сула! Точно това, което правиш в момента, е много лошо! Настъпваш важна личност по мазола!“ — Вече съм закъснял с цели три години да се явя за претор, не ми остава време да чакам. Ще се кандидатирам още тази година, което не ми позволява да напусна Рим.

— Бих те помолил да размислиш — заключи Скавър и стана от стола си.

— Няма за кога да размислям, Марк Емилий.

— Ако сега се кандидатираш, Луций Корнелий, мога да ти гарантирам, че няма да сполучиш. Нито ще сполучиш догодина, по-догодина или когато и да било — закани се посетителят. — Помни ми думата! По-добре напусни Рим.

— Повтарям, Марк Емилий — държеше на своето Сула, — дълбоко съжалявам за създалото се положение. Но нямам избор: трябва да остана в Рим и да се явя на изборите.

Срещата се оказа пълен провал и за двамата. Колкото и да се беше компрометирал заради жена си, Скавър Принцепс Сенатус все още се радваше на достатъчно аукторитас, за да повлияе на избирателите да не гласуват за Сула. На фастите бяха изписани други имена — повечето на неизвестни, посредствени люде, да не кажем глупаци. И все пак, те станаха претори, не Сула.

Публий Рутилий Руф научи цялата тази история лично от Аврелия и не пропусне да я разкаже на Гай Марий. Това, че Скавър Принцепс Сенатус се беше обявил против избирането на Сула за претор, беше ясно за всеки; но причината за подобна позиция си оставаше доста необяснима. Имаше хора, които обясняваха всичко с непреодолимата слабост на Далматика към Сула, но след като се захванеха да дискутират по-обстойно въпроса, обикновено всички единодушно отхвърляха хипотезата като твърде несериозна. След като й бил дал достатъчно време сама да осъзнае грешката си (както той самият разправяше), Скавър поговорил с жена си (любезно, но с нужния авторитет, както пак той твърдеше), а след това направил нужното всички негови приятели на Форума да научат за случилото се.

— Бедната, нямаше как да не й се случи нещо подобно — обясняваше той разчувствано пред неколцина приятели в Сената, използвайки момент, когато ще бъде чут от възможно най-много сенаторски уши. — Как ми се искаше да си хареса човек, дето да не е задължително протеже на Гай Марий, ама ей на… Сигурно това, че е красив, й се струва достатъчно.

Скавър добре си свърши работата, толкова добре, че дори най-големите интриганти на Форума, да не говорим за колегите му сенатори, решиха, че ако той е толкова зле настроен срещу Сула, то е единствено заради връзките му с Гай Марий. Въпреки че той единствен в цялата история на Рим се беше добирал шест последователни пъти до консулството, напоследък бе изгубил много от популярността си. Златните му години бяха безвъзвратно отминали, сега не се намираха достатъчно негови привърженици дори да го изберат за цензор. Което означаваше, че Гай Марий, тъй нареченият Трети основател на Рим, никога нямаше да влезе в редиците на най-видните консули, които неизменно завършваха политическата си кариера на цензорския пост. В римския обществен живот той беше просто един политически труп, забележителност — да, но която повече да привлича любопитството, отколкото да тревожи някогашните му противници. Щеше да си остане до края любимец на хората от трите по-долни класи, но никога на римските първенци.

Рутилий Руф си наля още вино и се обърна към Марий:

— Наистина ли възнамеряваш да отидеш чак до Песин?

— Защо не?

— И още питаш! Искам да кажа, че едно е да видиш Делфи, Олимпия или ако щеш дори Додона, но чак пък Песин? Та той се намира в самия център на Мала Азия, във Фригия! Най-изостаналото, най-нецивилизованото място на света, където живеят най-суеверните хора! Никъде няма да намериш глътка хубаво винце, да не говорим, че в продължение на стотици километри ще се клатушкаш на гърба на някой кон поради липса на път, достатъчно широк за каруца. От едната ти страна полудиви овчари, от другата ти — пак полудиви овчари, а на границата — свирепите варвари от Галатия! Ама наистина, Гай Марий, толкова ли държиш да го видиш оня Батацес със златните му парцали и диамантите в брадата? Ако съжаляваш, че си го изпуснал, повикай го обратно в Рим! Сигурен съм, че ще бъде безкрайно щастлив да поднови запознанството си с личните дами на нашия любим град — откакто си замина, не престават да леят сълзи за него.

През цялото време, докато Рутилий държеше тази патетична реч, Марий и Сула се заливаха от смях; цялата неловкост, която бе царила тази вечер между тримата мъже, се изпари и те пак можеха да разговарят свободно както някога.

— Ще отидеш да видиш що за птица е цар Митридат — на свой ред изрече Сула, сякаш бе твърдо убеден в предположението си.

Марий се усмихна; веждите му заиграха в учудена гримаса.

— Какви странни неща ти минават през ума! Откъде ти хрумна, Луций Корнелий?

— Познавам те, Гай Марий. Никога не си бил религиозен, няма и да станеш! Единственото, в което съм те чувал да се заричаш, е как ще ритнеш еди-кой си легионер в задника или как ще завреш военните си трибуни пак там. Има само една причина, заради която би завлякъл старите си кокали в сърцето на анадолската пустош, и това е любопитството ти да разбереш какво става в Кападокия и доколко цар Митридат стои в дъното на нещата — отвърна той и за пръв път от няколко месеца насам се усмихна щастливо.

Марий се обърна стреснат към Рутилий Руф.

— Надявам се, че само Луций Корнелий може да чете толкова ясно мислите ми.

Рутилий Руф се усмихна.

— Съмнявам се, че някой ще успее да отгатне истинските ти намерения. А аз взех, че ти повярвах, задник такъв!

Без дори да извърта глава (или поне на Рутилий Руф така му се стори), Марий отново се беше обърнал към Сула, за да поведат двамата своя пръв политико — стратегически разговор от известно време насам.

— Работата е там, че нямаме сигурни източници на информация — подхвана темата той. — Имам предвид, че в последните години нито един римлянин, става дума за римлянин, на когото може да се разчита, не е стъпвал в този регион. За претори там са изпращани предимно нови хора — такива, на които аз лично не бих имал никакво доверие. А всичко, което знаем, е от докладите им…

— И то е много малко — рече замислено Сула. — Навремето се чу, че Галатия била нападната едновременно от витинския цар Никомед от запад и от понтийския Митридат от изток. После, преди няколко години, старият Никомед се ожени за майката на невръстния цар на Кападокия, която мисля, беше регентка по онова време. И Никомед започна да се нарича цар на Кападокия.

— Така е — съгласи се Марий. — Предполагам, че не е бил особено щастлив, когато Митридат организира убийството на жена му и постави детето отново на престола — засмя се той. — Свърши с кападокийското царство на цар Никомед! Не знам как си е представял, че Митридат ще го остави току-така, след като убитата царица е родната му сестра!

— И именно нейният син управлява и до ден-днешен. Как се казваше… с тези особени имена… Ариарат, мисля — чудеше се Сула.

— Ариарат Седми, за да сме съвсем точни — потвърди Марий.

— Ти самият какво мислиш, че се готви? — попита Сула, който, като го гледаше с каква задълбоченост е проучил източните въпроси, не можеше да устои на изкушението да го поразпита.

— Не мога докажа със сигурност. Може би не става дума за нищо особено — просто някое ново пререкание между Никомед и Митридат. И все пак си мисля, че този млад цар на Понт, Митридат, има с какво да ни заинтригува. Ще ми се да го срещна. В крайна сметка, Луций Корнелий, той е на не повече от тридесет години, а вече владее, освен родното си царство и най-богатите земи около Евксинския понт. Нещо ми подсказва, че Рим го очакват големи неприятности.

Решил, че е крайно време и той да се намеси в разговора, Рутилий Руф изпусна уж неволно празната си чаша на масата, шумът сепна приятелите му и той се възползва от настъпилата пауза:

— Навярно мислиш, че Митридат е хвърлил око на Римска Азия? — кимна мъдро Рутилий. — Но защо да не я иска за себе си? Такава баснословно богата страна! Освен това най-цивилизованото кътче в целия свят… та то е било гръцко още преди гърците да са се наричали гърци! Дори Омир е живял и творил в днешна Римска Азия, можете ли да си го представите?

— Ще си го представя по-образно, ако започнеш да си акомпанираш на лира, докато ни говориш — прихна да се смее Сула.

— Да оставим шегата настрана, Луций Корнелий! Съмнявам се, че един цар Митридат няма да се интересува от римските владения в Мала Азия. Ако не друго, то поне да не предизвикваме съдбата… — „Да оставим шегата, да не предизвикваме съдбата.“ Рутилий Руф се замисли дали изказването му е било достатъчно артистично и това отново го изолира от разговора.

— Не ще и съмнение, че Митридат е хвърлил око на нашата азиатска провинция — рече Марий.

— Но той си остава просто един ориенталец — напомни му Сула. — А всички ориенталски царе изпитват ужас само като се спомене името на Рим — дори Югурта, който имаше много повече контакти с нас, римляните, и ни познаваше добре, трепереше от страх пред нас. Спомни си само на какви унижения се подложи той, преди да се осмели да започне война. Всъщност ние го принудихме да воюва.

— Е, мисля, че Югурта от самото начало е възнамерявал да се опълчи срещу нас — възрази му Рутилий Руф.

— Не съм съгласен — сви вежди Сула. — Предполагам, че е мечтаел да го стори, но си е давал сметка, че това ще си остане само мечта. Ние го принудихме да се хване за оръжието, когато Авъл Албин нахлу в Нумидия да търси плячка. Всъщност така са започнали повечето от войните, които сме водили! Някой алчен за злато празноглавец, на когото не бива да се поверява дори организирането на детско шествие по улиците на Рим, получава командването на римските легиони и ги праща да си трошат главите заради някаква си плячка; плячка, от която няма да се възползва Рим, а той самият. Карбон срещу германите, Цепион срещу германите, Силан срещу германите, списъкът може да бъде продължен…

— Като че ли се отклони от темата, Луций Корнелий — напомни му любезно Марий.

— Прав си, съжалявам! — усмихна се приятелски Сула на бившия си началник. — Както и да е, мисля, че положението на Изток прилича по много неща на това в Африка, преди да избухне войната с Югурта. Всички знаем, че Витиния и Понт са традиционни врагове, също така знаем, че и цар Никомед, и цар Митридат биха искали да разширят владенията си за сметка на съседните страни в Мала Азия. А там има тъкмо две области, които са много желани от тях — Кападокия и Римска Азия. Който владее Кападокия, ще владее и изключително плодородните й земи, а може да мисли и за по-нататъшно разширение към Киликия. Който владее Римска Азия, ще се радва на свободен достъп до Вътрешното море, на петдесетина важни пристанища, на изключително богат хинтерланд. Всеки нормален владетел би искал да подчини и едната, и другата област.

— Е, що се отнася до витинския цар Никомед, мисля, че няма от какво да се тревожим — на свой ред взе думата Марий. — Той се е обвързал и телом, и духом с Рим, и си дава ясно сметка за това. Не мисля, че Римска Азия — поне за момента — е в реална опасност. Става дума за Кападокия.

Сула кимна в знак на съгласие.

— Точно така. Западната част на Мала Азия е под пряка римска власт. Митридат едва ли ще се окаже по-различен от останалите източни монарси и да не се страхува от Рим. Колкото и бездарни да са нашите управители в Азия, едва ли би рискувал да поведе война срещу тях. Но Кападокия не е римска. Може да влиза в нашата сфера на влияние, но навярно и Никомед, и Митридат са си казали, че страната е достатъчно отдалечена от Рим, за да тръгнем да воюваме за нея, пък и недотам важна за икономическите ни интереси. Но, от друга страна, и двамата протягат ръцете си към нея като крадци, криейки истинските си намерения под имената на разни роднини, които уж управляват страната вместо тях.

Марий не се сдържа и изсумтя недоволно.

— Не бих казал, че в избора на Никомед да се ожени за царицата — регентка на Кападокия има нещо случайно!

— Да, но пък и нещата скоро се обърнаха против него. Цар Митридат се оказа дотолкова оскърбен от постъпката на сестра си, че заповяда да я убият. За кратко време синчето й беше възстановено на царския престол.

— За нещастие нашият официален приятел и съюзник не е Митридат, а Никомед — въздъхна Марий. — Колко жалко, че не бях в Рим, когато въпросът се решаваше в Сената.

— О, я недей така! — възмути се Рутилий Руф. — Царете на Витиния се смятат за наши приятели и съюзници още отпреди петдесет години! По време на последната ни война срещу Картаген и царят на Понт беше сред съюзниците ни, но когато бащата на Митридат закупи цяла Фригия от бащата на Маний Аквилий, стана невъзможно съюзническите отношения да бъдат продължени. Оттогава насетне Рим не е влизал в никакъв съюз с Понт. Освен това не можем да обявим за приятели и съюзници двама царе, които враждуват помежду си. Иначе би трябвало да им забраним да воюват. В случая с Витиния и Понт Сенатът реши, че ако и понтийският цар бъде обявен за римски приятел и съюзник, то това само би усложнило още повече ситуацията. Освен това щеше да се наложи Никомед да получи някаква компенсация за миналите си заслуги спрямо Рим.

— О, Никомед е един изкуфял дъртак! — нетърпеливо го прекъсна Марий. — Вече петдесет години управлява, а когато свали баща си от престола, съвсем не можеше да се нарече малолетен. Предполагам, че вече е прехвърлил осемдесетте. И поведението му само засилва напрежението в Мала Азия!

— Поведението му е на изкуфял дъртак, ако правилно разбирам мисълта ти. — Рутилий Руф изгледа настойчиво приятеля си със синкаво — виолетовите си очи, почти толкова виолетови, колкото тези на племенницата му Аврелия. — Не ти ли е минавало през ума, Гай Марий, че ние с теб също наближаваме възрастта на изкуфелите дъртаци?

— Хайде, хайде, да не вземете да се скарате! — намеси се Сула. — Разбирам какво искаш да кажеш, Гай Марий. Никомед отдавна е минал преклонната възраст, независимо дали още е способен да управлява или не. И все пак трябва да приемем, че е способен. От всички източни монарси той е най-близък до елинистическата традиция и все пак си остава ориенталец. Което означава, че ако допусне някъде и най-малката грешка, синът му ще се възползва от случая да го свали от престола. Затова няма как да не е запазил нюха и коварството си. Затова пък годините го карат да се държи все по-властнически и грубо. Докато в съседство с царството му управлява тридесетгодишен мъж, интелигентен, в разцвета на силите си, агресивно настроен и най-вече уверен в себе си. Да, но дали Никомед ще му отдаде заслуженото, докато е жив? Едва ли.

— Едва ли — повтори Марий. — Мисля, че ще бъдем най-близо до истината, ако кажем, че стигне ли се до война, схватката ще е неравностойна. За цялото си царуване Никомед едва смогна да опази наследеното от предците си, докато Митридат е истински завоевател. Да, Луций Корнелий, трябва да се запозная лично с този Митридат! — Марий се облегна назад върху левия си лакът и погледна изпитателно към Сула. — А ти, Луций Корнелий, защо не дойдеш с мен? Задържа ли те нещо тук? Ще си прекараш още една досадна година на бездействие в Рим, още повече че се очертава Прасчо отново да държи дългите си и безсмислени речи в Сената, а Прасчо Младши да се надува като пуяк задето е върнал татко си у дома.

Но Сула поклати глава категорично.

— Не, Гай Марий!

— Чувам напоследък — загриза нокътя си Рутилий Руф, — че официалното писмо, с което Квинт Цецилий Прасчо Метел Нумидик се поканва обратно в Рим след изгнанието му на остров Родос, е подписано не от друг, ами от първия консул Метел Непос и от Прасчо Младши! А за народния трибун Квинт Калидий, който успя да уреди връщането на изгнаника, не се споменава нито дума! Вместо неговия подпис документът носи този на един от най-младите сенатори, при това обвързан със случая в качеството си на приватус!

Марий се засмя.

— Бедният Квинт Кадилий! Надявам се поне младият Прасчо да му е платил добре за услугата — спогледа се той с Рутилий. — Не се променят много с годините Цецилий Метелите, а? Когато навремето и аз бях народен трибун, не преставаха да ме третират като пълен боклук.

— При това напълно оправдано — напомни му Рутилий Руф. Единственото ти занимание по онова време беше да тровиш живота на когото и да било Цецилий Метел, стига да е проявил някакви политически аспирации. Още повече, че се бяха заблудили как вече те имат в кърпа вързан! О, като се сетя как беснееше Далматик!

При споменаването на бащата на Далматика Сула чак потръпна и установи, че целият се изчервява. Какво ли ставаше с нея? Какво ли й беше причинил Скавър? От деня, в който Принцепс Сенатус го беше посетил у дома му, Сула не я беше зървал никъде из града. Говореше се, че Скавър забранил на жена си да излиза от къщи.

— Между другото — каза той на висок глас, — от сигурен източник знам, че на Прасчо Младши му готвели крайно сполучлив брак.

Двамата му приятели мигом изгубиха интерес към старите си спомени.

— А аз да не съм чул още нищо! — затюхка се Рутилий Руф, който се смяташе за най-осведомения човек в Рим.

— И все пак е истина, Публий Рутилий.

— Значи ще ми кажеш коя е!

Сула пъхна един бадем в устата си и замляска с удоволствие, преди да отговори.

— Хубаво вино, Гай Марий — похвали той домакина си и напълни чашата си от каната, която робите бяха оставили под ръка на господарите. После, без да бърза, разреди течността с вода.

— Е, хайде, Луций Корнелий, не го оставяй да умре от нетърпение! — въздъхна Марий. — Публий Рутилий е най-големият клюкар в Сената.

— Съгласен съм, че си пада клюкар, но пък и тъкмо на това дължим интересните писма, които ни пращаше в Африка, нали? — усмихна се Сула.

— И коя е тя? — не се оставяше да бъде разсеян Рутилий Руф.

— Лициния Младша, по-малката дъщеря на самия градски претор, Луций Лициний Крас Оратор.

— Шегуваш се! — зяпна го Рутилий.

— Ни най-малко.

— Но тя е още дете!

— Доколкото разбирам, щяла да навърши шестнайсет в деня преди сватбата.

— Отвратително! — вдигна гъстите си вежди Марий.

— О, ама това вече минава всякакви граници на благоприличието! — ядоса се Рутилий Руф, дълбоко уязвен от чутото. — Прието е момичетата да се омъжват на осемнайсет и нито ден по-рано! Все пак ние сме римляни, не похотливи ориенталци!

— Е, за Прасчо поне можем да кажем, че едва е прехвърлил трийсетте — подметна Сула. — Ами Скавър?

— Хайде да не засягаме тази тема! — отсече Публий Рутилий. Виждаше се, че започва да гледа по-спокойно на чутото. — Да отдадем заслуженото на Крас Оратор. В рода им парите никога не са липсвали и все пак той успя да уреди дъщерите си чудесно. Голямата се омъжи за самия Сципион Назика, а сега малката — за малкия Прасчо, единствен син и наследник на баща си. Навремето, когато омъжиха голямата Лициния на седемнайсет за грубиян като Назика, си казах, че това е скандално, сега ми изглежда едва ли не нормално. Сигурно сте чули, че чака дете.

Марий плесна с ръце, за да извика иконома си.

— Я си вървете по домовете и двамата! Щом нямаме какво повече да си кажем и като някои квартални бъбривки се ровим в личния живот на младите си съгражданки, това означава, че е време да си лягаме. Чакала дете! Защо не отидеш в детската стая да си говориш с жените, Публий Рутилий?

За вечерята у Марий бяха доведени и всички деца, които отдавна бяха заспали, преди бащите и майките им да решат да се разделят. Само малкият Марий беше в леглото си — всички останали трябваше да бъдат пренесени до домовете им. На алеята пред къщата чакаха две големи носилки — едната за децата на Сула, Корнелия и Сула син, другата за Аврелиините — Юлия Старша, наречена Лия, Юлия Младша, наречена Ю-Ю и младия Цезар. Докато възрастните се прощаваха с по някоя последна приказка в атрия, робите пренасяха спящите на ръце от детската стая в отредените им носилки и внимателно ги полагаха върху възглавниците.

Мъжът, носещ малкия Цезар, беше непознат на Юлия, която броеше на пръсти децата — да не би да пропуснат някое. В следващия миг обаче се сети, че много добре си спомни кой е този човек. При тази мисъл потръпна и мигом сграбчи Аврелия за ръката.

— Но това е Луций Декумий!

— Разбира се, че е той — погледна я изненадана тя.

— Аврелия, ама наистина не би трябвало!

— Глупости, Юлия, за мен Луций Декумий е най-здравата опора, на която мога да разчитам. Както знаеш, не ме чака разходка из богаташките квартали. Оттук до нас е пълно с крадци и разбойници — седем години вече живея сред тях и още умът ми не може да ги побере всичките. Не се случва често да напусна убежището си, но сторя ли го, всеки път разчитам на Луций Декумий и двама — трима от братята му да ни върнат в безопасност до дома. Освен това единствен на света Луций Декумий може да вдигне малкия Цезар от леглото му, без да го събуди.

— Двама — трима от братята му ли? — едва промълви Юлия, която усети как нещо я стяга за гърлото. — Искаш да кажеш, че в дома ти има повече от един Луций Декумий?

Аврелия я изгледа пренебрежително.

— Искам да кажа братята от кръстопътя, приятелчетата му, Юлия. О, всеки път, когато благоволя да се отзова на тези семейни покани, се чудя защо съм го направила! Защо непрекъснато трябва да ви убеждавам, че всичко при мен е наред и че няма защо да се вдига толкова врява?

Оттам нататък до момента, в който двамата с Марий си легнаха, Юлия не каза нито дума. Бяха пратили робите да спят по стаите им, бяха залостили уличната врата и бяха извършили традиционното жертвоприношение в чест на троицата богове, грижещи се за всеки римски дом — богинята на огнището Веста, пенатите, пазещи килера, и семейния лар.

— Днес Аврелия беше твърде необщителна — оплака се Юлия.

Съпругът й беше уморен — в последните месеци непрекъснато се чувстваше така. Това по всяка вероятност се дължеше повече на скуката, отколкото на някакво натоварване, което го караше да се срамува. Ето защо, вместо да направи това, което най-много му се искаше, а именно да се обърне на лявата си страна и да заспи, той се изтегна по гръб, прегърна съпругата си с лявата си ръка и се примири с мисълта, че ще се говори за жени и домашни проблеми. След което попита:

— И защо така?

— Не можеш ли да върнеш Гай Юлий обратно у дома? Аврелия все повече заприличва на стара весталка, оттеглила се от суетата на живота. Непрекъснато е кисела, свадлива. Изгубила е свежестта си! Да, изсъхнала е като мушмула. А и това дете я изхабява съвсем.

— Кое от всичките? — обади се тихичко Марий.

— Синът й, който още няма и две години. О, Гай Марий, то наистина е удивително дете! Знам, че от време на време се раждат и подобни, но със сигурност е първото, което познавам. Не съм чувала някой от приятелите ни да се похвали със син като Цезар. Искам да кажа, че всяка майка се чувства щастлива, когато мъжът й заведе седемгодишния им син на Форума и детето научи какво означава дигнитас и какво — аукторитас! А това мишле, дето няма две годинки, вече го знае, без дори да е виждало баща си! Повярвай ми, мъжо, малкият Цезар е наистина удивително дете.

Юлия се разпалваше да говори и ето че през ума й мина друга мисъл, която не можеше да не сподели:

— А! Между другото, вчера разговарях с Муция, жената на Крас Оратор. Каза ми, че съпругът й много се хвалел с някакъв свой клиент, чийто син бил досущ като малкия Цезар. — Тя мушна Марий в ребрата. — Сигурно фамилията ти е позната, защото били родом от Арпинум.

Марий вече бе започнал да се унася, но тонът на жена му, както и лакътят в ребрата го върнаха към разговора.

— От Арпинум ли? И кои по-точно?

Арпинум беше родното му място, където и досега той владееше земите, наследени от предците си.

— И клиентът на Крас Оратор, и синът му се казват Марк Тулий Цицерон.

— За нещастие наистина познавам фамилията. Даже ни се падат далечни братовчеди. Злостни и свадливи люде! Преди сто години ни откраднаха част от земите, на туй отгоре спечелиха делото в съда. Оттогава не им говорим.

Отново затвори очи.

— Да, разбирам — притисна се до мъжа си Юлия. — Както и да е, момчето е на осем години, но било толкова интелигентно, че вече ходело да се учи на Форума. Крас Оратор предрича, че скоро ще предизвика огромен интерес. Мен ако питаш, и Цезар ще предизвика интерес, когато стане на осем.

— Ъ-ъ! — широко се прозя Марий.

Юлия отново го сръга с лакът.

— Ти, Гай Марий, се каниш да заспиш! Я бързо се разсънвай, бързо!

Той отвори широко очи и заръмжа като куче.

— Да вземеш да ме разходиш около Капитолия?

Жена му се засмя на шегата му и се облегна върху възглавницата.

— Е, що се отнася до момчето на Цицерон, още не съм го виждала, но затова пък познавам племенника си Гай Юлий Цезар и мога да ти кажа, че той не е… нормален. Знам, че обикновено използваме думата за хора, които имат умствени увреждания, но не виждам защо тя да не приляга и за онези, които, напротив, са свръхнадарени.

— Забелязвам, Юлия, че с възрастта ставаш все по-приказлива — започна отегченият съпруг.

Юлия обаче не му обърна внимание.

— Малкият Цезар още не е навършил две години, а вече е мъдър като стогодишен старец! Говори със сложни и правилно построени фрази, при това знае точно какво означават!

Чак сега Марий се разбуди напълно. Само за миг и умората му се изпари, сякаш никога не я е имало. Надигна се от постелята, за да изгледа по-добре жена си, чието благо лице бе изгубило на мъжделивата светлина на нощната лампа изразителните си черти. Нейният племенник! Нейният племенник на име Гай! Когато навремето в двореца на княз Гауда в Картаген той се беше срещнал за пръв път с Марта Сирийката, старата гадателка му беше предсказала, че ще стане Пръв сред римляните и че ще бъде избран седем пъти за консул. Но беше добавила, че все пак няма да е най-великият човек в римската история. Щял да бъде племенникът на жена му, Гай! И тогава той си беше казал: „Само през трупа ми! Никому няма да позволя да ме засенчи.“ А ето, че детето беше, тъй да се каже, пред очите му, живо доказателство за правилността на предсказанието.

Отново се отпусна в постелята и усети как умората се е свлякла в краката му, където се обаждаше смътна болка. Толкова време, толкова енергия, толкова страст беше хвърлил той, за да се добере до първенството сред всички римляни, а сега трябваше като с вързани ръце да гледа как едно младо аристократче се готви да заеме мястото му, което той, Гай Марий, повече не ще може да брани заради възрастта си. Колкото и да обичаше жена си, колкото и да си признаваше, че нейната патрицианска фамилия му е осигурила първото избиране за консул, той пак не желаеше да се примири с факта, че племенникът й, плът от нейната плът, кръв от нейната кръв, ще се издигне по-високо от него самия.

Досега Марий беше избиран шест пъти за консул, което означаваше, че му предстои още един мандат — седмият и последният. Никой в Рим не приемаше насериозно идеята, че той може да възвърне предишната си слава. Че ще се върнат и онези години на уплаха и ужас, когато центуриатните комиции на три пъти го бяха определяли за римски консул ин абсенция — най-яркото доказателство, че той, Гай Марий, е единственият човек, способен да спаси Рим от германите. Е, той го беше спасил. И получи ли нещо за благодарност? Опозиция във всичко, неодобрение, унищожение на всичко постигнато от него. Продължи се отколешната му вражда с Квинт Лутаций Катул Цезар, с Прасчо Метел Нумидик, с групата влиятелни сенатори, обединили се единствено с цел да свалят него, Гай Марий, от пиедестала му. Малки човечета с големи имена, които се ужасяваха при мисълта, че обичният им Рим е бил спасен от някакъв си презрян нов човек — от някакъв италийски селянин, който не може да говори гръцки, както преди десетилетия беше отбелязал Прасчо Метел Нумидик.

Да, но борбата далеч не беше свършила. Нищо че беше получил този коварен мозъчен удар, Гай Марий все пак щеше да се добере до седмото си консулство и да влезе в историята на римската република като най-великия римлянин, живял някога на тази земя. Нямаше да позволи на красивото, златокосо отроче на богинята Венера да заеме по-видно място в книгите от него, Гай Марий, който по произход не беше нито патриций, нито римлянин.

— Ще те наредя аз тебе, момче! — закани се на глас Марий и ощипа Юлия.

— Какво беше това? — стресна се тя.

— След няколко дни ти, аз и синът ни заминаваме за Песин.

Жена му се изправи в леглото.

— О, Гай Марий! Наистина ли? Това е чудесно! Сигурен ли си, че наистина искаш да вземеш и нас със себе си?

— Сигурен съм, жено. Не ме интересува кое е прието и кое — не. Ще се махнем от Рим за две-три години, не мога да си позволя да ви оставя толкова дълго време сами? Ако бях по-млад, може би щях да го сторя, но след като тъй и тъй ще пътувам в качеството си на приватус, не виждам причина да не взема семейството си със себе си — засмя се той. — Нали и без това поемам разноските.

— О, Гай Марий! — чудеше се какво да каже Юлия.

— Ще видим Атина, Смирна, Пергам, Никомидия, стотици други градове.

— А Тарс? Да знаеш, винаги съм си мечтала да обиколя света.

Сънят завладяваше Марий въпреки болките в краката. Клепачите му се затвориха, долната му челюст се отпусна.

Юлия продължи да говори въодушевено известно време, най-сетне похвалите и благодарностите й се изчерпиха и тя замълча, прегърнала коленете си, замечтана и щастлива. Сетне попита:

— Любими мой, предполагам, че…

Отговори й само хъркането на Марий. Вече дванадесет години тя се беше проявявала като идеалната съпруга, затова и сега само поклати глава снизходително и все още усмихвайки се, обърна мъжа си на другата страна и се изтегна до него.

След като сломи и последната съпротива на разбунтувалите се роби в Сицилия, Маний Аквилий най-сетне се завърна у дома. Може и да не беше заслужил триумф, но с изрядната си работа имаше претенции поне за овация. Това, че можа да получи триумф, се дължеше на смятания за недотам сериозен противник — все заробено цивилно население, което трудно би могло да се възприеме като въоръжена до зъби вража армия. Но в римския военен кодекс на гражданските войни и робските въстания се отделяше специално местенце. Да получиш от Сената заповед да смажеш бунт се смяташе за не по-малка чест от това да бъдеш пратен да се биеш с нашественици, само дето пълководецът не можеше да се върне като триумфатор. Чрез триумфа римският народ получаваше нагледна представа в какво се изразява печалбата от дадена победоносна война: излагаха се на показ всички пленници, както и цялата събрана плячка под формата на пари и скъпоценности — независимо дали това са златните гвоздеи, избити от портата на царски палат, или кутиите с екзотични благовонни масла. Защото всичко, отнето от врага, щеше да напълни римската хазна и народът имаше правото със собствените си очи да се убеди колко доходоносно предприятие е войната — стига да си римлянин и римляните да са я спечелили. Но при гражданските и робските бунтове не можеше да става дума за плячка и военните операции бяха чиста загуба. Всичко, което се отнемеше от врага, трябваше да бъде върнато на законните му собственици и държавата не можеше да претендира дори за най-малка част от него.

Затова умните глави бяха измислили овацията. Подобно на триумфа, и тя представляваше тържествено шествие по улиците на Рим, при това следваше абсолютно същия маршрут. Разликата се състоеше в това, че пълководецът не се возеше в триумфалната колесница, не си боядисваше лицето в червено, не носеше традиционното облекло на триумфатора; не го съпровождаха звуците на фанфари, а само скромните писукания на флейти; вместо едър бик Великият бог получаваше в жертва само овца, като по този начин изразяваше и своето съчувствие към пълководеца, не успял да се похвали със заслужен триумф.

Маний Аквилий обаче се чувстваше съвсем удовлетворен, че му бе отредена овация. След като я проведе както подобава, той зае мястото си в Сената и като консуларен сенатор — преди няколко години се беше изкачил на консулския куриатен стол, — получи правото да говори пред останалите си колеги бивши консули, които обаче не бяха ознаменували нито триумф, нито овация. Опетнен по рождение от позорната слава на баща си, Маний Аквилий никога не бе вярвал, че ще се добере до консулство. Ако фамилията се смята за аристократична сравнително отскоро, деянията на членовете й трудно биват забравяни; както и това, че бащата на Маний Аквилий беше продал повече от половината територия на наследената от пергамския цар Атал III Фригия на бащата на днешния понтийски цар Митридат срещу значителна сума злато, която беше прибрал в кесията си. По право територията трябваше да бъде включена в новообразуваната римска азиатска провинция заедно с цялото царство Пергам, което цар Атал беше завещал на римския Сенат и народ. Изостанала, населена от хора толкова прости и неуки, че не ставаха дори за роби, Фригия според стария Маний Аквилий не беше голяма загуба за Рим. Но сенаторите й всички онези, чиито гласове се чуваха на Форума, не забравиха толкова бързо прегрешението на бащата Аквилий и често се сещаха за него, когато ставаше дума за политическата кариера на сина.

Да се стигне до преторството се оказа доста трудна, почти непосилна задача, която отне и почти всичкото останало на младия политик от понтийското злато на баща му, който не умееше нито да влага, нито да пести. Затова когато на младия Маний Аквилий му се предостави единствената възможност, той смело се улови за нея. След като германите бяха разгромили на пух и прах армиите на Цепион и Малий Максим в Трансалпийска Галия и когато по всичко изглеждаше, че ще се спуснат надолу по течението на Родан, за да нахлуят в Италия, именно преторът Маний Аквилий предложи на Сената Гай Марий да бъде избран за консул ин абсенция, който да притежава цялата нужна власт, за да спре задаващата се опасност. Подобна постъпка не можеше да не задължи Гай Марий, още повече че той сам би се радвал на приятелството на енергичния Маний Аквилий.

В крайна сметка, Маний Аквилий беше взет на служба в щаба на Гай Марий като легат и участва при разгрома на тевтоните при Аква Секстия. След като той самият донесе в Рим новината за дългоочакваната победа, на центуриатните комиции не им оставаше друго, освен да го изберат за втори консул заедно с Марий, който получаваше своя пети мандат. А след като консулството му изтече, той поведе два от легионите си, в които служеха все ветерани, закалили се в поход и сражения, и замина за Сицилия, където да се опита да сложи край на продължаващото вече няколко години робско въстание и оттам на продължителния недостиг на зърно в самия Рим.

Върнал се отново у дома, ознаменувал своята овация, Маний Аквилий вече си правеше планове да бъде избран и за цензор, дойдеше ли време за новата двойка на този пост. Но времето беше работило в полза на старите сенатори и тяхната клика вече беше успяла да се наложи дори над Гай Марий, който след неуспешния опит на Луций Апулей Сатурнин да извърши държавен преврат бе започнал безвъзвратно да залязва от политическата сцена и дори да искаше, не можеше да подкрепи кандидатурата на доскорошния си съюзник. Не само това, но Маний Аквилий беше призован пред специалния съд за злоупотреби с властта от Публий Сервилий Вация — народен трибун с достатъчно личен авторитет и с достатъчно влиятелни приятели сред конническото съсловие, което попълваше редовете и на съдиите, и на съдебните заседатели. Макар и да не бяха от патрициите Сервилии, Вацианите се славеха като почтена фамилия на нобили и Публий Сервилий гонеше високи цели.

Делото се гледаше на вечно неспокойния Форум. За постоянното напрежение, което витаеше на площада, причина бяха няколко знаменателни прояви на насилие от близкото минало, започнати от покойния Сатурнин, които за съжаление бяха продължили и след неговата смърт. И досега на Форума се разиграваха грозни сцени, стигаше се дори до убийства, и то най-вече заради амбициите на Прасчо Младши, сина на стария Метел Нумидик, който искаше да се разправи с повечето от бащините си врагове. Заради самопожертвователните му усилия да върне баща си от изгнание, той си беше спечелил и друг прякор, далеч по-приятен, а именно: „Пий“, сиреч „Изпълняващ дълга си“. А сега, след като бе успял да спечели дългата битка за честта на баща си, Прасчо Метел Пий беше решен да накара всички врагове на старото прасе да страдат. Един от тях несъмнено беше Маний Аквилий, известен като един от най-близките съюзници на Гай Марий.

Напоследък заседанията на плебейското събрание бяха посещавани от малко хора, затова и този ден на Форум Романум, където по решение на същото това плебейско събрание трябваше да заседава съдът за злоупотреби, имаше малко публика.

— Цялата работа направо е смешна — говореше Публий Рутилий Руф на Гай Марий, които току-що бяха пристигнали да изслушат последното заседание на съда по делото на Маний Аквилий. — Ставаше дума за война срещу роби! Съмнявам се, че между Сиракуза и Лилибеум е имало изобщо какво да се плячкосва, да не говорим, че ония алчни сицилиански земевладелци са гледали постоянно Маний Аквилий в ръцете! И една бронзова монета да бе вдигнал от земята, пак щяха да го забележат!

— Това е просто поредният опит на малкия Прасчо да се добере до мен — вдигна рамене Марий. — Маний Аквилий го знае. Накараха го да си плати, задето ме е подкрепял.

— И задето баща му продаде Фригия — напомни му Рутилий Руф.

— Точно така.

Делото се беше водило по новата процедура, така както беше измислена от Гай Сервилий Главция, когато преди години беше върнал съдебната власт в ръцете на конниците, изключвайки възможността сенаторите да се съдят едни други. През няколкото дни на процеса първо трябваше да се определи съставът на журито от петдесет и един заседатели, които да представляват най-изявените римски търговци и предприемачи. Бяха издигани една след друга кандидатури, обсъждани, най-накрая гласувани, после обвинението и защитата бяха прочели предварителните си изложения и свидетелите бяха дали своите показания. Сега, в последния ден на процеса, обвинението имаше на разположение два часа да убеди съда във вината на подсъдимия, защитата — три — да го разубеди, а пък самите заседатели трябваше да огласят решението си веднага.

От името на държавата Сервилий Вация се беше справил много добре — той самият си струваше като адвокат, а и си беше изнамерил способни помощници. Но без съмнение, публиката, този път по-многобройна от предните дни, беше дошла да слуша най-интересното, а именно адвокатите на Маний Аквилий.

Най-напред говори кривогледият Цезар Страбон, млад, но с остър ум, придобил голям опит за няколкото години ораторстване, а и по рождение надарен с ораторски способности. След него беше редът на човека, който си беше спечелил толкова голяма слава на адвокат, че чак го бяха кръстили Оратор — Луций Лициний Крас. А Крас Оратор на свой ред предостави думата на другия си колега, спечелил си същия когномен — Марк Антоний Оратор. За да бъде наречен официално Оратор, човек не можеше просто да притежава дарбата да говори пред публика. Това име означаваше, че носителят му притежава безпрецедентни познания в тайните на риториката — поотделно във всички последователни стъпки в това изкуство, които трябва да се овладеят. Крас Оратор имаше повече опит със законите, а Антоний Оратор — с изящните речи.

— Или поне така се приема — говореше Рутилий Руф. Крас Оратор вече беше слязъл от трибуната и беше предоставил думата на Марк Антоний.

Отговори му само безразличното изсумтяване на Марий, който се опитваше да се съсредоточи върху речта на Антоний, за да се увери заслужил ли си е парите или не. Защото естествено един Маний Аквилий не можеше сам да плати на толкова известни адвокати и публична тайна бе, че парите даваше Гай Марий. Според закона, а и по традиция адвокатът не можеше да изисква възнаграждение; никой обаче не му забраняваше да приема подаръци, поднесени му като знак на благодарност за добре свършената работа. И колкото повече остаряваше републиката, толкова по-често се разпространяваше практиката адвокатите да получават подобни подаръци. Отначало това бяха предмети на изкуството или съдове, но с десетилетията дарителите се бяха научили, че е най-удобно и за двете страни да изразяват благодарността си в пари. Обикновено нито адвокатът, нито клиентът му отваряха дума по въпроса, а околните се правеха, че не знаят какво се случва.

— Нима е толкова къса паметта ви, уважаеми съдебни заседатели? — питаше Антоний Оратор. — Напрегнете се малко, опитайте се да се върнете мислено няколко години назад, спомнете си за тълпите от изгладнели пролетарии, които се тълпяха на нашия любим Форум Романум и очакваха от празните ни складове за зърно да се покаже лъчът на надеждата. Не си ли спомняте как неколцина сред вас самите — в състава на журито имаше търговци на зърно — бяха принудени да продават житото си за не по-малко от петдесет сестерции модият, защото повече нямаха с какво да запълнят складовете си. Защото Сицилия, нашата житница се беше превърнала в една нова Троя, обречена на мъки и нещастия…

Рутилий Руф сграбчи Марий за ръката и възмутено изрече на висок глас:

— Ето го и тоя! Да им се не види и на красноречието на всички тези евтини крадци на изрази! Тази епиграмка си е моя! Нова Троя, обречена на мъки и нещастия… Не си ли спомняш, Гай Марий, използвах израза в едно от писмата си до теб, когато воюваше в Галия? И проклетият му Скавър да ми я открадне! Виждаш ли какво става сега? Фразата се цитира под път и над път, само че за неин автор се смятам не аз, а Скавър!

— Таце! — сгълча го Марий, който очакваше да чуе какво ще каже нататък Марк Антоний.

— И то обречена на мъки и нещастия от неспособността на своите управители! Сега не е тайна кой беше най-неспособният администратор, нали? — Лукавите му зачервени очички се спряха на нечие неразбиращо лице на втория ред сред съдебните заседатели. — Забравили ли сте го? Нека ви освежа паметта! Преди известно време братята Лукули го изправиха пред съда и го пратиха в изгнание, лишавайки го от римското му гражданство. Говоря, разбира се, за Гай Сервилий Авгур. Когато достопочтеният римски консул Маний Аквилий, стъпи на сицилийска земя, вече четири години на острова не беше прибирана житната реколта. А бих искал да ви напомня, че на Сицилия се дължи половината от общото количество пшеница, с което се храним ние, римляните.

Отнякъде се появи Сула, който кимна на Марий и се приближи до все още хвърлящия змии и гущери по адрес на оратора Рутилий Руф, за да го попита как върви делото.

Той пренебрежително изплю:

— А, що се отнася до самия Маний Аквилий, кой знае? Съдебните заседатели са готови да се хванат и за последната поднесена им сламка, само и само да го обявят за виновен. Предполагам, че ще успеят. Той трябва да се превърне в нагледен урок как по-неблагоразумните римляни не е трябвало да се обвързват с Гай Марий.

— Таце! — повторно му се тросна Марий.

Рутилий Руф се отдалечи на почтителна дистанция и дръпна Сула да го последва.

— Ти самият вече се замисляш дали все още да поддържаш Гай Марий, нали така, Луций Корнелий?

— Тепърва имам да правя кариера, Публий Рутилий, а се съмнявам, че близостта ми с Гай Марий ще се окаже полезна.

Рутилий кимна в знак на съгласие.

— Да, това е съвсем разбираемо. Все пак, приятелю, той не го заслужава! Мисля, че трябва всички ние, които го познаваме и уважаваме, да продължим да стоим рамо до рамо с него.

От това нямаше как Сула да не го заболи, но той просто сви рамене и отвърна на удара:

— Лесно ти е на теб да го казваш! Ти вече си бил консул, успял си да постигнеш целите си! Но аз още не съм имал този шанс! Можеш да ме наричаш предател, но имаш думата ми, Публий Рутилий, че някой ден и аз ще успея! И нека боговете са на помощ на онези, които се опитат да ме спрат.

— Дори на Гай Марий, ако е сред тях?

— Дори на него.

Рутилий Руф нищо не каза, само поклати глава в израз на дълбоко отчаяние.

Сула помълча известно време, сетне добави:

— Чувам, че келтиберите създавали доста главоболия на нашия сегашен управител в Близка Испания. Долабела от своя страна е дотолкова зает с войната с лузитаните в Далечна Испания, че не можел да му помогне с нищо. Изглежда, че самият Тит Дидий ще трябва да се разходи до Испания, преди още да е изтекъл консулският му мандат.

— Това е много жалко — рече Рутилий. — Харесва ми стилът на Тит Дидий, нищо че е нов човек. Прокара смислени закони — за разлика от всички преди него, — а ето че трябва да стане от консулския стол и да отиде надалеч.

Сула засия в съучастническа усмивка.

— Да разбирам ли, че изпитваш недоверие към законодателните способности на уважавания ни първи консул Метел Непос?

— Не по-малко, отколкото ти самия, Луций Корнелий. На света още не се е родил Цецилий Метел, който да се е занимавал с друго, освен с увековечаването на собствената си власт и влияние в обществото. Двете закончета на Тит Дидий са колкото съществени, толкова и благотворни за Рим. Повече няма да се приемат закони в суматохата на плебейското събрание, трябва да минат три дни между прокарването на закона и неговата ратификация. Освен това всеки закон занапред трябва да бъде издържан като текст, а не да представлява двусмислици, които всеки може да тълкува, както си иска. Смятам, че законите на Тит Дидий са единственото хубаво нещо, случило се през годината в Сената или на Форума — заключи доволно Рутилий Руф.

Но Сула малко се интересуваше от законите на Тит Дидий.

— Много се радвам, Публий Рутилий, но като че ли не разбра точно какво имах предвид. Ако Тит Дидий замине за Близка Испания, за да сложи край на вълненията, аз също ще замина с него като висш легат. Вече се договорихме и мисля, че ще можем добре да се спогаждаме. Предполагам, че вълненията ще се превърнат в продължителна и изтощителна война, но пък ще падне плячка и някои от нас ще могат да си повдигнат общественото реноме. Кой знае, може пък дори да ми връчат командването на армия?

— Но ти вече си си извоювал достатъчна репутация на военен, Луций Корнелий.

— Да, но оттогава досега колко неприятности съм имал! — ядоса се Сула. — Всичко забравиха тези глупаци, дето им се дава да гласуват, защото имат повече пари, отколкото ум в главата. Какво излиза? От една страна, Катул Цезар по-скоро ще ме убие, отколкото да ме остави да спомена нещо за офицерския бунт във войската му, от друга — Скавър ще ме изяде за нещо, което не съм сторил. — Той оголи зъби в заканителна гримаса. — Мен ако ме питаш, и двамата имат причина да се тревожат за бъдещето си! Защото някой ден ще си кажат, че вече са ми заградили веднъж завинаги пътя към куриатния стол, но тогава ще съжаляват, че изобщо са се родили!

„Най-лошото е, че му вярвам! — мислеше си Рутилий Руф и усещаше как се вледенява от ужас. — Този човек наистина е опасен! Ще е добре, ако отсъства по-дълго време от Рим.“

— Ами тогава най-добре наистина върви в Испания с Дидий — изрече той на глас. — Прав си, само от там можеш да поемеш отново към преторството. Нов старт, нова репутация. Жалко само, че не можеш да си позволиш да се явиш за куриатен едил. Като те знам какъв актьор си, ще организираш чудесни забавления! А оттам до преторството е една крачка.

— Да станеш куриатен едил, трябват преди всичко пари, а аз с такива не разполагам.

— Но Гай Марий може да ти даде.

— Да, но ако му ги поискам, което няма да направя. Може да не съм богат, но каквото имам, всичкото е мое. Никой не ми го е давал, а съм си го взел сам.

Рутилий Руф веднага се сети за слуховете, които Скавър усилено бе разпространявал за Сула по време на предизборната кампания — а именно, че за да се запише в конническото съсловие, бил убил любовницата си, а по-сетне — и мащехата си, за да стъпи в Сената. Рутилий Руф винаги бе смятал това за злонамерена измислица, каквито в Рим често се разпространяваха; любима тема беше прелюбодейството с майки, сестри и дъщери, сексуалните взаимоотношения с малки момченца, храненето с екскременти. Но пък и Сула ще вземе да подхвърли някоя такава реплика! Човек започваше да се чуди.

На трибуната настъпи оживление. Марк Антоний Оратор приключваше с речта си:

— Пред вас не стои обикновен човек! — викаше той, обзет от театрално вълнение. — Пред вас стои един от най-истинските римляни, които Рим е познавал, един от най-добрите — и най-галантните — войници, които са защитавали родината си, истински патриот, човек, който вярва във величието на Рим! Вярвате ли наистина, че подобен човек е способен да отмъкне пръстената паница на селянина, да изяде зеленчуковата чорба на слугите или да открадне тричавия хляб на местния пекар? Питам ви, уважаеми съдебни заседатели! Или Маний Аквилий е някой невидим великан, който изяжда наведнъж храната на цяла област, без да го видят, който изнасилва и убива всичко живо пред себе си, краде, каквото му попадне пред очите? Нима до вас са достигнали писъците на тероризираното население или просто банда злобни писарушки са събрали целия този трибунал, за да се питат на глас къде са изчезнали шепа бронзови монети, къде се е дянал някой много важен в техните очи документ или по възможност да намерят рибарската въдица, която някой селянин от някое сицилийско село не може да си обясни къде му е изчезнала?

Марк Антоний си пое дълбоко дъх и пред очите на съдебните заседатели сякаш изведнъж, порасна с няколко сантиметра. Както всички Антонии и той се радваше на чудесно сложена фигура, на къдрава, кестенява коса, на наглед не особено интелигентно лице. Сред цялото жури нямаше човек, който да не го гледаше в момента с отворена уста.

— Току-виж ги омаял наистина — отбеляза Рутилий Руф с привидно безразличие.

— На мен ми е по-скоро интересно да видя какво ще ги направи сега, като ги е омаял — отговори му Сула, явно напрегнат в очакване.

По целия площад се разнесоха сподавени въздишки на удивление. Защото изведнъж Антоний Оратор се нахвърли върху клиента си Маний Аквилий, сякаш му налиташе на бой! С един замах той свали тогата от гърба му, после сграбчи с двете си ръце ръба на туниката му и я разкъса с лекота, сякаш бе от хартия, за да остави бившия консул Маний Аквилий само по долната му дреха.

— Погледнете! — гърмеше Антоний на всички страни. — Случайно да ви прилича това на някоя салтатрикс тонза с млечнобяла кожа, защото никога не се е показвала на слънце? Или пък очите ви забелязват закръгленото шкембенце на яшен домосед, който прекарва времето си в лукс и безделие? Не! Това, което виждате, са белези. Белези от оръжие, при това десетки. Това е тялото на войник, на смел и доблестен войник, на един истински римлянин, способен пълководец, който се е радвал на доверието не на друг, а на самия Гай Марий, който е получавал най-тежките задачи и ги е изпълнявал безупречно! Вие виждате тялото на човек, който не излиза на бойното поле с мисълта, щом нечие враже острие го одраска или някой случаен камък го цапне по главата, да се уплаши и да се изтегли бързо — бързо далеч от сражението! Това е тялото на боец, който е свикнал да подминава драскотините и да не обръща толкова внимание на себе си, колкото на убитите врагове! — За последен път адвокатът размаха ръка в недвусмислен жест по отношение на въображаемите римски врагове. — Мисля, че това е достатъчно. Сега да чуем вашата присъда.

И присъдата на заседателите беше: „АБСОЛВО“.

— Позьори! — недоволстваше Рутилий Руф. — Как може съдебен заседател с малко ум в главата да се хване на такава евтина уловка? Туниката се къса като хартия, а отдолу Маний Аквилий стои по бельо. Къде се е чуло и видяло мъж да носи бельо под тогата си! И какво излиза?

— Че Аквилий и Антоний са се наговорили, преди да излязат на трибуната — усмихваше се доволно Марий.

— Че Аквилий няма какво да покаже, за да го оставят и без долна дреха — допълни Сула.

Тримата се засмяха на забележката му, сетне Рутилий Руф се обърна към Марий:

— Луций Корнелий казва, че ще замине с Тит Дидий за Близка Испания. Ти как мислиш?

— Мисля, че това е най-доброто, което може да направи за момента — отговори му невъзмутимо той. — Квинт Серторий ще се кандидатира за военен трибун и предполагам, че и той ще замине за Испания.

— Не изглеждаш никак учуден — изненада се Сула.

— Защото не съм. Още утре Рим ще научи новините от Испания. Вече е свикано заседание на Сената в храма на Белона. Ще дадем на Тит Дидий пълномощия да воюва с келтиберите — обясни Марий. — Той е свестен човек. Опитен войник, при това с известен опит на пълководец. Особено когато си има работа с гали или с разни подобни. Да, Луций Корнелий, ще бъде много по-добре за бъдещата ти кандидатура, ако заминеш като легат в Испания, отколкото да се мотаеш като приватус из пущинаците на Мала Азия.

На следващата седмица високопоставеният приватус, семейството и багажът му заминаха към Патра. Поклонникът се чувстваше доста объркан, защото за пръв път му се случваше да пътува заедно с жена си и детето, а това неизменно трябваше да доведе до промени в собственото му поведение. Като войник Марий беше свикнал да раздава заповеди наляво и надясно и бързо се движеше напред, тъй като всички просто бяха длъжни да му се подчиняват. Но жените не бяха подчинени и Гай Марий установи, че в мисленето на едните и другите се забелязват съществени различия. Юлия беше сметнала за крайно необходимо да вземе половината прислуга за пътешествието, включително отделен готвач за сина им, личния педагог на малкия Марий и робинята, която единствена можеше да й направи желаната фризура. Нито една от играчките на малкия Марий не беше забравена, всички бяха грижливо събрани в торби и сандъци и заедно с учебниците и личната библиотека на учителя пътуваха за Изтока. Да не говорим за всевъзможните дрехи, с които грижовната Юлия беше готова да отговори на всякакви атмосферни предизвикателства, и купищата дреболийки, които едва ли можеха да се намерят другаде, освен в Рим.

— Какво излезе? — изливаше гнева си Марий три дни по-късно, когато бяха стигнали едва градчето Анагния по Латинския път. — Че тримата носим със себе си повече багаж, отколкото партианският цар при пренасянето си от зимната си резиденция на Тигър в лятната си в Екбатана.

Търпението му се изчерпа напълно в идните три седмици и когато най-сетне пътниците пристигнаха във Венузия, една от спирките по Апиевия път, и в убийствената жега се разбра, че никъде не се намира странноприемница, в която да се поберат толкова много багаж и прислуга, Марий реши да мине към по-енергични действия.

— Отсега нататък всичко ще решавам аз! — пухтеше от недоволство той, след като успя да настани част от багажа и най-безделничещите роби в съседното заведение, а сам се възползва от случая да поговори с жена си насаме, доколкото можеше да се чувства насаме сред тълпите от гости на странноприемницата. — Или ти ще отпратиш цялото това домочадие обратно вкъщи, Юлия, или двамата с малкия Марий отивате да си прекарвате лятото в Кума. В крайна сметка, още поне няколко месеца ще се движим из достатъчно цивилизовани страни, за да са ни нужни всички тези вещи! И като се замисля колко прислуга сме повели със себе си! Готвач за малкия Марий! Дивотии!

Юлия също се беше разгорещила, защото вече се беше отегчила от изтощителното пътуване и малко й оставаше да се разплаче; прекрасното пътешествие, за което бе мечтала цял живот, се оказваше безкраен кошмар, от който не можеше да се събуди. В първия миг, след като чу ултиматума на мъжа си, тя беше дори готова да се хване за думите му и да обърне кервана по посока на Кума; после обаче си помисли за дългите години, в които двамата с Марий щяха да бъдат разделени и в които той самият нямаше да вижда сина си. Не беше никак изключено и някъде сред непознатата пустош да го споходи втори удар, още по-фатален от първия.

— Гай Марий, знаещ, че досега не ми се е случвало да пътувам по-далеч от вилите ни в Кума и Арпинум. А всеки път, когато с малкия Марий се запътим към едната или другата, положението е точно такова, каквото го виждаш сега. Добре те разбирам и ми се иска да знам как най-добре да облекча положението ти — облегна глава върху ръката си Юлия и избърса издайническата сълза, плъзнала се по страната й. — Работата е там, че изобщо не мога да реша сама.

За пръв път в живота си Марий чуваше жена си да признава пред него, че не може да се справи с дадена ситуация! И понеже разбираше колко й струва това признание, за миг забрави яда си и като я прегърна, я успокои.

— Ти не се грижи. Ще се оправя сам. Но има нещо, на което много държа.

— Каквото и да е, Гай Марий, обещавам, че ще го изпълня!

— Ако по време на пътуването се сетиш за някоя вещ, която се окаже, че съм хвърлил или съм върнал обратно у дома, нито дума! Нито дума. Разбираш ли ме?

Юлия въздъхна облекчено и като се притисна до мъжа си, блажено затвори очи.

— Разбирам те.

Нататък пътуването продължи по-леко и за голямо учудване на Юлия — далеч по-приятно. Сред римските нобили беше прието, щом някой тръгне по пътищата на Италия, да се чувства добре дошъл във вилата на всеки свой приятел и познат, дори и у непознати, стига общите им близки да са били така любезни да напишат някое препоръчително писъмце. Подобно натрапено гостоприемство всеки приемаше като нещо напълно естествено, защото никой домакин не можеше да е сигурен, че е един ден няма да му се наложи да гостува под чужда стряха. Едва след Беневентум такива аристократични вили ставаха рядкост и пътниците все по-често се осланяха на странноприемници, всички твърде скромни, за да поберат огромния багаж, с който Юлия беше смятала да обикалят света в началото.

Жегата ги преследваше неотлъчно, защото южните части на полуострова винаги са се славели със сухия си климат, с малкото си зеленина и напечените си, прашни пътища. Затова пък в пущинака се напредваше по-бързо, а и човек започваше да изпитва по-голяма радост, когато изненадващо се сблъскаше с вода — дали под формата на непресъхнал речен вир, или пък на поредното малко градче от едноетажни глинени къщурки с равни покриви и достатъчно богати жители, за да предоставят на богатите поклонници лукса на една гореща баня.

По-нататък следваха земите, отдавна заети от гръцките колонизатори, които със своите плодородни нивя и с охолството на заселниците си стопляха сърцето на привикналия към удобствата на големия град римлянин. Особено гостоприемен беше град Тарент. Той все още беше запазил гръцкия си облик и нищо че беше изгубил някогашното си значение, пазеше своя престиж, особено след като беше крайната точка на Апиевия път. В тези времена търговията се водеше предимно през Брундизиум, защото оттам човек най-лесно можеше да се прехвърли от Италия в Македония. Но потънал в белота, контрастираща със синьото на небе и морето, със зеленото на горите и поляните, със сивкавото и червеникавото на планинските зъбери, Тарент си оставаше едно приятно кътче, което се радваше да посрещне великия Гай Марий. Пътниците бяха настанени в дома на местния етнарх, който обаче се смяташе за римски гражданин и твърдеше, че му е по-приятно да го споменават като дуумвир, отколкото с гръцката дума етнарх.

Както навсякъде другаде, така и тук Марий се събираше с местните големци да обсъждат римските дела, а след тях и общоиталийските, защото не бяха тайна обтегнатите отношения между Рим и италийските му съюзници. Тарент беше колония със статут на латински град и двамата му висши магистрати — тъй наречените дуумвири — бяха получили правото да се наричат пълноправни римски граждани, каквито щяха да бъдат и потомците им. Но градът си беше гръцки, при това не по-малко древен от самия Рим. Колонията беше основана от спартанци и до ден-днешен в бита и облеклото на жителите се усещаше силата на спартанските традиции.

Марий откри, че тридентци изпитват неприязън към сравнително новопоявилия се град Брундизиум, което настроение сред по-долните обществени прослойки се беше превърнало в открита симпатия към съседните италийски градове, останали със статута на обикновени съюзници.

— Твърде много италийски войници умряха в римските легиони само защото ги командваха некадърни военни — говореше разгорещено етнархът на Марий. — Сега нивите им стоят неизорани, а жените им — празни и самотни. В Лукания, в Самниум, в Апулия настъпва истинска мизерия! Италийските съюзници са принудени сами да екипират и снабдяват спомагателните легиони на римската армия, които се бият не за родните си места, а в интерес единствено на Рим! И с каква цел, Гай Марий? За да може Рим да запази пътя между Италийска Галия и Испания. Но какво го е грижа един апулиец или луканиец за този път? Кога ще му се наложи и на него да го използва? Рим иска да поддържа пътищата си, за да може африканското и сицилийското жито да храни изгладнелите римски гърла. Но нима някой самнит се е нахранил с римско жито? Вече десетилетия никой римлянин, живеещ извън пределите на града, не е плащал преки данъци на държавата си. Но ние, жителите на Апулия и Калабрия, на Лукания и Бруциум, продължаваме да носим теглото на нашите си данъци към Рим! Предполагам, че Рим заслужава нашите благодарности, задето построи Апиевия път — по-скоро би трябвало да му благодарят от Брундизиум, но както и да е. Но често ли се случва Рим да назначи човек, който да се грижи за доброто състояние на Вия Апия? Има един участък — сигурно сте минали през него, — където наводнение отнесе цялата каменна настилка преди двадесет години! Някой направи ли си труда да я възстанови? Не! А ще си направи ли? Също не! И все пак Рим продължава да ни изстисква като краве виме, продължава да изисква кръвта на младежите ни, които да гинат по далечни страни, а земите им да се прибавят към огромните имения на римските земевладелци, които са решени да ни прогонят завинаги от родните ни места. Римлянинът води със себе си десетки, стотици роби, които да наглеждат стадата му, държи ги по цял ден в окови да не избягат, заключва ги в тесни и задушни колиби, а когато някой умре от непосилния труд и недохранването, господарят му просто отива на пазара и му купува евтин заместник. За нас, местните, няма работа в имението му, няма и пари. Нито купува нещо от нас, нито наема работници. Вместо да забогатеем и ние покрай него, обедняваме още повече. Дошло е време, Гай Марий, Рим да се покаже по-щедър към нас, а ако се стиска, да ни освободи от задълженията ни към него, за да се оправяме сами!

Цялата тази дълга и емоционална реч Марий изслуша с привидно спокойствие и безразличие. Това беше поредното отношение по въпрос, който беше обсъждан по време на цялото пътуване на юг по Апиевия път.

— Ще направя каквото мога, Марк Порций Клеоним — отговаряше той. — В действителност вече няколко години се опитвам да направя нещо по въпроса. Това, че почти нищо не съм постигнал, се дължи на факта, че повечето римски сенатори, хората, от които зависи съдбата на държавата, нито са пътували, колкото мен, нито са имали случай да разговарят с местни хора, а дори и да са пътували, дори и да са говорили, изглежда, самият Аполон ги е наказал да остават слепи за видяното и глухи за чутото. Предполагам, все си чул колко пъти съм се опитвал да убедя съгражданите си в непоправимите загуби, които търпят нашите съюзници при всяко поражение на римските легиони. И мисля, че ако не друго, то поне за в бъдеще римската армия няма повече да се командва от слаби и посредствени пълководци. Досега никой не бе успял да научи Сената на този урок, но аз успях. Откакто новият човек Гай Марий успя да натрие носовете на всички нафукани римски аристократчета и да им покаже какво значи истински пълководец, забелязвам повече склонност към компромиси с „парвенютата“, стига те да са доказали офицерските си качества.

— Това добре, Гай Марий — любезно го прекъсна Клиомен, — но и ти не можеш да възкресиш умрелите, нито да върнеш стопаните на запустелите ни ниви по домовете им.

— Знам.

Когато корабът най-сетне опъна своето голямо квадратно платно и отплава от тарентското пристанище, Марий дълго стоя облегнат на рейлинга, загледан в изгубващото се в далечината градче. И отново, и отново разсъждаваше за нерадостната участ на цяла Италия. Дали съдбата на съюзниците не го вълнуваше толкова, защото сам беше смятан от римляните за италиец? Или защото, колкото и грешки да беше допускал като римски управник, единствен виждаше трезво нещата около себе си? А може би го дразнеше безпомощността на властниците, нежеланието им да направят каквото и да е в полза на всеобщото добруване… В едно обаче беше убеден: щеше да настъпи ден, когато римските съюзници да поискат дължимото им. Щяха да поискат пълно римско гражданство за всички жители на Италия, може би дори в Италийска Галия.

Някой прихна да се смее зад гърба му и го отвлече от нерадостните му мисли. Марий се надигна от дървеното перило, на което се беше облегнал, и се обърна да види сина си. Личеше си, че момчето е родено за моряк, защото при силните пориви на вятъра и люшкането на кораба мнозина други вече биха си изповръщали червата, а то се забавляваше, сякаш нищо не го притеснява. Юлия също изглеждаше добре и излъчваше пълно спокойствие.

— В семейството всички сме понасяли леко морските пътувания — похвали се тя на съпруга си. — Единствено брат ми Секст не може да пътува по вода, но пък сигурно за това са виновни болните му гърди.

Бяха се качили на кораб, извършващ редовни пътувания от Тарент до Патра на гръцкия бряг, и собственикът му правеше пари колкото от пътници, толкова и от товари, затова Марий и семейството му можеха да се настанят удобно, заедно с целия си багаж. Все пак, когато тримата слязоха на гръцкия бряг, Юлия не криеше облекчението си, че най-сетне са пристигнали. Марий смяташе да продължат и нататък по вода до Коринт, но жена му твърдо отказа и най-накрая пътешествениците се насочиха като истински поклонници към светилището в Олимпия.

— Не намираш ли за странно — бърбореше Юлия, яхнала магаре, — че най-голямото светилище на Зевс се намира в най-затънтения край на Пелопонес. Не знам защо, но винаги съм живяла с убеждението, че Олимпия се намира в подножието на планината Олимп.

— Гръцка му работа — отвърна й Марий, който подготвяше почвата поклонниците да се прехвърлят колкото се може по-скоро в Римска Азия. Обаче не можеше да отрече гостоприемството на Гърция и макар да се проклинаше, че толкова лекомислено е решил да вземе жена си със себе си, се опитваше да й угоди.

В Коринт обаче настроението му донякъде се възвърна. Когато петдесет години по-рано Мумий беше оплячкосал, а след това сринал из основи града, коринтските богатства бяха изчезнали безвъзвратно из римските съкровищници. Градът така и не бе успял да се възстанови от преживяната катастрофа. Сгушен в подножието на могъщата скала, наречена Акрокоринт, той представляваше куп от полуразрушени и запуснати къщи, сред които се ширеше единствено вятърът.

— Това е едно от местата, където навремето смятах да настаня ветераните си — обясняваше Марий, докато семейството обикаляше запустелите улици на Коринт. — Погледнете само! Плаче за нови жители! Наоколо е все плодородна земя, има едно пристанище, отворено към Егейско, и друго към Йонийско море. За броени месеци тук може да се издигне благоденстващ емпориум. А какво получих в замяна на закона си? Неговото отхвърляне!

— Това е, защото законът ти бе прокаран от Сатурнин — обади се малкият Марий.

— Точно така. И защото онези овчи глави в Сената така и не пожелаха да проумеят огромните предимства, които можеха да се извлекат от оземляването на пролетариите — войници. Никога не бива да забравяш, момчето ми, че пролетариите са хора, които не притежават нито пари, нито имоти! Аз обаче ги допуснах в армията и така влях в жилите на римските легиони свежа кръв, при това за сметка на една обществена класа, която преди не е допринасяла абсолютно никаква полза за обществото. И войниците — пролетарии доказаха истинската си стойност — в Нумидия, при Аква Секстия, при Верцела. Биха се не по-зле, дори по-добре от братята си по оръжие, нищо че не защитаваха като тях дом и богатства. Подобни люде не могат просто да бъдат уволнени и пратени обратно в римската кал! Те трябва да получат земя, на която да построят домовете си. Знаех, че хората от първата и втората класа никога няма да се съгласят ветераните да получат римска земя, поне на италийска територия, затова въведох закони, според които бездомниците щяха да се заселят по земи, нуждаещи се от жители. Така те биха донесли римската култура и цивилизация в отдалечените кътчета на империята ни, биха превърнали подчинените ни народи в приятели. За нещастие водещите фигури както сред сенаторите, така и сред конниците продължават да смятат Рим за нещо изключително и настръхват при мисълта, че нашите обичаи и начин на живот могат да бъдат възприети и от други.

— Един от тях е Квинт Цецилий Метел Нумидик — каза малкият Марий и по тона му си пролича, че е наследил от баща си дълбоката неприязън към този човек. В Мариевия дом името на Метел Нумидик винаги бе изричано с омраза и презрение и почти всеки път се добавяше и прякорът му „Прасчо“. Малкият Марий обаче се беше научил, че не бива да използва тази дума в присъствието на майка си, която би се ужасила при самата мисъл, че синът й е усвоил неприлични в нейните очи думи. В крайна сметка на жаргон същата дума се използваше и за половите органи на момиченцата.

— И кой друг? — полюбопитства Марий.

— Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус, Квинт Лутаций Катул Цезар, Публий Корнелий Сципион Назика…

— Много добре, достатъчно. Те построиха клиентите си в прави редици и ги организираха по кохорти и легиони, с които не мога да се сражавам дори аз. Миналата година успяха да гласуват обезсилването на почти всички Сатурнинови закони.

— Закона за зърното и аграрните му реформи — уточни малкият Марий, който, откакто бяха напуснали Рим, се разбираше много добре с баща си и обичаше да получава похвали.

— Освен първия му аграрен закон, онзи, с който настаних войниците си на африканските острови.

— А това ми напомня, съпруже, за един въпрос, който отдавна искам да обсъдим — прекъсна мъжете Юлия.

Марий хвърли многозначителен поглед към малкия Марий, но явно Юлия не смяташе присъствието на сина си за неуместно.

— Докога смяташ да държиш Гай Юлий Цезар на този проклет остров? Няма ли най-после да се върне у дома? Ще е за доброто на Аврелия и децата, ако могат да разчитат на него.

— На мен той ми е нужен на Керкина — отговори й лаконично Марий. — Може и да не става за началник, но откакто беше приет аграрният ми проект, Гай Юлий е човекът, който е сторил най-много за неговото влизане в действие. Колкото по-дълго остане той на Керкина, толкова повече работа ще бъде свършена, толкова по-малко оплаквания ще има и като резултат толкова по-успешно ще бъде начинанието ми.

— Но вече мина много време! — държеше на своето Юлия. — Три години!

— И по всичко изглежда, че остават поне още три години — нямаше никакво намерение да отстъпва съпругът й. — Знаеш колко бавно работи една поземлена комисия. Има толкова много неща за свършване — да се огледа теренът, да се разпредели, да се срещне комисията с всички заинтересовани, да изслуша жалбите и исканията им, да се заеме с местното население. Гай Юлий върши работата си със старание и упоритост. Не, Юлия! Нито дума повече! Той ще си остане там, където е в момента, и няма да мърда, докато всичко не свърши.

— Тогава не ми остава друго, освен да съжалявам жената и децата му.

Но съжаленията на Юлия си оставаха за самата нея; Аврелия се чувстваше прекрасно в настоящото си положение, при това едва ли тъгуваше толкова силно за съпруга си. И това не се дължеше на охладнели чувства или на съпружеска изневяра; състоеше се в простия факт, че докато Цезар отсъстваше, тя можеше спокойно да се занимава с делата си, без да се търпи нечие неодобрение или критика и — не смееше да си го мисли — без да се страхува, че някой ден всичко това ще й бъде забранено.

Когато двамата се бяха оженили и нанесли в по-големия от двата апартамента на приземния етаж на инсулата, представляваща Аврелиината зестра, младоженката скоро установи, че съпругът й очаква от нея да води същия начин на живот, както и ако се бяха сдобили със самостоятелна къща на Палатина. От Аврелия се искаше да бъде стилна, елегантна и да води безсъдържателен живот. Да стане превъплъщение на един житейски модел, който неведнъж и дваж беше отричала пред Луций Корнелий Сула. Живот, изпълнен със скука и лишен от всякакви други предизвикателства, освен нежелателни любовни афери. Сякаш светът щеше да се срине за Аврелия, когато стана ясно, че Цезар не одобрява дори тя да разговаря на стълбището с наемателите си от горните етажи, предпочиташе вместо нея агентите да събират дължимите наеми и очакваше от преданата си съпруга да не показва носа си вън от къщи.

Но Гай Юлий Цезар си оставаше доблестен аристократ, издънка на стар патрициански род, и имаше своите собствени задължения. Обвързан с Гай Марий по две причини — сватовската им връзка и липсата на пари, — Цезар бе започнал своята обществена кариера именно на служба при Гай Марий: първо като назначен, сетне и като изборен военен трибун в армията му, а най-накрая, след като беше избран за квестор и влезе в Сената, Гай Марий го назначи да прокарва поземлената реформа, отнасяща се до настаняването на Мариевите ветерани — пролетарии от Югуртинската война на остров Керкина в Малкия Сиртов залив при Африка. Всички тези задължения неизменно бяха държали Цезар далеч от дома му, при това беше напуснал Рим много скоро след сватбата си с Аврелия. Двамата с нея се бяха събрали по любов и боговете ги дариха с две дъщери и син, всички далеч от баща си, който нямаше възможност дори да им се радва как растат. През цялото това време му се бе удавало само на няколко пъти да се върне при жена си и да създадат поредното си дете — после се изгубваше за месеци, дори за години.

По времето, когато великият Гай Марий се женеше за Цезаровата сестра Юлия, родът на Юлий Цезарите беше достигнал кажи-речи до просешка тояга. Другият клон на фамилията бе успял да се измъкне от затрудненото положение, давайки за осиновяване най-големия си син, който се появи на политическата сцена като Квинт Лутаций Катул Цезар. Но свекърът на Аврелия (дядо Цезар, както вече го споменаваха, защото бяха изминали дълги години от смъртта му) си беше останал с двама синове и две дъщери, а наследството му щеше да стигне само за най-големия от тях. Докато един ден не му мина дръзката идея да покани у дома си изключително богатия, но упорито пренебрегван заради скромното си потекло Гай Марий, който трябваше да избира измежду двете дъщери на Цезар. Именно парите на Гай Марий осигуриха зестрата на девойките и дадоха на по-малкия син Гай Юлий Цезар, мъжа на Аврелия, възможност да закупи шестстотин югера земя, близо до Бовила, напълно достатъчно, за да покрие сенаторския ценз. И оттогава насетне все парите на Гай Марий успяваха да премахнат всяко по-сериозно препятствие, изпречило се на пътя на фамилията на Юлий Цезарите, по-точно на нейния по-младши клон.

Самият Цезар беше достатъчно любезен и свободомислещ човек, за да се отблагодари както подобава на своя благодетел — за разлика от по-големия си брат Секст, който отрано започна да се отдръпва от семейството си и да плува в по-патрициански среди. Цезар добре знаеше, че ако не бе Марий, той никога не би могъл да влезе в Сената, а и трудно би се оправил с децата, които щяха да му се родят. Спокойно можеше да се каже, че ако не бяха парите на Гай Марий, на младия Цезар никой никога нямаше да позволи да се ожени за красивата Аврелия, дъщеря на знатен и богат римлянин, желана от много свои съграждани.

Не щеше и съмнение, че ако някой си бе направил труда да попритисне Марий, Цезар и жена му щяха да се сдобият със самостоятелна къща на Палатина или в Карина. В интерес на истината, бащата на Аврелия — Марк Аврелий Кота — предложи да прибави към зестрата на дъщеря си достатъчно от своето състояние за покупката на подобно жилище. Но младоженците предпочетоха да послушат съвета на дядо Цезар и да се лишат от лукса на самостоятелната римска къща. Вместо това Аврелиината зестра бе вложена в закупуването на цяла инсула — многоетажна жилищна сграда, където младото семейство щеше да живее до момента, в който кариерата на Цезар би му позволила да купи домус в някой по-приятен римски квартал. А всеки друг квартал в града би бил по-приятен, защото инсулата на Аврелия се намираше в самото сърце на Субура — най-бедната и следователно най-гъсто населената част на Вечния град, вклинена между хълмовете Есквилин и Виминал. Град в града, Субура представляваше нестихваща стихия от хора, представители на всякакви раси и народности, сред които се забелязваха и немалко римляни, представители на четвъртата и петата имуществени класи, както и на шестата — тази на нищо непритежаващите.

И все пак тъкмо със своята субурска инсула Аврелия бе открила своето призвание. В момента, в който Цезар замина далеч от Рим, а тя роди първата си дъщеря, младата хазяйка се впусна с цялото си сърце и душа в изпълнението на своите задължения. Агентите бяха отпратени, всички документи — прибрани в кабинета й и не след дълго всички наематели се превърнаха в приятели и клиенти на своята красива наемодателка. Аврелия знаеше как да се справи с всякаква ситуация — от улично хулиганство до убийство — без да губи самообладание и без да се плаши от никого. Дори успя да вразуми членовете на колегията на кръстопътя, чиято кръчма по принуда трябваше да търпи в единия ъгъл на инсулата си, и да ги превърне в свои най-добри помощници. Колегията, съставена все от местни люде и ползваща се с официалното благоволение на градския претор, трябваше да поддържа в чист и спретнат вид кръстовището, на което излизаше триъгълната инсула на Аврелия — чешмите, улиците, участъците за пешеходци и малкия олтар, посветен на ларите на кръстопътя. Пазител на колегията и безспорен водач на нейните членове беше някой си Луций Декумий, чист римлянин, вписан в четвъртата класа. Когато Аврелия се зае да провери състоянието на инсулата си, едно от първите неща, които научи, бе, че същият Луций Декумий и верните му сподвижници се занимават с охраната на целия квартал, сиреч тероризират всички търговци на километър околовръст. С тази напаст амбициозната млада жена лесно се справи; а впоследствие двамата с Луций Декумий дори завързаха приятелство.

Понеже нямаше кърма, Аврелия беше принудена да предава децата си от ръка на ръка на всички кърмачки в къщата, отваряйки широко вратите на своя тесен аристократичен живот към един друг свят, в който повечето й близки и роднини не биха и помислили да стъпят. Вследствие на това много преди формално да тръгнат на училище, трите й деца говореха гръцки, ивритски, сирийски и дори келтски диалекти заедно, разбира се, с три рязко разграничаващи се нива на латинския: този на своите родители, този на по-долните обществени класи и най-накрая — характерния субурски жаргон. Малките виждаха с очите си как живеят хората от канавките на Рим, тъпчеха се с всевъзможни ястия, които чужденците по горните етажи наричаха „деликатеси“, и бяха на ти с всеки от грозните типове в крайпътната кръчма на Луций Декумий.

Аврелия обаче беше убедена, че това не крие никакви опасности за децата. Което не означаваше, че е решена да скъса с традициите, още по-малко да мисли като обществена реформаторка: тя много държеше на своя произход, но съчетаваше самочувствието си на аристократка с искрена любов към работата си и с все по-нарастващ интерес към човешката участ. Докато като малка неин кумир беше единствено Корнелия, майката на Гракхите, която със своя героизъм и трагична съдба се смяташе за най-великата римлянка за всички времена, то сега Аврелия обръщаше внимание на по-земни, но затова пък по-ценни неща — най-вече на собствения си трезв разум. Затова не виждаше нищо лошо в това, трите й аристократични отрочета да говорят по няколко различни езика, а и смяташе, че е полезно Юлиите от малки свикнат с факта, че между тях и хората, с които общуват всеки ден, има една голяма и твърде съществена разлика — потеклото.

Единственото, от което Аврелия се страхуваше, бе да не се завърне Гай Юлий Цезар, нейният мъж и баща на децата й, които почти не беше виждал. Ако бе имал повече време да опознае близките си, Гай Юлий Цезар навярно би съумял да се вмести и в ролята си на съпруг, и в ролята си на родител, но съдбата му бе отредила да остане завинаги чужд на своето семейство. Като всяка истинска римска аристократка Аврелия малко се занимаваше с мисълта за жените, с които съпругът й несъмнено се свързваше от време на време, за да задоволи най-основните си потребности. И по това съществено се различаваше от съседките си. През дългите години, прекарани в многолюдната инсула, често бе имала случай да слуша как жените от по-долните съсловия са способни да изкрещят гърлата си, дори да убият любимите си в пристъп на ревност. Подобно поведение за нея си оставаше загадка. И все пак беше факт. Самата тя благодареше на боговете, че е била отгледана в различна среда и че се е научила по-добре да контролира чувствата си. Не й минаваше през ума, че и сред жените от нейната класа се намираха такива, които дълбоко страдат от ревност или от женска незадоволеност.

Така или иначе, когато Цезар най-после окончателно се завърнеше у дома, се очакваха големи неприятности. Аврелия живееше с пълното съзнание за това. Но отлагаше грижите за времето, когато щяха наистина да настанат, а междувременно се радваше на живота си и никак не се тревожеше за възпитанието на своите три малки патрицианчета, нито на какъв език са избрали да си говорят днес. В крайна сметка не беше ли същото и на Палатина, и в Карина, където децата биваха поверявани на бавачки, дошли от всички точки на света? Само че в богатите домове резултатите от родителското пренебрежение се криеха в сянката на тежките и скъпи мебели; дори децата ставаха съучастници в домашната игра, като умело криеха привързаността си към девойките, грижещи се за тях, от майките, които почти не познаваха.

Малкият Гай Юлий обаче си оставаше специален случай, при това доста тежък; дори справящата се с всичко Аврелия, когато се замислеше по-обстойно над бъдещето на своя преждевременно развиващ се син, оставаше с чувството, че постоянно я дебне някаква опасност. Стигнала бе дотам, че на вечерята у Юлия се оплака пред домакинята и пред Елия как синът й още малко и щял да я подлуди съвсем. Аврелия мразеше да показва слабостите си, но в случая спечели, защото Елия й предложи да намерят на малкия Цезар подходящ педагог.

Аврелия естествено беше чувала и за други изключително умни деца, но отдавна си беше дала сметка, че те обикновено произхождат от по-скромните слоеве на обществото и нямат за бащи сенатори. Случвало се бе при чичо й и неин доведен баща да идват родители с молбата той да поеме грижата за тяхното надарено дете, като му осигури по-добър старт в живота, отколкото биха могли да си позволят те. В замяна на това до края на живота си и родителите, и детето се задължаваха да бъдат негови верни клиенти. Кота с удоволствие отговаряше на молбите им, доволен от мисълта, че когато детето порасне, синовете му ще могат да разчитат на услугите на човек, много по-способен от тях самите. Все пак той си оставаше един практичен и разумен римлянин, който знаеше да оценява хората около себе си. Един ден Аврелия го беше чула да говори на майка й Рутилия:

— За нещастие повечето от тези деца не доживяват мига, в който да се докажат пред обществото. Или умовете им прегарят твърде бързо и младежите израстват мрачни, студени и затворени, или пък придобиват твърде голямо самочувствие и един ден им се налага да паднат от прекалено високо, за да оцелеят. Но някои се оказват от голяма полза. И когато се научиш как да ги използваш, се оказват незаменими съкровища.

Какво точно биха си помислили Кота и Рутилия за извънредно надареното си внуче Гай Юлий Цезар, Аврелия не знаеше, тъй като сама се беше постарала според възможностите си да прикрие качествата му, най-вече като изобщо не го показваше на баба му и дядо му. Всъщност това се отнасяше до всички, които Аврелия познаваше. Младият Цезар беше за майка си едновременно извор на вдъхновение, на най-смели мечти по отношение на бъдещето, но и причина за безконечни тревоги. Ако тя знаеше слабостите и недостатъците на сина си, може би щеше да се оправя по-лесно с него. Но кой — дори ако му е родната майка — можеше да познава слабостите и недостатъците на едно двегодишно дете, което още не бе имало случай да ги прояви? Преди да задоволи любопитството на малкия Цезар по отношение на света около него, Аврелия би искала да узнае какво представлява той самият. Така единствено щеше да се чувства по-спокойна. Някъде дълбоко в съзнанието й се насаждаше страхът, че синът й няма да се окаже достатъчно силен и решителен да обуздае силите, които боговете му бяха дали може би случайно.

Цезар беше чувствително дете, в това Аврелия се беше убедила. Лесно би могла да сломи волята му. Но той винаги намираше кога да отвърне на удара, сякаш обзет от неестествена и неразбираема воля за живот, която самата Аврелия никога не беше познавала като малка. Ентусиазмът му нямаше граници, умът му работеше толкова бързо, че постоянно търсеше нови предизвикателства, с които да се справя. Малкият Цезар поглъщаше знанията със същата лекота, с която големите риби от приказките са способни да погълнат цялото съдържание на морето. Това, което най-много плашеше обаче майка му, беше прекомерната му доверчивост, желанието му да бъде непременно приятел с всички, нежеланието му да слуша майка си, когато му напомня, че трябва да помисли, преди да сметне, че целият свят е създаден само за да му угажда на него. Цезар не искаше и да знае, че съществуват хора, които биха му желали злото.

И все пак не беше ли смешно от страна на Аврелия да се тревожи какво се крие в душата на едно двегодишно детенце! Това, че умствените му способности бяха големи, не означаваше, че малкият притежава собствен опит. Цезар си оставаше просто една гъба, която попива всичко, до което се докосне — ако е течно, веднага, ако е твърдо, след известни усилия да го втечни и него според вече усвоените представи. Вярно, че проявяваше и слабости, но майка му не можеше да знае със сигурност дали са постоянни, или са просто временни фази от безкрайния му самообразователен процес. Така например Цезар имаше способността да омайва всички около себе си, при това добре използваше това си качество — особено по отношения на леля си Юлия, която се хващаше на всичките му хитринки.

Аврелия не искаше да отгледа момче, което да разчита на своя чар. Тя самата никога не бе могла да се нарече чаровница и презираше всички, които залагаха на подобни прийоми. Любимците на родителите винаги получаваха твърде лесно каквото искат и никога не можеха да оценят истинската му стойност. Един водач не можеше да си позволи да проявява чар — чарът си оставаше оръжие на празнодумците. Малкият Цезар трябваше да се отучи от тези си склонности, защото в онези сфери на живота, които римляните ценяха най-много, успяваха само хора, наблягащи на сериозното у себе си. Друго отрицателно качество на момчето бе неговата физическа красота. Но пък, след като и двамата родители са красиви, как могат да се надяват на грозно дете?

И така, в плен на своите тревоги, които само времето щеше да покаже дали са основателни или не, Аврелия се беше научила да бъде строга със сина си, да вижда много по-малко оправдание за белите му, отколкото за тези на по-големите му сестри, да сипе сол върху раните му, вместо да ги лекува, и да търси всякакъв повод да го критикува. Като всеки родител и тя си беше поставила за своя най-важна цел да направи от сина си голям човек и след като всички сестри и братовчеди само гледаха как да го глезят, Аврелия съзнаваше, че някой трябва да играе ролята на лошата мащеха. Дори да се наложеше това да бъде родната му майка, толкова по-зле. Корнелия, майката на Гракхите, никога не би се колебала.

Да се открие подходящ педагог, който да поеме грижата за едно момче, свикнало да живее само сред жени, беше трудна задача. И тъкмо затова Аврелия се зае с удоволствие за нейното разрешение. Елия, жената на Сула, я беше посъветвала в никакъв случай да не купува роб — педагог, което само усложни проблема. Понеже не харесваше Клавдия, жената на Секст Цезар, Аврелия дори не благоволи да се допита до нея. Ако синът на Юлия бе имал свой педагог, тя отдавна щеше да се е посъветвала със зълва си, но малкият Марий, понеже беше единствено дете на родителите си, ходеше на училище, за да не му е скучно без компанията на връстниците му. Всъщност и Аврелия смяташе, че ще е най-добре за сина й да ходи на училище като другите деца, но ставаше ясно, че това е само в сферата на пожеланията. Да попадне в училищна среда би означавало за малкия Цезар или да се превърне във всеобщия идол, или напротив — да си спечели непреодолимата омраза на съучениците си; нито едното, нито другото щеше да му се отрази добре.

Затова Аврелия отиде за съвет при майка си Рутилия, дори не толкова при нея, колкото при брат й Публий Рутилий Руф. Често пъти вуйчо Публий й беше помагал, дори и по въпроса за кого да се омъжи; защото именно той — когато списъкът на кандидатите за женитба започна да става застрашително дълъг и да се изпълва с все повече и повече имена на знаменитости — убеди родителите на Аврелия да оставят на нея да избере човека, когото харесва. По този начин — беше обяснил Рутилий — ако съпругът й се окаже неподходящ, за това ще си бъде виновна само тя и навярно злополучните кандидати не биха си отмъщавали за нараненото самочувствие на братята й.

Аврелия събра трите си деца и ги качи на еврейския етаж, който им беше любимото скривалище насред шумното гнездо, където ги бяха оставили да растат, и заедно с галската си прислужница Кардикса се качи на носилката и се понесе към дома на доведения си баща. Естествено, когато дойдеше време да си тръгва от къщата на Котаните в Палатина, пред вратата щяха да я чакат Луций Декумий и неколцина от събратята му; навярно вече щеше да се е стъмнило и из Субура щяха да са се раздвижили не една и две подозрителни сенки.

Оказа се, че Аврелия наистина е успяла да скрие изключителните качества на малкия Цезар от роднините си, защото се оказа трудна работа да убеди Кота, Рутилий и Публий Рутилий в спешната необходимост детето й, което още не бе навършило две години, да си намери педагог. Най-накрая обаче, след като надълго и нашироко обясни всичко на слисаните баба и дядо, близките сякаш започнаха да й вярват.

— Не се сещам за никого — почесваше оределите си коси Кота. — Братята ти Гай и Марк вече сме ги дали на услугите на ритор, а малкият Луций ходи на училище. Бих казал, че ще е най-добре да отидем при някой от добрите търговци на роби — педагози — Мамилий Малх или Дуроний Постум. Но след като ти толкова държиш да е свободен човек, не виждам какво мога да те посъветвам.

— Вуйчо Публий, вече доста време си седиш в ъгъла и не си отваряш устата изобщо — обърна се Аврелия към Рутилий Руф.

— Така си е! — отвърна въодушевен любимият й човек в семейството.

— Означава ли това, че имаш решение на проблема?

— Може би. Но първо държа да видя сам малкия Цезар, и то на място, където да мога да си извадя правилни заключения. Ти все гледаш да го скриеш, племеннице, винаги съм се чудел защо.

— Малкият е едно голямо сладурче — разчувства се при мисълта за внука си Рутилия.

— Той си е един голям проблем — възрази й майката.

— Е, мисля, че е крайно време сами да отидем и да видим що за човек е нашият малък Цезар — заключи Кота, който напоследък бе натрупал доста килограми и сега се задъхваше, като говореше.

Но Аврелия реагира по доста странен начин: закърши ръце в неприкрит ужас и по лицето й се изписа такова смущение, че всички останали замълчаха и я изгледаха смаяни. За пръв път, откакто се беше родила, тя попадаше в ситуация, от която съзнаваше, че й е невъзможно да се измъкне.

— О, не, моля ви! — възкликна. — Само това не! Не разбирате ли, че тъкмо подобно нещо не искам да се случва! Синът ми трябва да живее със съзнанието, че е човек като всички други! Представете си как трима възрастни изведнъж се спуснат да го преследват с въпроси, на които искат да видят дали им знае отговорите! Няма ли да си изгради твърде пресилена представа за собствените си способности?

По страните на Рутилия избиха две червени петънца.

— Но, моето момиче, в крайна сметка, Гай е мой внук! — присви тя устни в обидена гримаса.

— Да, мамо, знам, и ти ще можеш да го виждаш, колкото си искаш, и да му задаваш въпроси… но не веднага! И няма да идвате всички заедно. Той е много умен! Знае отговорите на въпроси, които на друго дете на неговата възраст не би хрумнало да задава! Ако обичате, нека вуйчо Публий дойде първо сам.

Кота смушка с лакът жена си.

— Добра идея, Аврелия — отвърна той любезно. — Така и така, скоро наближава рожденият му ден, средата на квинктилис беше, нали? Аврелия ще ни покани всички за празненството и ще можем да наблюдаваме детето, без то да подозира, че имаме специална причина за това.

Рутилия преглътна яда си и кимна в съгласие.

— Както кажеш, Марк Аврелия. Това решение урежда ли те, дъще?

— Напълно — тросна се Аврелия.

Естествено Публий Рутилий Руф се предаде без бой на все по-неустоимия чар на малкия Цезар. За него детето беше чудото на чудесата й той не се въздържа да сподели веднага впечатленията си с майка му.

— Откакто навремето ти пропъди всички прислужници, които родителите ти бяха избрали, и доведе у дома си Кардикса, не бях срещал по-прекрасно дете от теб, Аврелия — усмихваше се щастливо Рутилий. — За мен ти беше като безценен бисер! А сега се убеждавам, че от бисера се е родил не просто един лунен лъч, ами сякаш истинско ново слънчице.

— Ти и твоята вечна склонност да разкрасяваш нещата! Не съм те довела, вуйчо Публий, за да ми четеш стихове — дърпаше се младата майка.

Но Публий Рутилий Руф нямаше да се откаже от удалата му се възможност да говори и седна до племенницата си на една от пейките във вътрешния двор на инсулата, за да я убеди в правотата си. Мястото беше наистина омайно, защото наемателят на другия приземен апартамент, конникът Гай Маций, се беше оказал един от най-добрите градинари на света. Аврелия наричаше малкото си вътрешно дворче „новите висящи градини на Семирамида“, защото бръшлянът, засаден преди години, беше завзел стените чак до най-горните етажи, а от всеки балкон се подаваха какви ли не цветя. Беше лято и в градината едва се дишаше от тежкия аромат на рози, шибой и теменужки, а отвсякъде се сипеха цветчета във всякакви оттенъци на синьо, розово и лилаво.

— Скъпа племенничке — заговори с най-сериозен тон Рутилий Руф, като улови двете ръце на Аврелия в своите, за да я накара да го погледне в очите, — трябва да се опиташ да погледнеш нещата така, както ги виждам аз. Рим вече не е млад, с което не искам да кажа, че му се вижда краят. Но помисли… Двеста четиридесет и четири години царски период, сетне още четиристотин и единадесет години република, като ги събереш, получаваш, че Рим е съществувал нито повече, нито по-малко шестстотин петдесет и пет години, като от ден на ден е ставал все по-могъщ и по-могъщ. Но колко от старите фамилии продължават да раждат консули? Корнелиите, Сервилиите, Валериите, Постумиите, Клавдиите, Емилиите, Сулпициите. От близо четиристотин години не е имало консул Юлий — нищо, че така, както е тръгнало, в близко бъдеще може да се изредят няколко един след друг на куриатния стол. Сергиите са толкова бедни, че са стигнали дотам да отглеждат стриди за продан. И Пинариите също са бедни и са готови на всичко, само и само да забогатеят отново. Сред нобилите — плебеи нещата не стоят по-добре, отколкото при патрициите. Струва ми се, че ако не сме достатъчно внимателни, един ден Рим ще принадлежи изцяло на новите хора — хора без предци, хора, които нямат връзка с римските корени и които следователно няма да се интересуват в какво може да се превърне Рим.

Рутилий стисна още по-силно ръцете на племенницата си.

— Аврелия, синът ти е потомък на един от най-старите и знатни родове в града. От всички патрициански фамилии, само Фабиите могат да си съперничат с Юлиите, но пък и по-видните сред тях вече няколко поколения трябва да се възпроизвеждат чрез осиновявания, за да запазят достъпа си до куриатните столове. Истинските Фабии са се изродили отдавна и са станали толкова странни люде, че гледат да се крият в сянката на осиновяваните си братовчеди. Но ето, че малкият Цезар едновременно се радва на древно патрицианско потекло и притежава енергията и способностите на нов човек. За Рим той е лъч надежда, какъвто никой не е очаквал да се появи. Защото лично аз смятам, че ако Рим трябва и занапред да расте в своето величие, то той трябва да се управлява от истински благородници. Това никога не бих посмял да го кажа на Гай Марий — човек, когото обичам, но и когото горко оплаквам. В хода на своята феноменална кариера Гай Марий причини на Рим повече вреда, отколкото биха му причинили сто германски нашествия едно след друго. Законите, които той премахна, традициите, които погази, прецедентите, които създаде… Гракхите поне бяха от благородно потекло и се опитаха да решават проблемите на Рим, такива каквито ги виждаха, в дух на уважение към мос майорум, към неписаните повели на предците ни. Докато Гай Марий засегна нашите мос майорум право в сърцето и подхвърли Рим като плячка на вълците, на хищните създания, които обаче нямат нищо общо със старата вълчица, откърмила Ромул и Рем.

Широките и блестящи очи на Аврелия се бяха впили в лицето на Публий Рутилий, в погледа им се четеше необичайна напрегнатост, дори болка, заради която дори не усещаше как вуйчо й й мачка ръцете, без да се осъзнава. Най-после й се показваше лъч светлина, за който да се улови. Забуленият в облаци свят на малкия Цезар й открехваше своите тежки врати.

— Ти първа трябва да оцениш огромното значение на малкия Цезар и да го пуснеш да върви със сигурна крачка по пътеката към властта. Трябва да го изпълниш с нужната воля да успее там, където мнозина преди него се провалиха — да запази смисъла на мое майорум, да върне силата на старите традиции, а властта на старите гентес.

— Разбирам, вуйчо Публий — отвърна му Аврелия с тон, по който си личеше, че Рутилий е успял да се изрази така, както е искал.

— Добре тогава! — надигна се от мястото си той и помогна и на племенницата си да стане от пейката. — Още утре ще ти доведа един човек, в три часа през деня. Нека момчето ни чака.

И ето как детето Гай Юлий Цезар — син мина под грижите на някой си Марк Антоний Гнифон. Учителят беше родом гал, от Немавз. Дядо му бе принадлежал на племето на салувиите и се славеше като голям главорез при честите набези над елинизираните селища по крайбрежието на Трансалпийска Галия, докато двамата с малкия му син не бяха заловени от шайка разгневени масилиоти. Продаден в робство, дядото скоро се спомина, докато синът се оказа достатъчно податлив на чужди влияния, за да преживее промяната, и от кръвожаден варварски воин да се превърне в скромен домашен прислужник в гръцко семейство. Оказа се, че не му липсва ум и когато му дойде времето да се жени и да създава поколение, вече бе успял да спести достатъчно пари, за да откупи свободата си. Изборът му на съпруга се спря върху гръцка девойка от скромно семейство и въпреки смущаващия си ръст на исполин от приказките и яркочервената си коса получи съгласието на бащата. По този начин синът му Гнифон имаше късмета да отрасне в средата на свободни хора, за да докаже, че и той подобно на баща си е склонен да се образова.

Когато Гней Домиций Ахенобарб се зае да превърне цялото галско крайбрежие в римска провинция, той изпрати за свой висш легат един от фамилията на Марк Антониите, а пък въпросният Марк Антоний на свой ред реши да се възползва от услугите на Гнифоновия баща за писар и преводач. Затова, когато войната с арверните приключи и римляните получиха, каквото искаха, Марк Антоний осигури на бащата на Гнифон римско гражданство — в знак на благодарност за вярната му служба; Антониите винаги са си били щедри до разточителност. Понеже преди да се запознае с Марк Антоний, бащата на Гнифон вече се беше откупил от робство, то като свободен човек той се записа в селската триба на самия Марк Антоний.

Малкият Гнифон от млад имаше желание да изкарва хляба си като учител и в същото време проявяваше силен интерес към географията, философията, математиката, астрономията и техниката. Затова, още щом облече за пръв път мъжка тога, баща му го качи на кораб и го прати в Александрия — столицата на световната наука. Там, в прочутата Александрийска библиотека, той се бе учил при самия библиотекар Диоклес.

Но златните времена на библиотеката бяха безвъзвратно отминали и нямаше кой да замести умове като Ератостен; затова щом навърши двайсет и шест години, Марк Антоний Гнифон реши да се премести в Рим и там да започне да преподава. Първоначално се беше писал граматик и преподаваше риторика на амбициозни младежи; по-късно, след като започна да му дотяга от позьорствата на римските аристократчета, отвори самостоятелно училище за малки момчета. Успехът го споходи от самото начало и скоро Гнифон можеше да иска най-високите такси в града, без да му става неудобно от родителите. Можеше спокойно да си позволи наема на две големи стаи на шестия етаж на една спокойна инсула на Палатина, далеч от врявата на Субура, и в същото време да живее заедно с четиримата си скъпо закупени роби — двама, от които обслужваха личните му нужди, а другите двама му помагаха при обучението, — в още четири стаи на горния етаж в същата сграда.

Когато Публий Рутилий Руф го потърси у дома му, Гнифон направо му се изсмя в лицето, заявявайки, че не виждал защо трябва да се разделя с печелившото си училище, за да служи като бавачка на някакво си бебе. Тогава Рутилий Руф му предложи договор, според който на учителя се осигурява още по-луксозен апартамент в още по-луксозна инсула и повече пари, отколкото би могъл да мечтае да изкара от учениците си. Но Марк Антоний Гнифон продължаваше да се залива от смях и да отказва.

— Поне ела да видиш детето — вдигна ръце Рутилий Руф. — Мисля, че трябва да си пълен глупак, ако поне не се заинтересуваш какво точно ти предлагам.

Когато видя с очите си малкия Цезар, учителят бързо промени мнението си.

— И то не — обясняваше след това Гнифон на Рутилий Руф, — защото е еди-кой си, нито дори защото е много умен. Съгласен съм да бъда възпитател на малкия Цезар просто защото много ми харесва той самият… и защото ме е страх за бъдещето му.

— Да му се не види и на пустото дете! — дразнеше се Аврелия пред Луций Корнелий Сула, дошъл да я посети някъде през септември. — Цялата рода дава пари, за да наемем най-добрия педагог в града, и какво излиза накрая? Че малкият си урежда всичко сам.

— А, така ли? — отвърна й почти невъзпитано Сула, който не бе дошъл да слуша за децата й. Децата продължаваха да му се струват досадна работа, независимо дали са умни или глупави, чаровни или противни; това, че собствените му син и дъщеря продължаваха да го интересуват, само по себе си представляваше голяма загадка. Не, този път Сула беше дошъл при Аврелия, за да й съобщи, че заминава.

— Значи и ти ме напускаш — заключи тя и му подаде чепка грозде, откъсната от градината.

— И то много скоро, страхувам се. Тит Дидий възнамерява да превози войските си на кораби, а ако плаваш в посока на Испания, най-удобното време е началото на зимата. Аз обаче трябва да тръгна преди войската, за да подготвя настаняването й в провинцията.

— Сигурно вече ти е дотегнало от Рим?

— А на теб нямаше ли да ти дотегне, ако беше на мое място?

— Да, естествено.

Сула крачеше насам — натам и нервно свиваше юмруци.

— Никога няма да стигна там, закъдето съм се запътил, Аврелия!

В отговор тя му се изсмя.

— Пфу! Ти винаги си бил нашият октомврийски кон, Луций Корнелий. Която колесница теглиш, тя ще пристигне първа на финала. Все някой ден ще се убедиш, че съм права.

— Дано все пак не ме сполети съдбата на истинските октомврийски коне — засмя се и Сула. — Все пак възнамерявам да запазя главата си здраво на мястото й, което не може да се каже за тях! Винаги съм се чудел защо постъпват така с тях? Лошото на нашите обичаи е, че са толкова древни, че вече никой не разбира езика, на който повтаряме молитвите си. Можеш ли да ми обясниш защо трябва да впрегнем четири чифта бойни коне в състезателни колесници, да ги пуснем да се гонят по хиподрума, а после от двата, спечелили надбягването, да отведем десния и да му отрежем главата. Че сетне да почнем да се бием кой ще му я отнесе… — Слънчевите лъчи падаха косо върху лицето му и от светлината зениците му се бяха свили. Със своите бледосивкави очи Сула напомняше на сляп гадател; и когато слепият гадател говореше, незрящият му поглед се изпълваше с болка — не заради неща от миналото или настоящето, а заради това, което се задаваше в неясното бъдеще. Той не се сдържа и извика: — Аврелия, Аврелия! Защо става така, че никога не мога да бъда щастлив?

Приятелката му усети как сърцето й се свива от болка и впи нокти в дланите си.

— Не знам, Луций Корнелий.

— Нито знам аз самият.

Звучеше й ужасно, но все пак единственото, което можеше да му предложи Аврелия, беше трезвият си разум.

— Мисля, че ти трябва повече работа.

Сула й отговори доста сухо:

— О, да, разбира се! Колкото повече работя, толкова по-малко време ми остава да мисля.

— Аз поне така виждам нещата — побърза да обясни тя, после добави: — Но може би животът крие повече.

Двамата седяха в приемната, в съседство с вътрешния двор, а на масата между тях бяха сложени в чиния чепки едро, зряло червено грозде. Аврелия продължаваше да гледа Сула право в очите, нищо че той бе отклонил поглед. „Колко е привлекателен! — мина й през ума и изведнъж в душата я жегна някакво непреодолимо чувство на печал и самота. Навярно то бе съществувало и отпреди, но чак сега успяваше да си пробие път до съзнанието й. — Устата му е досущ като на мъжа ми, хубава. Хубава…“

Най-после Сула отвърна на погледа й; Аврелия се изчерви. И неговото лице също се промени изведнъж, макар и тя да не можеше да определи точно в какво се състоеше промяната — като че ли просто заприличваше повече на себе си. На устните му заигра омайна усмивка, а ръката му неусетно се приближи до нейната.

— Аврелия…

Тя положи длан в неговата, усети как не й достига въздух и аха — аха да се отнесе незнайно къде.

— Какво, Луций Корнелий? — едва успя да му отвърне.

— Защо не започнем една любовна авантюрка?

Устата й беше съвсем пресъхнала, усещаше, че трябва да преглътне, за да не припадне, но не й се удаваше. Обземаше я смътното усещане, че пръстите на Сула са последните сламки, с които да се улови за отлитащото минало. Ако ги пуснеше, животът щеше да си отиде завинаги.

Аврелия така и не можеше да си обясни как точно Сула се оказа от нейната страна на масата; спомняше си само, че лицето му се беше надвесило над нейното, влажните му устни проблясваха на светлината, очите му блестяха като полиран мрамор. Застинала, тя виждаше как мускулите на дясната му ръка неспокойно мърдат под снежнобялата му кожа и в същото време усещаше как нещо в самата нея започва да трепери, не — да се тресе, някаква крехка струна, досега забравена дълбоко в нея…

Аврелия затвори очи в очакване. В следващия миг усети устните му да докосват нейните; отвърна му с изпиваща усмивка, сякаш да утоли глада, мъчил я в продължение на цяла вечност; усещаше се в бездна от чувства, които досега сякаш не бяха съществували, които я смайваха, ужасяваха и вдъхновяваха да изгори като факла и да се превърне в пепел.

Само секунда още и изведнъж между двамата застана цялата просторна стая. Аврелия се беше притиснала до ярките рисувани фигури по стената и сякаш се опитваше да се смали и скрие сред тях. Сула стоеше още до масата, поемаше дълбоко въздух, а косите му сякаш се бяха запалили на слънчевите лъчи.

— Аз… не мога! — едва не извика тя.

— Тогава нека цял живот не узнаеш един-единствен миг спокойствие!

Въпреки обзелия го гняв Сула се стараеше с нищо да не предизвиква нейните присмехи или подигравки. С фантастична ловкост си облече сам тогата, захвърлена на пода и след като се постара да покаже, че никога повече няма да стъпи в този дом, се запъти към изхода с наперена крачка, сякаш той беше спечелил битката между двамата.

Но това, че се беше държал като победител, не можеше да го убеди самия него, че е такъв. Не само това, ами гневът от поражението го заслепяваше. По пътя към дома Сула помиташе всичко живо пред себе си, тълпите по улиците се отдръпваха, сякаш се страхуваха да не ги отнесе като дъждовен порой. Как смееше тя! Как смееше да го гледа с поглед на стръвница, как не й стана неудобно да го подведе като последния наивник, да го целуне — и то каква целувка, богове! — и най-накрая най-безсрамно да му заяви, че не можела. Сякаш на нея не й се беше искало повече, отколкото на него самия. Трябва да я убие, да прекърши тъничкото й вратле, да се наслаждава как хубавичкото й личице се подува от отровата, която й е сипал, да гледа как виолетовите й очи изскачат от орбитите си, докато той стиска шията й. Трябваше да я убие. Да я убие. Да я убие, както повтаряше непрекъснато нараненото сърце на бучащите му уши, както натякваше на мозъка му кръвта, изопнала докрай жилите по бледите му слепоочия. Да я убие, да я убие, да я убие! И за да бъде още по-отчайваща яростта му, нечий друг глас постоянно му напомняше, че и да иска, не би могъл… също както не бе могъл с Юлила, с Елия, с Далматика. Защо? Какво толкова правеше тези жени различни от една Клитумна, от една Никополис?

Само като го видяха как нахълтва в атрия, робите се пръснаха във всички посоки, а жена му, без да посмее да изрече и дума, се скри в стаята си. Сякаш цялата къща се спотаи дълбоко в себе си да не би с нещо да наруши злокобното мълчание, което господарят донесе със себе си. Сула се насочи право към кабинета си, където беше поставил малките дървени макети на храмове, криещи спомените за предците му. Спря се пред шкафчето с маската на отдавна починалия фламен Диалис и бръкна в чекмеджето, умело скрито под стъпалата към храма. Първият предмет, които напипаха пръстите му, беше малко стъклено шишенце; той го извади и постави внимателно върху дланта си. Между зеленикавите стени мърдаше някакво безцветно желе. Впери поглед в него и застина.

Нито можеше да каже колко време е прекарал да се взира в предмета в ръката си, нито можеше да си спомни за какво беше мислил. Навярно просто чакаше яростта да отмине. Или не беше ярост, а болка? Или дълбока печал? Или убиващото го чувство за самота? Лека — полека огънят в душата му започна да изтлява, да се превръща на въглен, въглените изстинаха и най-накрая се оказаха само парченца натрошен лед. Едва тогава се изправи лице в лице със своята безпомощност. Това убийство, което му помагаше в нужда, но и го утешаваше в мигове на отчаяние, той не можеше да го извърши спрямо жена от своята класа. В случая с Юлила, както и с Елия, поне се утешаваше с мисълта, че ако не друго, то поне им е съсипал живота, дори със задоволство си припомняше, че и да не бе убил лично първата си жена, то поне беше пряка причина за смъртта й; нямаше съмнение, че ако не беше видяла с очите си срещата му с Метробий, тя щеше да продължи да води безсмисленото си съществувание, наливайки се с вино от сутрин до вечер и гледайки мъжа си със своите празни жълтеникави очи, в които се четеше вечният й мълчалив укор. Но Аврелия навярно лесно щеше да се отърси от спомена за него — всеки път, когато Сула е напускал дома й след поредното посещение, тя го е забравяла, за да се върне към ежедневието си. Навярно и днес, след като той затръшна вратата й завинаги зад гърба си, тя е погребала мисълта за няколкото секунди слабост и се е върнала в познатата си кожа. Утре едва ли щеше да си спомня, че съществува човек Луций Корнелий Сула. Такава си беше Аврелия. Кучета я яли! Нека пукне вещицата!

И докато сипеше наум разни безполезни, стари като света клетви, Сула изведнъж разкриви лице в едва ли не доволна усмивка. Аврелия не можеше да го утеши. В нейния случай той се бе представил по най-смешния, по най-жалкия начин. Дори в плен на ужасните си мисли да се помолеше на боговете сами да превърнат желанието му за убийство в дело, той пак нямаше да намери онези тайнствени и ужасни заклинания, които да ги накарат да забележат нещастието му на смъртен. Нещо повече, той не можеше да убие Аврелия дори в душата си. Тя продължаваше да гостува на съзнанието му, а се налагаше на всяка цена да я изпъди, преди да е заминал за Испания, за да не се сложи веднъж завинаги край на мечтите му за политическа кариера. За целта обаче му беше нужно нещо, което да замести неизживения екстаз, че е успял да разруши стените на Аврелиината крепост! Това, че всичко бе започнало в мига, когато той улови погледа й там, на масата с гроздето, че преди това нито за миг не му бе минавала мисълта да я съблазни, не означаваше нищо. Страстта му се бе запалила за секунда, но затова пък пламъците й го бяха обхванали толкова здраво в задушливата си прегръдка, че му трябваха неимоверни усилия да избяга от парещите им езици.

При това трябваше да се отърси още тук, в Рим. В Испания щеше да е много късно. Ако изобщо беше възможно Сула да получи някакво удовлетворение, трябваше да го стори веднага. Отидеше ли на война, щеше да забрави мъката си, зает с други мисли, може би заради смъртта, която го дебнеше отвсякъде, или заради надеждата, че ще постигне нещо повече. Удовлетворение му трябваше сега — дори не само заради Аврелия, но най-вече за трите години, прекарани в скука и еднообразие. Както преди време, така и сега му се искаше да сложи край на скуката с някое ново, още по-коварно убийство. Убийство, което да означава нещо.

Сула изпадна в змийска летаргия; пред очите му се появяваха образите както на някогашните му жертви, така и на онези, които беше помилвал: Юлила, Елия, Далматика, Луций Гавий Стих, Клитумна, Никополис, Катул Цезар — да можеше да му размаже камилската мутра веднъж завинаги! Скавър, Прасчо Метел Нумидик. Прасчо… Сула бавно се надигна от стола си и затвори тайното чекмедже. Но шишенцето остана в ръката му.

Водният часовник показваше, че денят едва преваля. Бяха минали шест часа, оставаха още толкова. Една капка, втора капка, трета капка… Оставаше достатъчно време Сула да посети Квинт Цецилий Метел Нумидик. Да се поинтересува от здравето на старото Прасе.

Откакто се беше върнал от изгнание, Метел Нумидик се беше превърнал в истинска легенда. Още не му беше дошло време да се сбогува с живота, както сам си повтаряше по не един и два повода, а вече си беше създал образа на митичен герой, чието име се споменаваше от уста на уста на Форума. Всички си припомняха величествената му кариера на цензор, достойна за Омирова поема, за безстрашието, с което се беше опълчил на Луций Еквиций, за боя, който беше ял насред площада, за смелостта му да си поиска още. После разказвачите се връщаха на деня, когато доброволно беше заминал в изгнание, оставяйки п-п-пелтечещия си син да брои от изгрев до залез-слънце на глас в Курия Хостилия денариите от глобата, която щедро беше платил в деня, когато Гай Марий караше сенаторите насила да се кълнат във втория аграрен закон на Сатурнин.

„Да — мислеше си Метел Нумидик, докато отпращаше и последния си клиент за деня, — ще остана в историята като най-славния представител на една славна фамилия. Квинт, квинтесенцията на Цецилий Метелите.“ И се надуваше като пуяк, щастлив, че е отново у дома си, доволен от посрещането, удовлетворен и лаком за още успехи. Да, войната срещу Гай Марий се беше оказала дълга и тежка! Но вече беше свършила. При това спечелена, защото Гай Марий беше изгубил всичко. Никога повече Рим нямаше да търпи наглостта на някой си Гай Марий.

Икономът плахо подраска на вратата на таблиния.

— Да? — обади се отвътре Метел Нумидик.

— Луций Корнелий Сула иска да те види, домине.

Когато Сула се показа на вратата, Метел Нумидик вече беше скочил на крака да го посрещне насред стаята. Ръката му беше протегната в знак на приятелско „добре дошъл“.

— Скъпи ми Луций Корнелий — радваше се той, — какво удоволствие да те видя.

— Да, крайно време беше лично да ти поднеса своето уважение — върна му любезността гостът и седна на стола за клиентите, придавайки си чаровния вид на човек, който добре осъзнава грешките си и е готов да ги признае.

— Малко вино?

— Да, благодаря.

Метел Нумидик се обърна към масата край стената и замислено зараглежда двете кани и няколкото чаши от скъп александрийски кристал. Най-накрая се извъртя към гостенина си и като примигна съучастнически с око, попита:

— Дали случаят не заслужава малко неразредено кианско?

Сула му отвърна с усмивка в знак, че неловкото му държане е на път да отмине.

— Да се разрежда кианско вино си е живо престъпление.

Домакинът не помръдна.

— Това е отговор на истински политик, Луций Корнелий. Не мислех, че и ти принадлежиш на породата.

— Квинт Цецилий, най-добре остави водата и приеми, че съм дошъл да ти предложа приятелството си — пламенно възкликна Сула.

— Щом е така, Луций Корнелий, най-добре да си пием виното неразредено.

И Метел Нумидик наля две чаши и седна край писалището си. Постави едната пред госта и надигна другата.

— Да пием за нашето приятелство.

— За нашето приятелство — отвърна му Сула. Отпи от виното, леко се намуси и реши, че е време да мина по същество. — Квинт Цецилий, идвам да ти съобщя, че заминавам с Тит Дидий за Близка Испания като негов висш легат. Нямам представа колко дълго ще отсъствам от Рим, но отсега ми се струва, че ще бъдат поне няколко години. Когато се върна, бих искал веднага да се кандидатирам на изборите за претор. — Той се покашля и отново надигна чашата си. — Дали знаеш истинската причина да не бъда избран още миналата година?

На Метеловата уста заигра усмивка, твърде завоалирана, за да може Сула да каже със сигурност била ли е иронична, злорада или просто израз на дружеска насмешка.

— Да, Луций Корнелий, знам.

— И какво мислиш по въпроса?

— Мисля, че си причинил доста главоболия на моя скъп приятел Марк Емилий Скавър по въпроса за жена му.

— Така ли било! Пък аз си мислех, че е заради връзките ми с Гай Марий.

— Луций Корнелий, разумен човек като Марк Емилий никога не би сложил прът в колелата ти само защото си служил в армията на Гай Марий. Макар че мен самият ме нямаше тук и не мога да кажа, че съм видял нещата с очите си, поддържах достатъчно обширна кореспонденция със своите приятели и отдавна знам, че от известно време насам отношенията ти с Гай Марий не са такива, каквито са били някога — увърташе го Метел Нумидик. — И мисля, че това е твърде разбираемо, след като не ви свързва повече никаква родствена връзка — въздъхна тъжно той. — Но бих казал, че е тъжно как така, едва освободил се от задълженията си към Гай Марий, за малко не си освободил и Марк Емилий Скавър от съпружеските му задължения към жена му…

— Но аз не съм направил нищо, което да се смята за безчестна или дори непочтена постъпка, Квинт Цецилий — процеди Сула, който все пак внимаваше да не издаде яда си, че му говорят като на малко дете. Глупостите, които това въплъщение на самонадеяната посредственост от другата страна на масата му говореше, само подсилваха желанието му да му види сметката.

— Знам, че не си извършил нищо непочтено — съгласи се Метел Нумидик и обърна чашата си до дъно. — Колко жалко наистина, че по въпроса за жените — особено когато става дума за собствената ти съпруга — дори и на най-мъдрите им се завъртат главите.

Метел Нумидик понечи да стане, но Сула го изпревари и като грабна двете чаши от писалището, се завтече до масата край стената да ги напълни отново.

— Дамата е твоя племенница, Квинт Цецилий — рече Сула, както беше обърнал гръб на домакина си, и криеше с тогата си масата от погледа му.

— Това е и единствената причина да знам цялата история.

Той се върна при него, поднесе му чашата и седна на мястото си.

— А дали ти, бидейки чичо на дамата и в същото време близък приятел на Марк Емилий, смяташ, че са постъпили справедливо с мен?

Домакинът сви рамене, преглътна виното и направи кисела гримаса.

— Ако ти беше просто някоя нещастна гъба, Луций Корнелий, никога нямаше да седиш, където седиш в момента. Но ти носиш старо и прославено име, принадлежиш на патрициите Корнелии и освен всичко това си човек с изключителни качества. — Което беше причина за още една гримаса и още една глътка от виното. — Ако бях в Рим по времето, когато племенницата ми е започнала да се държи така неблагоприлично с теб, разбира се, че бих застанал на страната на своя приятел Марк Емилий, независимо по какъв начин се зае да разреши въпроса. Доколкото знам, той ти е предложил да напуснеш Рим, но ти си отказал. Крайно неблагоразумно от твоя страна!

Сула студено се засмя.

— Навярно съм си мислил, че както аз не съм способен да извърша нещо непочтено, така и Марк Емилий не би бил.

— О, да беше ходил от малък на Форум Романум, щеше да се научиш на доста неща! — прекъсна го Метел Нумидик. — Липсва ти такт, Луций Корнелий!

— Навярно си прав — съгласи се той, който играеше най-трудната роля в живота си. — Но човек не може да се връща назад в миналото, а аз имам нужда да вървя напред.

— Да заминеш с Тит Дидий за Близка Испания е решителна крачка напред.

Гостът отново стана и отиде да напълни чашите догоре.

— Би ми се искало да знам, че когато заминавам, оставям поне един приятел след себе си в Рим — каза. — И за да бъде напълно искрен, винаги съм си мислел, че ще е най-добре, ако този приятел си точно ти. Въпреки племенницата ти и въпреки близките ти отношения с Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус. Все пак като един истински Корнелий не мога да ти се предложа като клиент, но и приятелството ми все означава нещо. Какво ще кажеш?

— Ще кажа, че би ми било приятно да останеш на вечеря, Луций Корнелий.

И така Луций Корнелий остана на вечеря, която премина в приятна интимна обстановка, тъй като Метел Нумидик си беше кроил планове да прекара вечерта сам у дома си, изтощен от няколкото седмици, прекарани в геройства на Форума. Двамата с госта си обсъдиха титаничната битка, която Метеловият син бе водил, за да върне баща си от изгнанието му на Родос.

— Никой друг човек на земята не би могъл да се похвали с по-добър син от моя — разнежваше се Метел Нумидик, твърде доволен да се чувства приятно попийнал насред собствения си триклиний.

Сула му се усмихваше по-разбиращо от всякога.

— Не мога да ти го оспоря, Квинт Цецилий. Всъщност само мога да се похваля, че синът ти е един от моите добри приятели. Моят син е още малък, но доколкото един родител може да вижда в бъдещето на децата си, мисля, че ще си имам големи неприятности с него.

— Предполагам, че и той се казва Луций?

Той го изгледа изненадан.

— Да, естествено.

— Странно — каза Метел Нумидик, като подчерта и двете срички. — Ако не се лъжа, при Корнелиите беше прието първородният син да се кръщава Публий.

— Баща ми отдавна не е между живите, Квинт Цецилий, така че и да исках, не бих могъл да го попитам. Да не говорим, че не си спомням някога да е бил достатъчно трезвен, за да обсъждаме семейните традиции.

— Е, както и да е, това не е толкова важно. — Домакинът се замисли за миг, после продължи: — Като отворихме дума за имената, предполагам, знаеш, че онзи… италиец постоянно ме наричаше „Прасчо“?

— Чувал съм Гай Марий да ти прилага подобен епитет, Квинт Цецилий — съгласи се Сула и се наведе от кушетката, за да налее двете изящни кристални чаши с вино от не по-малко изящната кристална кана на масата; какъв късмет, че Прасчо харесваше кристала!

— Направо отвратително! — изрече възмутеният Метел Нумидик.

— И на мен ми се струва отвратително — продължаваше да се съгласява Сула и се изпълваше с все по-приятни чувства отвътре. „Прасчо — Прасето, Прасчо — Прасето.“

— Трябваше да минат години, за да престане да ми прави впечатление.

— Никак не се изненадвам, Квинт Цецилий — кимаше невинно Сула.

— Простак, провинциалист! Дори не може да ме нарече Свинята, все едно се има за нещо повече от мен. Гаден италиец!

Изведнъж Метел Нумидик скочи от мястото си, хвана се с ръка за челото и на няколко пъти дълбоко въздъхна.

— Бре, започна да ми се върти свят! И не мога… да си поема… въздух!

— Опитай още веднъж спокойно, Квинт Цецилий.

Метел Нумидик послуша съвета му, но се задави.

— Зле ми е!

Сула се плъзна към края на кушетката, за да нахлузи обувките си.

— Да ти донеса ли леген?

— Слугите! Извикай… слугите! — изрече с мъка Метел и се хвана за гърдите. — Дробовете ми!

Гостът заобиколи кушетката и се надвеси над масата.

— Сигурен ли си, че е от дробовете ти, Квинт Цецилий?

Метел Нумидик се беше свил надве, с едната си ръка още притисната към гърдите, докато другата гърчеше пръсти и се опитваше да докопа ръката на Сула.

— Върти ми се… свят! Не мога… да дишам! Дробовете!

Сула изрева с пълен глас:

— Помощ! Бързо, помощ!

Стаята се изпълни за броени мигове с роби. Хладнокръвен и делови, Сула разпрати някои от тях да доведат най-добрите лекари, за които се сети, а на останалите нареди да подхванат под мишниците господаря си, който упорито не щеше да се излегне.

— Няма да се бавят, Квинт Цецилий — обърна се успокояващо той към домакина си и като застана пред кушетката му, ритна масичката настрани. Двете чаши и каните, пълни с вино и вода, се разбиха на парчета на земята и съдържанието им се разплиска по целия под. — Ето — подаде той ръка на борещия се за всяка глътка въздух, уплашен до смърт Метел Нумидик, — хвани се за ръката ми. А ти вземи да изчистиш тая бъркотия — сопна се в следващия миг на един от робите, застинал като статуя, без да знае какво да прави. — Няма защо да си режем краката със стъкла.

През цялото време, докато робът събираше стъклата от земята и забърсваше пода — виното беше малко, предимно вода, — нито за миг не пусна ръката на Метел. Продължаваше да я държи и по-късно, когато стаята се изпълни с новодошли лекари и техните помощници; дори когато любимият и предан син Метел Пий пристигна тичешком, баща му Нумидик не благоволи да му протегне ръка, толкова отчаяно се беше вкопчил в пръстите на Сула.

И докато гостът държеше ръката на Метел Нумидик, а Прасчо Младши плачеше неутешим, лекарите се заловиха за работа.

— Медовина с исоп и стрит корен от капар — беше първото нещо, което предписа Аполодор Сицилийски, на когото все още най-много се слушаше думата на Палатина. — Мисля, че ще трябва да му пуснем кръв. Скалпела ми, ако обичаш — обърна се той към помощника си.

Но гърлото на Метел Нумидик беше твърде заето с дишане, за да може да поеме лекарството; лекарят отвори вената на ръката му и върху кушетката изригна силна струя вода.

— От вените, сигурен съм, че е от вените! — каза си Аполодор Сикул, сетне се обърна към колегите си: — Погледнете колко е светла кръвта!

— Той така се бори, Аполодор, че нищо чудно кръвта му да е светла — обърна се към него атинянинът Публий Сулпиций Солон. — Не мислиш ли да му сложиш компрес на гърдите?

— Да, нека бъде компрес — съгласи се Аполодор, сякаш всичко му беше от ясно по-ясно и щракна с пръсти на помощника си: — Вълнен компрес за гърдите!

Но Метел Нумидик продължаваше да се задушава и да се удря в гърдите със свободната си ръка. Все така не оставяше да го сложат легнал на кушетката, замъгленият му поглед постоянно търсеше сина му, пръстите му не изпускаха нито за миг ръката на Сула.

— И все пак лицето му не е посиняло — обясняваше на своя превзет гръцки Аполодор Сикул на Метел Пий и Сула. — Ей това не го разбирам! Иначе бих се зарекъл, че е тумор на белите дробове. — И кимна към помощника си, който усилено напояваше парче вълнен плат с някаква лепкава, черна течност. — Това е най-добрата възможна лапа, ще изхвърли всички вредни тела навън. Изстърган меден окис… оловен окис… стипца… сушена смола… сушен ананас… всичко това омесено с нужното количество олио и оцет. Вижте, готово е!

Което си беше истина, компресът беше готов. Аполодор Сикул собственоръчно го положи върху гърдите на болния и със завидно спокойствие остана да гледа как ще подейства прехваленото му лекарство.

Но нито кръвопускането, нито сиропът, нито компресът можаха с нещо да помогнат; лека — полека животът се отскубваше от жестоката хватка, с която Метел Нумидик се беше вкопчил в ръката на Луций Корнелий Сула. Лицето му беше почервеняло като тухла, очите му — премрежени, в един момент го обхвана внезапна парализа, в следващия миг агонизиращият изгуби съзнание и малко след това издъхна окончателно.

Докато излизаше от стаята, Сула чу как нисичкият сицилиец прошушва неуверено на Метел Пий:

— Домине, хубаво ще е да му направим аутопсия.

Но отчаяният Прасчо Младши само му изкрещя:

— Какво, вие, гръцки бездарници, сега, като го убихте, искате и да го накълцате на парчета ли? Не! Баща ми ще отиде на кладата така, както си е!

Метел Пий забеляза как Сула се опитва да се измъкне, разбута лекарите и го застигна в атрия.

— Луций Корнелий!

Той бавно се извърна. Лицето му излъчваше неописуема скръб, под клепачите му толкова силно напираха сълзите, че някои от тях вече се бяха търкулнали по страните му.

— Скъпи ми Квинт Пий! — захлипа.

Ако Прасчо Младши продължаваше да се държи на крака, то беше само защото още не можеше да осмисли какво е станало. Дори беше престанал да циври като дете.

— Не мога да го повярвам! Баща ми е мъртъв!

— И то толкова внезапно — поклати печално глава Сула. В следващия миг го разтърси мощно хълцане. — Толкова внезапно! Нищо му нямаше, Квинт Пий! Бях дошъл да му покажа своето уважение, а той ме покани на вечеря и двамата си прекарвахме толкова приятно! И изведнъж, тъкмо свършвахме с яденето и… ето ти на!

— О, защо, защо, защо! — още малко и щеше да рухне съвсем малкият Прасчо. — Тъкмо се беше върнал у дома, при това не беше никак стар!

Сула прегърна приятелски Метел Пий, притисна главата му до лявото си рамо и с дясната си ръка започна да го гали по косата. Но ако сломеният от мъка син сега надигнеше очи, щеше да прочете в погледа на лъжливия си приятел една чисто и просто плътско удовлетворение, следствие от огромно физическо и психическо натоварване. Нима бъдещето на Сула можеше да крие друго толкова вълнуващо преживяване? За пръв път се бе почувствал нещо повече от убиец, тъй като беше преживял до неговата същинска кулминация — акта на умирането. Не само че уби човек, но и му даде своята благословия по пътя към смъртта.

Икономът се показа от триклиния, за да свари как самият Аполон утешава младия му господар. Но това беше просто илюзия. Достатъчно му беше да примигне, за да разпознае русокосия Сула.

— Трябва да вървя — обърна се към него гостенинът. — Оставям го на грижите ти. И нека обадят на всички от семейството.

Щом излезе на Кливус Викторие, Сула дълго време трябваше да се взира в нощта, преди очите му да свикнат да виждат в тъмното. Доволен, той, се запъти към храма на Магна Матер. Минавайки над първата канализационна шахта, напъха празното си шишенце през решетката и го остави да се изгуби в непрогледния мрак.

— Вале, Прасчо, прасенцето ми! — извика той и протегна ръце към небето, сякаш искаше да го сграбчи. — О, чувствам се по-добре!

— О, Юпитер! — хвана се за главата Гай Марий, като остави писмото на Сула и се обърна смаян към жена си.

— Какво е станало?

— Прасчо е умрял.

Макар и да беше самото превъплъщение на идеала за римска матрона и да държеше на престижа на хората от своето съсловие, Юлия отдавна се беше примирила с непочтителното отношение на мъжа си към Квинт Цецилий Метел Нумидик.

— О, това е ужасно — затюхка се тя, без да знае точно какво очаква съпругът й да му отговори.

— Ужасно ли? На мен пък ми се струва твърде прекрасно, за да е истина!

Марий отново пое свитъка, разгъна го върху масата и потърси мястото, докъдето беше стигнал. След като след дълго мърморене под носа си най-после успя да стигне до края, той си направи удоволствието да го прочете повторно открай докрай, та и Юлия да разбере за какво точно става дума.

„Цял Рим се стече на погребението му, каквото на друго не си спомням някога да е имало… Но пък и по времето, когато изпращаха Сципион Емилиян на погребалната му клада, бях доста малък, за да се интересувам от подобни мероприятия.

Малкият Прасчо се е превърнал в друг човек от мъка и с плачовете и цивренията си по целия път от едната порта, на града до другата определено си заслужи името Пий. Предците на Цецилий Метелите се оказаха симпатична компания, поне ако се вярва на техните имагинес, а защо са те, ако не да им се вярва. Някои от актьорите, които играеха ролята на славните покойници, не престанаха да подскачат, да се въртят и да танцуват, наподобявайки твърде успешно хибриди от жаба, скакалец и сърна едновременно. Чак започнах да се чудя дали Цецилиите не са произлезли от някое от въпросните животни, или пък са любопитна кръстоска на всички заедно. Но както и да е.

Напоследък Прасчо Младши не ме изпуска нито за миг, навярно защото баща му умря в моите ръце. Като казвам в моите ръце, разбирай ме буквално — до самия край на мъчителната си агония Прасчо се беше вкопчил в пръстите ми, което явно убеди сина му, че двамата със стария сме загладили веднъж завинаги всякакви различия помежду си. Спестих си да му кажа, че всъщност поканата за вечеря у стария Метел беше съвсем случайна. Едно от нещата, които ми направиха впечатление беше, че през цялото време, докато баща му умираше, а дори и по-късно, Прасчо Младши нито веднъж не заекна. Изглежда, че дефектът го е споходил след битката при Араузио, а не е недостатък по рождение. Самият той твърди, че заекването го тормози само при спомена за клането в Галия, но най-вече, когато му се налага да държи официална реч. Представям си как би водил религиозна церемония! Поне няколко дни ще минат, преди да успее да докара открай докрай ритуалите, без да се запъне или да сбърка нито веднъж. Доста трябва да са търпеливи тези, дето ще го слушат…

Писмото ти го пиша броени часове, преди да замина за Близка Испания. Надявам се да се окаже хубава война. Ако се вярва на докладите, келтиберите окончателно са се хванали за оръжието, а лузитаните в Далечна Испания, където далечният ми братовчед Долабела е смазал едно-две бунтовнически гнезда, се стараят да обърнат всичко с главата надолу.

Вече се проведоха изборите за военни трибуни, та и Квинт Серторий ще заминава с Тит Дидий. Изобщо, все едно се връщат старите времена. Само дето началникът е друг и не чак толкова добър, колкото нашия Гай Марий, нищо, че и той е нов човек. Ще ти пиша, когато се случи нещо интересно за разказване, но в замяна очаквам ти да ми опишеш с подробности що за риба е тоя ми ти цар Митридат.“

— И какво е правил Луций Корнелий на вечеря у Квинт Цецилий? — полюбопитства Юлия.

— Навярно си е предлагал услугите — предположи Марий.

— О, не, Гай Марий, не може да бъде!

— Че защо да не може, Юлия? Не мога да му се сърдя за това. Прасчо е — така де, беше — в своя апогей; в последните месеци влиянието му безспорно беше по-голямо от моето. При подобни обстоятелства, когато бедният Луций Корнелий е пропъден веднъж завинаги от средите на Скавър, на него не му остава друга възможност, освен да избира между Прасчо и хора като Катул Цезар. — Марий въздъхна и поклати глава. — Тъй или иначе, Юлия, сигурен съм, че някой ден Луций Корнелий ще успее да премахне всички прегради между себе си и тия от неговия сой и ще се превърне в идеалния римски патриций.

— Значи вече не го смяташ за приятел!

— Като че ли така излиза.

— Не мога да го проумея! Двамата с него бяхте толкова близки.

— Така беше — съгласи се той, доволен, че са подхванали точно тази тема. — Но все пак, скъпа, трябва да знаеш, че това не беше приятелство между двама души, които изпитват някакво естествено влечение един към друг. Мисля, че и баща ти изпитваше към Сула абсолютно същите чувства като мен — за него другият му зет беше човек, на когото можеш да се довериш, но само когато става дума за сериозни дела. Има ли достатъчно работа, винаги можеш да се сближиш със Сула. Но се съмнявам, че човек като Луций Корнелий ще изпитва радост от отношения, каквито съществуват например между мен и Публий Рутилий. Разбираш ли — отношения, при които двамата можем да откриваме куп грешки и недостатъци у другия, но това не е причина да му обърнем гръб. Луций Корнелий не е роден, за да прекарва времето си в приятелски беседи на пейката в градината и да му е хубаво със старите другари. За него подобен начин на живот е чужд.

— А какво не му е чуждо, Гай Марий? Никога не съм знаела какво представлява в действителност Луций Корнелий.

Но съпругът й само поклати глава и се засмя.

— Никой не знае. Дори след толкова години, прекарани заедно, не бих се опитал да гадая.

— О, аз мисля, че знаеш много повече, отколкото се правиш — не се съгласи тя, — но си имаш причини да мълчиш. Или поне пред мен. — Приседна до мъжа си. — Ако Луций Корнелий има поне един приятел на света, това е Аврелия.

— И аз така съм забелязал — сухо изрече Марий.

— Няма защо да си вадиш веднага заключения. Много добре знаеш, че между двамата няма нищо! Просто имам предвид, че ако Луций Корнелий е склонен да се разкрие пред някого, то това ще е Аврелия.

— Е, щом казваш — махна с ръка Марий и сложи точка на разговора.

Готвеха се да презимуват в Халикарнас. Твърде късно се бяха прехвърлили на малоазийския бряг, за да предприемат тепърва дългото и изтощително пътуване по суша от Егейско море до Песин, дълбоко в сърцето на полуострова. Атина ги беше задържала, защото и на двамата им се хареса, а пък веднъж стъпили в Атика, нямаше как да не прескочат и до съседна Беотия, да посетят храма на Аполон в Делфи — нищо, че Марий твърдо отказа да се допита до Пития.

Юлия беше доста изненадана от тази му реакция и не бе закъсняла да попита на какво се дължи тя.

— Смъртните не са толкова важни, че боговете чак да наддават за тях — обясни Марий. — Вече са ми предсказвали веднъж бъдещето; ако продължа да натяквам на безсмъртните своето любопитство, току-виж ми обърнали гръб окончателно.

— Можеш да питаш от името на малкия Марий?

— Не!

Направиха си разходката и до Епидавър в Пелопонес, където отдадоха дължимото на изящната архитектура и на скулптурите на Трасимед от Парос, но най-вече се обърнаха към жреците на Асклепий, които вместо лечение препоръчаха на болния Марий да преспи под закрилническия поглед на бога. Той послушно изпи поднесеното му биле и легна в общата спалня, специално изградена в съседство с големия храм, където прекара цялата нощ. За свое голямо разочарование обаче на сутринта не си спомни нищо от сънищата си, така че жреците можаха единствено да го посъветват да поотслабне, да се упражнява по-често и да избягва тежки умствени натоварвания.

— Те са шарлатани, ако искаш да знаеш мнението ми — изрече презрително Марий, след като щедро бе дарил храма със златна чаша, обсипана със скъпоценни камъни.

— Моето мнение пък е, че са много прави — каза Юлия, като оглеждаше изпитателно мъжа си.

Така пътниците успяха да отплават за Мала Азия едва през октомври. Качиха се на голям кораб, извършващ редовни пътувания от Пирея за Ефес, и на първо време се настаниха в града на Хераклит. Но Ефес се оказа твърде хълмист за наедрелия Гай Марий, който не преставаше да пухти по безкрайните нагорнища, докато най-сетне нае за семейството си кабина на някакъв случаен кораб, пътуващ по посока юг и пристигна в Халикарнас.

Тук, в навярно най-живописното пристанище на Римска Азия, Марий нае луксозна вила, където и прислугата си знаеше работата, и банята с морска вода беше добре отоплена. Защото колкото и силно да грееше зимното слънце през прозорците, времето си оставаше прекалено студено, за да си позволи човек да се разхожда гол и мокър из неотоплена баня. Яките защитни стени на града, кулите и крепостните съоръжения, внушителните обществени сгради — всичко това караше пътниците да се чувстват сигурни в град, придобил повечето основни черти на Рим, с тази разлика, че Рим не можеше да се похвали с толкова изящно произведение на архитектурата като Мавзолея, величествената гробница, който неутешимата в своята скръб Артемизия беше построила за непрежалимия си брат и съпруг Мавзол.

Към края на следващата пролет поклонниците поеха по дългия и труден път към Песин — при това не след дълги пререкания между Марий и семейството му, което желаеше да остане на морския бряг поне до средата на лятото. Но, разбира се, това си оставаха капризи, които беше немислимо да бъдат удовлетворени. От бреговете на Мала Азия до центъра на полуострова съществуваше един по-широк и удобен път — този покрай течението на река Меандър, — който се ползваше с еднакъв успех и при мирни поклонници, и при въоръжени до зъби нашественици. Марий, Юлия и малкият Марий също последваха примера на поколенията пътници преди тях и всеки посвоему цъкаше с език, като гледаше благополучието и неочаквано високата култура на всички местни жители, с които се срещаха, независимо в коя точно област се намираха. Последната точка от цивилизования свят навярно беше Хиеропол със своите възхитителни кристални образувания и със соления минерален извор, където се киснеше прословутата черна вълна, за да може платът да запази завинаги своя невероятно наситен цвят. Нататък следваха цели редици от планински вериги, пронизани от водите на все същата река Меандър, която най-сетне отведе пътешествениците в дивото сърце на гориста Фригия.

Самият Песин обаче беше разположен насред област, почти лишена от гори и по това време на годината в километри околовръст се простираше зеленото море на неузряла пшеница. Както повечето големи светилища в централна Мала Азия — обясняваше пътеводителят на гостите, — и храмът на Великата майка в Песин властвал над огромни площи обработваема земя и притежавал цяла армия от роби, чийто труд му осигурявал нужната самостоятелност да действа като държава в държавата. Единствената разлика от останалите елинистически царства била, че тук жреците управлявали от името на богинята и се грижели за опазване несметните богатства на храма, така че и могъществото на богинята да се съхрани за вечни времена.

Самите гости си представяха светилището да представлява нещо от типа на Делфи, закотвено високо насред непристъпни скали и чукари, но за тяхна изненада Песин се беше разположил дори под равнището на полетата наоколо — насред дълбоко дере, издялано сред ослепителната белота на кремъка. Самото светилище се намираше в северния край на града, по-тесен и не толкова плодороден, колкото няколкото километра богата наносна почва на юг, обогатявана с всеки нов разлив на лъкатушещия речен поток, който се вливаше по-надолу в голямата река Сангарий. И от града, и от храма, и от постройките около него еднакво дъхаше на старина, нищо че сега съществуващият комплекс беше дело на гръцка ръка. До самото светилище, построено на върха на нещо като естествена могила, се стигаше по застрашително стръмни стълби, обграждащи го от три страни, на които стълби обикновено поклонниците сядаха да разговарят с жреците.

— Пъпът на нашия храм, ако мога така да се изразя, отдавна е хвърлен в Рим, Гай Марий — говореше архигалосът Батацес, — даден ви като знак на добра воля, когато сте се намирали в дълбока опасност. Това е и причината, когато Ханибал избяга в Мала Азия, той винаги да е странил възможно най-далеч от Песин.

Марий чак сега си спомни писмото на Публий Рутилий Руф, разказващо му за забележителните изпълнения на Батацес при похождението му в Рим — по времето, когато самият Марий воюваше с германите, — и нямаше как човекът насреща му да не му се струва по-скоро забавен. Самият Батацес скоро улови ироничния поглед на гостенина си.

— Да не би да се усмихваш на кастрирания старец пред себе си? — попита той прямо.

Марий го изгледа удивен.

— За пръв път чувам подобно нещо, архигалос.

— Човек не може едновременно да служи на Кубаба Кибела и да си запази всичко по себе си, Гай Марий. Дори и собственият й съпруг Атис се е лишил от мъжките си атрибути в почит пред нейното величие — обясни Батацес.

— Аз пък си мислех, че са го кастрирали, защото й е изневерявал — изтърси Марий, който все пак трябваше да каже нещо. Във всеки случай не му се щеше да влиза в дълга дискусия за нечии отрязани полови органи; колкото и на жреца насреща да му беше приятно да се жалва за нещастието си.

— Нищо подобно! — възрази му Батацес. — Тази история е чиста гръцка измислица. Само ние във Фригия поддържаме все още неопетнен култа към богинята и само ние познаваме нейната история. Ние сме нейните най-предани последователи още от мига, когато дойде при нас от далечен Кархемиш.

Батацес се насочи към мрачния вход на светилището. От слънцето очите на наблюдателя чак го заболяваха от всичкото злато и скъпоценни камъни по дрехите, ръцете, косата и брадата му.

Двамата застанаха в целата[1] на богинята, където Марий да може с очите си да се убеди в изяществото на статуята й.

— Чисто злато — отбеляза доволно Батацес.

— Толкова ли си сигурен? — попита невинно Марий, като си спомни обясненията на пътеводителя в Олимпия за това, как точно е излята статуята на Зевс.

— Абсолютно.

Статуята беше в човешки ръст, положена върху висок мраморен пиедестал и изобразяваше Великата майка, седнала на къса пейка. От двете й страни бяха прилегнали безгриви лъвове и тя ги галеше по главите. Богинята носеше на главата си висока шапка във формата на корона и беше облечена в тънка роба, пристегната с колан, който подчертаваше красивите й гърди. Зад левия лъв стояха две овчарчета, едното от които свиреше на двойна флейта, а другото — дърпаше струните на лира. От дясната страна пък, облегнат на овчарска гега, беше застанал съпругът на Кубаба Кибеле Атис, носещ на главата високата и мека конусообразна шапка, традиционна за фригите; беше облякъл риза с дълги ръкави, вързана на врата му, но широко разтворена надолу, за да се видят мускулестият корем и дългите му гащи с крачоли, сцепени пред коленете и пристегнати надолу с копчета.

— Интересно — беше единственото, което можа да каже Марий. Това, че златото можеше да се окаже и истинско, не допринасяше с нищо за качеството на самата скулптура.

— Като че ли не ти харесва особено.

— Навярно защото съм римлянин, архигалос, а не фригиец. — Той се обърна на другата страна и се запъти към тежките бронзови врати на целата. — И защо точно тази азиатска богиня се е загрижила толкова много за съдбата на Рим?

— Загрижила се, и то отпреди цели векове, Гай Марий. Иначе никога нямаше да се съгласи да подарим на Рим пъпния й камък.

— Да, да, това добре го разбрах! Но пак не ми отговори на въпроса — напомни му Марий, склонен все повече и повече да се държи невъзпитано.

— Кубаба Кибела не разкрива пред никого своите висши помисли, Гай Марий, дори и пред нас, нейните жреци — отказа да задоволи любопитството му Батацес, който пак засия като слънцето, излизайки от сумрака вътре в светилището на ослепителната дневна светлина пред него. Избра си едно от мраморните стъпала пред входа и подкани с жест Марий да седне до него. — И все пак, доколкото ми е съдено да опозная характера на Великата майка, струва ми се, че тя вижда в бъдещето на Рим. Според нея вашият град ще продължи да увеличава и занапред своята мощ за сметка на останалия свят и навярно един ден Песин ще попадне под властта му. Вече сто години вие, римляните, сте дали подслон на нашата богиня под името Магна Матер[2]. От всички храмове, които са й били издигнати по света, този в Рим е любимото й убежище. Нито голямото светилище в Пирея, нито дори това в Пергам не я интересуват толкова, колкото това, което вие й издигнахте. Мисля, че богинята просто обича Рим.

— Е, толкова по-добре за нея! — заключи в типичния си стил Марий.

Внезапно Батацес потръпна и притвори очи. Въздъхна, вдигна рамене и посочи надолу в краката им, където се виждаше кладенец.

— Имаш ли за нещо да попиташ богинята?

Но Марий поклати отрицателно глава.

— Какво, да викам вътре в кладенеца и да чакам нечий призрачен глас да ми отговаря? Не.

— Тя винаги е отговаряла по този начин на зададените й въпроси.

— Не става дума за липса на уважение към Кубаба Кибела, архигалос, но просто боговете вече са ме дарявали веднъж със своите предсказания и не мисля, че ще е благоразумно да ги питам пак — повтори своето вечно обяснение Марий.

— Тогава нека просто останем на слънце, Гай Марий, и да послушаме песента на вятъра — предложи Батацес, за да прикрие своето разочарование; толкова труд беше хвърлил да намери нужните подземни оракули и да ги научи какви отговори да дават на великия римлянин.

— Сигурно не знаеш — внезапно смени темата Марий няколко минути по-късно — как мога най-лесно да вляза в контакт с царя на Понт? Така де, дали имаш представа къде се намира той в момента? Пратих му вест в Амазия, но вече осем месеца не съм получил никакъв отговор от него. Нито пък на второто ми писмо.

— Той е в постоянно движение, Гай Марий — опита се да го успокои Батацес. — Нищо чудно да не се е намирал в Амазия по онова време.

— Ами той като се движи, няма ли вестоносци, които да го догонват?

— Мала Азия не е Рим, нито Понт може да се оприличи на римска провинция. Дори и царедворците на цар Митридат не могат да знаят къде се намира той в момента, освен ако сам не им го съобщи. Което се случва рядко.

— Богове! — не скри смайването си Марий. — Че как тогава съумява да държи всичко под контрол?

— Има достатъчно довереници, които да го заместват при отсъствията му — да не говорим, че управлението на страната не е кой знае колко трудна задача, защото повечето градове в Понт са гръцки и се управляват сами. Единствената им работа е да плащат на Митридат данъците, които той им иска. Колкото до провинцията, то селата са изостанали и твърде изолирани едно от друго. Понт е планинска земя и представлява няколко планински вериги, успоредни на Евксинско море. Затова и комуникациите от единия до другия край на царството са доста лоши. Царят разполага с много крепости, пръснати из цялата страна, и доколкото знам, поне четири резиденции: Амазия, Синоп, Дастейра и Трапезунт. Но както ти казвам, повечето време прекарва на път, придружен от отбрана свита. Често отива до Галатия, Софена, Кападокия и Комагена, където управляват все негови роднини.

— Разбирам — наведе се напред Марий и провря двете си ръце между коленете си. — Излиза, че ще е невъзможно някой ден да го посетя?

— Зависи от това, колко дълго възнамеряваш да останеш в Мала Азия — рече Батацес с привидно безразличие.

— Ами ще гледам да остана възможно най-дълго, така че да успея да се срещна с царя на Понт, архигалос. Междувременно ще навестя цар Никомед — той поне стои на едно място! Зимата ще прекарам отново в Халикарнас, а пролетта възнамерявам да отида в Тарс, откъдето ще направя едно пътешествие навътре в страната с надеждата да намеря царя на Кападокия Ариарат.

Всичко това Марий разправяше с напълно непринуден тон, а сетне, също тъй непринудено, се прехвърли на въпроса за финансите на храма, към които твърдеше, че проявявал искрен интерес.

— Няма никакъв смисъл, Гай Марий, да държим парите на богинята да патинясват по разни тайни хранилища — обясни му любезно Батацес. — Като ги даваме на заем срещу добра лихва, ние увеличаваме богатствата й. Но за разлика от други храмове, ние поне гледаме да не влизаме в парични сделки с жителите на Песин.

— С такава дейност никой никога не се е занимавал в Рим — подхвърли Марий. — Предполагам, защото римските храмове са собственост на народа и се управляват от държавата.

— Но и римската държава може да печели пари, нали?

— По-скоро би могла, но това само ще доведе до увеличаване на бюрокрацията. Римляните никога не са одобрявали бюрократите. Ще излязат или прекалено мързеливи, за да има някаква полза от тях, или прекалено досадни, за да ги понасяме с лека ръка. При нас лихварството е частна дейност и с нея се занимават истински професионалисти.

— Ако щеш ми вярвай, Гай Марий — похвали се Батацес, — че и при нас храмовите лихвари са истински професионалисти.

— Това дали важи за Кос? — попита Марий.

— Имаш предвид храма на Асклепий?

— Именно.

— А, там професионализмът е на особена висота! — въздъхна Батацес не без нотка на завист. — Превърнали са се в толкова мощна институция, че ако искат, и войни могат да водят! Разбира се, има и много хора, които си влагат парите при тях.

Марий се изправи.

— Благодаря ти за всичко, архигалос.

Батацес го проследи как слиза по стълбите по посока на красивата колонада, издигната над самата рекичка, и щом се увери, че посетителят няма намерение да се връща назад, тичешком се насочи към своята резиденция, малко, но красиво дворче, построено насред зелена дъбрава.

Батацес се затвори в кабинета си, извади си нещата за писане и набързо надраска писмо до цар Митридат:

„По всичко изглежда, велики царю, че римският консул Гай Марий държи на всяка цена да те види. Помоли ме да го осведомя къде може да те намери, но въпреки че по никакъв начин не го окуражих, той заяви, че смята да остане в Мала Азия достатъчно дълго, за да те изненада най-после някъде из страната.

Близките му планове включват посещение на Никомед и Ариарат. Да се чуди човек какво го е подтикнало да предприема толкова тежко пътуване чак до Кападокия, след като вече не е млад, а и по всичко изглежда, че си има проблеми със здравето. Но стана ясно, че възнамерява да отиде с кораб до Тарс и оттам да влезе в Кападокия.

Според мен този човек е изключителен, Велики, щом е успял да стане римски консул цели шест пъти — при това със своя прям и чепат характер, — в никакъв случай не бива да го подценяваме. Никой от римските аристократи, с които имах случай да се запозная, не му прилича по нищо. Всички те държат на такта и доброто възпитание, докато Гай Марий дава вид да не се съобразява с нищо и с никого. Навярно трябва да съжалявам, че навремето в Рим нямах възможност да се запозная с него и да го сравня със събратята му. Може би щях да си създам по-ясна представа за качествата му, отколкото тук, в Песин.

Надявам се, че с това си писмо още веднъж ти засвидетелствам своята верноподаническа преданост, Батацес.“

Писмото бе загърнато и запечатано в калъф от най-фина кожа, а сетне прибрано в специална кесия. Батацес го връчи на един от подчинените си жреци и го прати възможно най-бързо да се яви в Синоп, където се намираше цар Митридат.

Съдържанието на писмото никак не се хареса на царя, който задъвка месестата си устна и започна да се мръщи толкова страховито, че всички царедворци, чиято работа бе да го гледат, без да си отварят устата, се радваха на скромното си положение и искрено съчувстваха на Архелай, седнал при господаря си и длъжен да отговаря на въпросите му. Не че Архелай плачеше за съчувствие: първи братовчед на царя и най-знатен велможа в цялото царство, той беше колкото слуга, толкова и приятел, колкото братовчед, толкова и същински брат на своя цар.

И все пак, колкото и да си придаваш спокоен и безгрижен вид, той всеки път се замисляше, когато му предстоеше да стъпи в територия, криеща опасности за хора в неговото положение. Навярно хората имаха право да смятат, че си е спечелил благоволението на царя, но това не беше причина Архелай да забрави тъжната съдба на предшественика си Диофант. Той бе допуснал грешката да се смята преди всичко за приятел и дори втори баща на Митридат, забравяйки, че си остава просто царски чичо, един от многото служители на племенника си.

„И все пак — продължаваше с нерадостните си разсъждения Архелай, докато наблюдаваше киселото лице на братовчед си пред себе си — на простосмъртния му остава единствено да чака и да се надява. Царят си е цар, всички са длъжни да му се подчиняват — ако му хрумне, може да ги прати на смърт, негова работа.“ Подобно положение развързваше до краен предел мозъците на царските приближени, живеещи в постоянна близост с един неизчерпаем извор на енергия, капризничене, детинщини, остър ум, сила и не на последно място младежка срамежливост. Човек трябваше да използва всичко, което боговете му бяха дали, за да се предпази от неизброимите капани, в които можеше да попадне. А капаните дебнеха наистина отвсякъде: веднъж бедата ще зафучи над главата ти като буря на Евксинския понт, друг път ще съска с години дълбоко в съзнанието на царя като парата от сложения над жарта казан, трети път ще облече формата на някой забравен грях, извършен може би в детските години. Царят никога не забравяше понесените обиди — реални или плод на неговото собствено въображения, — само отлагаше тяхното възмездие, за когато сметне за добре.

— По всичко изглежда, че ще трябва да го приема — рече най-накрая Митридат и сетне добави: — Нали?

„Ето първият капан: как трябва да му отговоря?“

— Ако ти сам не пожелаеш, Велики царю, никой на света не може да те накара да го приемеш — подметна доволно Архелай. — И все пак, предполагам, че Гай Марий е достатъчно забележителна личност, за да предизвика интерес у теб.

— Значи така, Кападокия. Пролетта. Но нека първо прецени силите на Никомед. Ако този Гай Марий е толкова изключителен, колкото го представят, надали би останал с добри впечатления от царя на Витиния — разсъждаваше на глас царят. — Пък защо да не се запознае след това и с Ариарат? Прати вест на това жалко насекомо, че напролет трябва да се представи лично на Гай Марий в Тарс и да го придружава по целия път до Кападокия.

— Войската да бъде ли готова за война, о, Велики?

— Разбира се. Гордий ще дойде ли тук?

— Би трябвало да е пристигнал в Синоп, преди зимните снегове да са затворили проходите, царю — отговори Архелай.

— Добре!

Все така намръщен, Митридат се върна на писмото от Батацес и отново захапа устна. Проклети римляни! Толкова ли не могат да си държат носовете вън от нещо, което тъй и тъй не е тяхна работа? Защо един толкова известен човек като Гай Марий ще се грижи за делата на народите в източна Мала Азия? Или Ариарат вече е сключил сделка с римляните, за да свали него, Митридат Евпатор от трона му и да превърне Понт в провинция на Кападокия?

— Пътят, който сме извървели досега, беше дълъг и труден — заяви царят на Архелай. — Няма да се прекланям пред никого, дори пред римляните!

За царя наистина пътят беше дълъг и труден. Започваше кажи-речи от самото му рождение, защото малкият Митридат имаше за свои родители Митридат V и сестра му Лаодика. Роден в същата година, в която толкова тайнствено се раздели с живота Сципион Емилиян, Митридат, наричан също така Евпатор, беше по-малкият брат на двегодишното момченце, известно като Митридат Хрест, защото то се смяташе за помазания от боговете престолонаследник на царството. Бащата на двамата Митридати си беше поставил за задача да разшири своето царство на всяка цена, но най-добре би било, ако цената се заплати най-вече от Витиния — най-стария и заклет противник на Понт.

В началото изглеждаше, че Понт ще запази за вечни времена своя статут на приятел и съюзник на римския народ, получен от Митридат IV в замяна на помощта, която оказа на пергамския цар Атал II във войната му с царя на Витиния Прузий. За известно време Митридат V бе запазил съюза си с Рим, изпращайки дори помощ в Третата пуническа война, когато бе сринат Картаген, и срещу наследниците на Атал III, които оспорваха правата на Рим върху Пергам, завещан му от покойния цар. Но изведнъж същият този Митридат V купи половин Фригия от римския проконсул в Мала Азия Маний Аквилий, и то срещу една тлъста сума в злато, която обаче си остана за лично ползване на римлянина. С това той автоматически изгуби статута си на приятел и съюзник и оттогава насам никой не се бе опитал да сложи край на противоречията между Рим и Понт, умело подклаждани от витинския цар Никомед… и от настроените против Аквилий римски сенатори.

Но независимо от враждата на Рим и Витиния Митридат V продължи своята експанзионистична политика, привличайки в своята зона на влияние Галатия и получавайки наследството на голямата част от Пафлагония. Но сестра му, негова съпруга, не го обичаше; цял живот беше крила намеренията си да управлява Понт от свое име. Когато малкият Митридат Евпатор беше едва на девет години и се намираше в резиденцията в Амазия, царица Лаодика уби съпруга си, неин роден брат, и сложи Митридат Хрест, тогава единадесетгодишен, на престола. Естествено регентка беше тя самата. В замяна на гаранции от страна на Витиния, че няма да нарушава границата си с Понт, царицата обеща да насочи политиката си изцяло към Пафлагония и освободи Галатия.

Малкият Митридат Евпатор обаче, ненавършил и десет години, използва първия удал му се случай и само няколко седмици след възкачването на брат си на престола избяга от Амазия, предчувствайки, че може да бъде следващата жертва. Защото, за разлика от слабохарактерния Хрест той прекалено много напомняше на майка си за баща си, а тя бе придобила неприятния навик често да му го натяква. Съвсем само на света, момчето хукна, не към римските територии или към някое от съседните царства, а потърси убежище в източните планински части на Понт, където разкри самоличността си на местните жители, молейки ги единствено да мълчат. Смаяни от постъпката на момчето, окрилени от мисълта, че един член на царското семейство е предпочел да живее при тях, отколкото в лукса на двореца, всички жители на областта се заеха себеотрицателно със закрилата на Митридат. Местейки се от село на село, малкият принц опозна страната така, както никой негов роднина не би могъл да се похвали, че я познава, а представата за него самия проникна дълбоко сред населението на области, където цивилизацията едва — едва навлизаше. През лятото той се скиташе свободен из гори и планини, ходеше на лов за мечки и лъвове и постепенно си спечели славата на смел сред смелите в очите на необразованите си поданици, опознавайки в същото време техния начин на препитание — горските плодове, сочния див зеленчук и многобройния дивеч.

В известен смисъл това бяха най-щастливите седем години от живота на Митридат Евпатор — никога по-късно той не бе имал случай да изпитва удоволствие от прости, ежедневни радости, нито пък се бе гордял с отношението на народа към себе си, както сред планините на Източен Понт. Под зелените листа на дърветата, под искрящите им в розово, лилаво и червено цветове, под надвисналите клони на акацията, обагрени в кремаво, и под звуците на падащата вода в съседния водопад детството неусетно си отиде и момчето израсна в млад мъж. Първите жени, с които си беше опитал късмета, бяха момичетата от малките, изостанали селца; първият лъв, който уби — като същински Херакъл единствено с дървена тояга в ръце, — беше рядко едър екземпляр с огромна грива; първата му мечка — звяр, с една-две глави по-висок от собствения му ръст.

Митридатите се славеха като едри люде. Произходът им беше тракийски, но в жилите им течеше и много персийска кръв, дошла от двореца на цар Дарий, ако не и от него самия. В продължение вече на двеста и петдесет години династията бе владяла Понт и често бе влизала в брачни връзки със Селевкидите в Сирия, друга тракийска династия, водеща началото си от Антиох и сина му Селевк — един от диадохите на Александър Македонски. Персийското наследство се изразяваше в появата от време на време на някое дребно, крехко и мургаво отроче, но Митридат Евпатор си беше типичен тракиец. Затова израсна висок, с рамене достатъчно широки да носят трупа на сръндак, а краката му бяха толкова здрави, че младежът с лекота изкачваше всеки връх от понтийските планини.

Когато навърши седемнайсет, Митридат се почувства достатъчно зрял мъж, за да поеме към властта. Прати тайно послание до чичо си Архелай, за когото знаеше, че не храни особено добри чувства към царица Лаодика, нищо че му се падаше природена сестра. Двамата се срещнаха на няколко пъти сред хълмовете край Синоп, където царицата се беше установила за постоянно, за да подготвят своя план и Митридат да се срещне с всички по-лични благородници, на които Архелай имаше доверие. Край Синоп бъдещият цар получи първите клетви за вярност от страна на сподвижниците си.

Всичко мина точно както го бяха запланували: Синоп падна не след обсада или гражданска война, а вследствие на блестящо изигран дворцов преврат. Царицата и Хрест бяха обезвредени за броени минути, без да се стига до излишно проливане на кръв. Кръв започна да се лее по-късно, под острието на палача, което отнесе не една и две глави на чичовци, лели и братовчеди. Хрест беше премахнат по-късно, а последна се раздели с живота царица Лаодика. Възпитан в синовна обич, Митридат не посмя да прати майка си на дръвника, ами я хвърли в тъмница в една от кулите на синопската крепост, където не се намери кой да я храни и тя, горката, умря от глад. Без да се чувства отговорен за смъртта на майка си, Митридат VI беше настроен да управлява сам. А още нямаше осемнайсет години.

Младият цар кипеше от енергия; жадуваше да върши велики дела, искаше му се да види Понт най-могъщото царство не само в Мала Азия, но и в целия свят? Сребърното огледало, което държеше край леглото си, всяка сутрин му напомняше, че няма друг цар като него на земята. Вместо диадема или тиара носеше на главата си лъвска глава, чиято свирепа уста се зъбеше заканително над челото му, а гривата сякаш беше собствената му коса. И това беше близо до истината, защото Митридат се радваше на гъсти, златисторуси къдрици — досущ като на Александър Велики, — които подстригваше и сресваше винаги по начин, който да напомня за славния му предшественик. Освен това, за да подчертае мъжествеността си, царят не си пускаше брада или мустаци, каквито елинистическият вкус никога не би приел, ами имаше подобни бакенбарди около ушите си. Изобщо, каква разлика от Никомед, царя на Витиния! Митридат беше мъж в разцвета на силите си, идол на жените, огромен на ръст, хищен, безстрашен, могъщ. Поне така го изкарваше сребърното му огледало и той се чувстваше доволен от себе си.

Ожени се за най-голямата си сестра, също Лаодика, а след това често се женеше, за да докара броя на съпругите си около дузина, без да се броят наложниците, които бяха поне няколко пъти повече. За царица беше обявена Лаодика, но това щеше да бъде в сила, докато той не изпускаше случай да й напомни, докато се държи лоялно към мъжа си. И за да подкрепи тази си заплаха с дела, Митридат си поиска жена и от сирийската династия на Селевкидите; желанието му беше удовлетворено, може би защото в сирийския двор се чудеха какво да си правят принцесите, и една лична девойка, наречена Антиохида, бързо пристигна в Понт. По-нататък Митридат си взе за жена някоя си Ниса, дъщеря на кападокийския принц Гордий, като в замяна даде една от по-малките си сестри (пак Лаодика) на кападокийския цар Ариарат VI.

Царят на Понт скоро се убеди колко са полезни браковете по сметка. Тъстът му Гордий скрои заговор със сестра му Лаодика и двамата убиха мъжа на Лаодика, царя на Кападокия, поставяйки едва проходилия Ариарат VII на престола и осигурявайки на Митридатовата сестра поне петнайсетина години безметежно регентство. В действителност щеше да управлява чичото на малкия Ариарат. Но изведнъж Лаодика Кападокийска, която мечтаеше да управлява, независимо от Митридат и вярното му куче Гордий, се поддаде на увещанията на витинския цар Никомед и се отвърна от брат си. Гордий избяга в Понт, Никомед се провъзгласи за цар на Кападокия, но предвидливо остана в родната Витиния, позволявайки на новата си жена Лаодика да върши, каквото си иска в Кападокия, стига да забрави някогашното приятелство с Понт. Подобно състояние на нещата бе добре дошло за амбициозната Лаодика. Единственият й проблем беше синът й, който бе станал на десет години и както повечето царски наследници в Изтока от малък развиваше качества на самодържец и не желаеше регентка, пък била тя и родната му майка. За известно време Лаодика сложи край на илюзиите му, но не и на амбициите му. Месец по-късно Ариарат се представи на чичо си Митридат в Амазия, а още месец по-късно чичо му го върна на престола му в Мазака. Съществената разлика между царство Понт и царство Кападокия бе, че първото поддържаше винаги армията си в готовност, а второто — не. Лаодика беше осъдена на смърт, убита пред очите на брат си; с един удар беше сложен край на влиянието на Витиния върху делата на Кападокия. Единственото, което не успя Митридат, бе да убеди десетгодишния Ариарат VII да приеме обратно у дома Гордий. Детето твърдеше, че не иска да има нищо общо с убиеца на баща си.

Цялата тази кападокийска бъркотия заемаше само малка част от вниманието на младия цар на Понт; още през ранните години на своето управление той насочи огромната си енергия най-вече за създаването на многобройна и способна на действие армия, както и за съответното увеличаване на доходите в понтийската хазна. Макар и да играеше ролята на див звяр, младият Митридат беше човек, който мислеше за бъдещето, и въпреки привидната си самонадеяност и позьорство имаше точна преценка за собствените си сили.

С шепа от понтийските аристократи, много от които му се падаха близки роднини — чичо му Архелай, чичо му Дифант, братовчедите Архелай й Неоптолем, — той се качи на кораб от пристанището в Амиз и предприе дълго пътешествие покрай източните брегове на Евксинския понт. Пътуваха инкогнито, сякаш бяха гръцки търговци, търсещи нови търговски връзки. Навсякъде, където корабът спираше, те слизаха и подробно изучаваха местността, което не беше лесна работа, тъй като срещаха все неуки и необразовани люде. Трапезунт и Риз отдавна бяха плащали данък на понтийския цар, а и формално се водеха част от владенията му, но на изток от тези преуспяващи градчета, извличащи своята печалба от богатите сребърни мини навътре в сушата, започваше същинска „тера инкогнита“.

Експедицията разучи легендарната Колхида, където река Фазис се влива в морето и където местните жители провесват напреко на течението й овчи руна, за да отсяват многобройните късчета самородно злато, идещо от Кавказ. За новодошлите гледката, която представляваше великата планина, щеше да си остане незабравима, защото за пръв път им се случваше да разберат, че планинските земи на Понт и Армения не са най-високите части на света. Ветровете постоянно ги засипваха със сняг, а изтощените пътници не си даваха и минутка покой, страхувайки се да не бъдат изненадани от наследничките на легендарните амазонки, които преди векове били прокудени от родните си места в долината на река Термодон, днес част от Царство Понт.

Лека — полека Кавказ оставаше зад гърба на платнохода и от полите му на север се разгръщаха безкрайните равнини на скитите и сарматите, все многобройни народи, чиито буйни нрави с вековете гърците бяха успокоили не по пътя на силата, а чрез своите традиции и култура, които разпространяваха чрез колониите си по бреговете на Скития и Сарматия. За варварите от севера гърците оставаха едно екзотично, неустоимо предизвикателство.

Там, където делтата на река Варданес[3] разсичаше на две морския бряг, корабът на цар Митридат навлезе в огромното и почти отвсякъде заобиколено със суша езеро, носещо името Меотис[4], обиколи бреговете му, образуващи нещо като триъгълник, и се натъкна на устието на най-могъщата река в света — легендарната Танаис[5]. Пътешествениците щяха да чуят още много имена на големи реки — Ра, Удон, Бористен, Хипанис[6], — както и легендите за обширното море на изток, наричано Хиркан или Каспиум.

Навсякъде, където гърците бяха основали своите търговски колонии, се отглеждаше в огромни количества жито.

— Можехме да отглеждаме и повече, но няма къде да го продаваме — обясняваше етнархът на Синде[7]. — След като опитаха за пръв път пшеничен хляб, и скитите започнаха да обработват земите си и да сеят жито.

— Преди сто години сте продавали жито на нумидийския цар Масиниса — напомни му Митридат. — Съществуват и други пазари. Само преди няколко години римляните даваха мило и драго за пшеничено зърно. Защо не си търсите сами купувачи?

— Навярно защото — рече етнархът — стоим доста изолирани от Вътрешно море, от цивилизования свят. А и митото, което Витиния иска от преминаващите през Хелеспонта кораби, е много високо за нас.

— Мисля — обърна се Митридат към чичовците си, — че е крайно време да помогнем на тези прекрасни люде, не съм ли прав?

Още една обиколка — този път из баснословно богатия полуостров, наричан от гърците Херсонес Таврически, а от скитите — Кимерия, — и Митридат вече бе събрал нужните си сведения: всички тези земи плачеха да бъдат завоювани и трябваше да принадлежат единствено на Понт.

Единственото може би, с което Митридат не можеше да се похвали, бяха качествата му на пълководец. Затова пък добре съзнаваше това си слабо място. От време на време го обхващаше някакъв по-жив интерес към военното изкуство, а и никой не можеше да го нарече страхливец, но той винаги се беше плашил от мисълта, че един ден хиляди войници зад гърба му биха зависели единствено от него, затова гледаше да прехвърли другиму отговорността за тях. На него му стигаше лично да ръководи набирането на войската и нейното обучение. Нека други, по-способни от него я водят в бой.

Понт разполагаше с достатъчно войници, разбира се, но царят ясно си даваше сметка, че те не са достатъчно добре обучени. Гърците, които населяваха крайбрежните градове в царството му, презираха войната, а местното население, наследник на племена от персийски произход, населявали в миналото земите на югозапад от Хирканското море, бяха толкова изостанали, че беше почти невъзможно да се превърнат в дисциплинирани бойци. Затова подобно на повечето източни монарси и Митридат беше принуден да разчита най-вече на наемници. Повечето идваха от Сирия, Киликия и Кипър или пък бяха представители на някое от войнолюбивите семитски племена, населяващи земите около Асфалтово езеро в Палестина. Стига да им се плащаше добре, всички наемници се биеха предано и енергично. Случеше ли се обаче заплатата им да дойде с един-единствен ден по-късно от уговореното, просто си нарамваха багажа и си заминаваха по родните места.

Но след като се запозна горе — долу със скитите и сарматите, цар Митридат се зарече за в бъдеще да наема сред тях своите войници; щеше да ги прави пехотинци и да ги обучава като римски легионери. И с тяхна помощ щеше да завладее цяла Мала Азия. Но първо трябваше да подчини самите тях. С тази задача бе натоварен чичо му Диофант, който само се знаеше като чичо, а всъщност беше син на кръвна сестра на покойния Митридат V от някой си понтийски велможа Асклепиодор.

Поводът за войната със скитите беше оплакване от страна на гърците от Синде и Херсонес заради постоянните нападения от страна на синовете на скитския цар Сцилур. Самият Сцилур отдавна не беше между живите, но преди да умре, бе създал същинска скитска държава в Кимерия и синовете му още не бяха смогнали да я разсипят докрай. Благодарение на влиянието на гръцката колония Олбия в западния край на полуострова кимерийските скити отдавна се бяха научили да обработват земята, но уседналият начин на живот не ги правеше по-малко войнолюбиви.

— Пратете за помощ от понтийския цар Митридат — бе посъветвал лъжливият гръцки търговец, преди да напусне Херсонес Таврически. — Всъщност, ако искате, аз мога лично да му отнеса писмо от ваше име.

Диофант, който бе доказал качествата си на пълководец още при Митридат V, се зае енергично с изпълнението на тежката задача. Още следващата пролет след голямото пътешествие на Митридат той набра голяма и добре подготвена войска и пое към Херсонес Таврически. Резултатите бяха блестящи: синовете на Сцилур бяха пречупени като тръстикови пръчици в ръцете на Диофант, а с тях и цялото царство Кимерия. Само за година Понт успя да завладее целия Херсонес Таврически, а освен това големи територии от земите на роксоланите на запад и гръцкия град Олбия. Самата Олбия не представляваше кой знае колко тлъста плячка, защото десетилетията на нападения от страна на сарматите — роксолани я бяха довели до дълбока разруха. На следващата година скитите се опитаха да отвърнат на удара, но вече беше късно: Диофант не си беше губил времето и вече владееше източните брегове на езерото Меотис, включително владенията на цар Савмак на Синдския полуостров. Като краен резултат от успешния поход, понтийците издигнаха две яки крепости от двете страни на Кимерийския Боспор.

Диоафант отплава към дома, оставяйки сина си Неоптолем да се занимава с делата на Олбия и на целия западен дял от новозавладените територии, а на другия си син Архелай — да уреди границите на новосъздадената понтийска империя на север от Евксинския понт. Работата беше свършена чудесно, плячката беше значителна, понтийската войска беше осигурена с попълнения за десетилетия напред, а перспективите пред търговията — много обнадеждаващи. Всичко това самодоволният Диофант докладва лично на младия цар; и понеже младият цар изпитваше завист, а и се страхуваше за престола си, първата му работа беше да екзекутира чичо си Диофант.

Екзекуцията предизвика вледеняващ отзвук из целия понтийски двор и вълните скоро достигнаха до самото северно крайбрежие на Евксинския понт. Синовете на Диофант заплакаха от мъка по своя баща и от страх за собственото си бъдеще, но в крайна сметка се заеха с удвоена енергия да завършат делото на баща си. По суша и по море Неоптолем и Архелай се спуснаха като лешояди върху земите на изток от морето и едно по едно малките кавказки царства преклониха глава пред понтийското оръжие, включително богатата на злато Колхида и земите между река Фазис и понтийския град Риз.

Малка Армения — или както я знаеха римляните Армения Парва — се наричаше така, за да не се обърква с другата, Голямата Армения. Тя се разполагаше на запад и северозапад от обширните планински земи, отделящи река Ефрат от река Аракс. Митридат винаги бе смятал страната за падаща му се по право, ако не за друго, то затова, че владетелите й открай време бяха признавали за свои върховни сюзерени именно царете на Понт, а не тези на Голяма Армения. Щом се увери, че северното и източното крайбрежие на Евксинския понт е признал и де факто, и де юре властта му, Митридат нахлу с войските си в Малка Армения. Този път начело на понтийците вървеше лично царят им, който си бе направил добре сметката, че война в истинския смисъл на думата няма да има и не рискува нищо. И се оказа прав. Когато влезе в малкото градче Зимара, смятано за столица на нападнатото царство; жителите му го посрещнаха с отворени обятия. Самият цар Антипатър играеше ролята на негов поданик. За пръв път в живота си Митридат се почувства пълководец и нищо чудно това да е причината по-късно той да изпитва такава слабост към Малка Армения. Очите му не спираха да обикалят заснежените върхове, ушите му не можеха да се наситят на грохота на планинските водопади, вътрешният му глас постоянно му повтаряше, че това е най-закътаното и труднодостъпно кътче в неговите владения. Затова Митридат реши да пренесе огромната част от своите непрекъснато увеличаващи се съкровища именно в Малка Армения. Заповедите не закъсняха: на всяка по-издигната канара, на всеки връх, заграден от отвесни скали, на всеки завой на убийствено бързите планински потоци трябваше да се построи крепост, която да съхранява част от царската хазна. В продължение на цяло лято Митридат лично обикаляше страната да си избира места за строеж на крепости. Когато най-после целият му проект беше изпълнен, общата сметка включваше повече от седемдесет твърдини, а разказите за баснословните богатства на понтийския цар бяха достигнали чак до ушите на римляните.

И така, преди още да е навършил тридесет години, царят на Понт владееше обширна империя, пазеше несметни съкровища, командваше цяла дузина армии, съставени от скити, сармати, келти и меотийци, и вече беше направил на многобройните си жени още по-многобройна челяд, сред която достатъчно синове, за да осигурят наследството на баща си. Един ден Митридат VI Евпатор прати посланици в Рим, които да поискат от римския народ да върне отдавна изгубения статут на приятел и съюзник на Понт. Това беше в същата година, когато Гай Марий и Квинт Лутаций Катул разгромиха пълчищата на кимврите при Верцела, та затова, зает с други неща, Гай Марий само беше подочул за събитията в столицата, предимно от писмата на приятеля си Публий Рутилий Руф. Царят на Витиния Никомед не бе пропуснал случая веднага да протестира пред Сената, напомняйки му, че е невъзможно две държави да бъдат считани едновременно за приятели и съюзници на римския народ, когато владетелите им са в постоянен конфликт помежду си. Никомед не пропусна да се позове на десетилетния си съюз с Рим, който той самият винаги се бе старал да поддържа, откакто бе заел престола на Витиния. Луций Апулей Сатурнин, тогава за втори път народен трибун, бе застанал на страната на Витиния и благодарение най-вече на него всичките пари, които пратениците на Митридат пропиляха по сенатори и сенаторски приятели в Рим, се оказаха безполезни. Понтийското искане не беше уважено и делегацията трябваше да си върви с празни ръце.

Митридат не се зарадва никак на случилото се. Първата му реакция бе да изпадне в нервна криза, изправяйки косите на целия си двор, пръснал се по всички посоки от страх за живота си. Тронната зала гърмеше от проклятия, смъртни закани и долни псувни по адрес на Рим и всичко що е римско. След това изпадна в ледено спокойствие, което беше предвестник на още повече нещастия за царедворците му, и в продължение на часове седя в дълбоки размишления сам — самичък на трона си с лъвска глава. Най-накрая, като повика за кратко при себе си царица Лаодика, управляваща царството в негово отсъствие, напусна Синоп и повече от година никой не го видя.

Митридат отиде най-напред в Амазия, някогашната столица на Понт, където бяха властвали предците му и където телата им бяха положени в гробници, изсечени в здравите планински скали около града. В продължение на няколко дни кръстосва насам — натам празните коридори на царския дворец, без да обръща внимание на вкаменилите се като статуи прислужници, още по-малко на увещанията на двете си съпруги и на няколкото наложнички, които държеше постоянно в града. Най-накрая, като някаква планинска буря, преминала и отшумяла за броени минути, Митридат изведнъж забрави гнева си и се зае да крои нови планове за бъдещето. Предпочете да не вика велможите си от Синоп, нито да ходи чак до Зела, където го чакаше най-близката армия. Вместо това свика при себе си всички по-знатни големци на Амазия и ги натовари да съберат дружина от хилядата най-опитни бойци в местния гарнизон. Митридат знаеше какво иска, в заповедите му личеше спокойствие и присъствие на духа, така че никой не помисли да му възразява. Възнамеряваше да отиде до Анкира, най-големия град в Галатия, придружен само от личната си охрана. Дружината щеше да върви на почтително разстояние след него. Приближените му, които прати да проучат нещата пред него, имаха заповед да съберат всички племенни вождове в страната на съвет в Анкира. Цар Митридат щял да им направи интересни предложения.

Галатия беше предимно равнинна област, населена с келти, които бяха успели преди десетилетия да изградят своя държавица на полуострова, населен с множество различни народи — от персийски, сирийски, тракийски и хетски произход, — никой от които не беше сроден с пришълците. С изключение на онези със сирийския произход, жителите на Мала Азия бяха предимно руци, но никой не можеше да се сравнява с келтите, потеглили от далечните краища на Западна Европа под предводителството на галския вожд Брен. В продължение на вече почти двеста година келтите обитаваха своите богати и просторни поземлища в сърцето на Мала Азия, без да се влияят ни най-малко от културата и начина на живот на съседите си. Дори междуплеменните им отношения бяха постоянно обтегнати; галатите нямаха общ владетел и не проявяваха никакъв интерес към близките земи, за да мечтаят за тяхното завладяване. Вярно, че в продължение на известен период от време се бяха съгласили да признаят за свой върховен сюзерен понтийския цар Митридат V, но това се оказа празна работа, без никаква полза нито за Митридат, нито за келтските му васали, които никога не плащаха на Понт исканите данъци, а пък той никога не се осмеляваше да си ги поиска със сила. Никой на полуострова не смееше да им се бърка. Това бяха гали, много по-опасни и кръвожадни от съседите си фригийци, кападокийци, понтийци, витинци или гърци, дори и дорийци.

Вождовете на трите големи племена на галатите се събраха в Анкира, за да посрещнат цар Митридат, а с тях дойдоха и всички по-дребни вождове, които повече мислеха за обещаното им пиршество, отколкото за възможните предложения за походи и плячка, които понтиецът навярно щеше да им направи. Когато пристигнаха в Анкира — между другото не град, ами същинско село, — Митридат вече ги чакаше. Беше обиколил цялата област в търсене на най-вкусните неща за ядене и на най-добрите вина за пиене и даде в чест на келтските си гости пиршество, за каквото дори и най-големите лакомници сред тях не бяха и мечтали. Вождовете, които и без това бяха обзети все от приятни настроения, не чакаха дълго да ги подканят и се нахвърлиха на огромните порции, полагащи се на всеки от тях.

И докато гостите блажено се оригваха сред останките от унищожения пир или пък, безпаметно пияни, хъркаха на пода, сред тях се плъзнаха хилядата войници на цар Митридат и без да вдигат много шум, прерязаха гърлата на всички. През цялото време, докато траеше клането над келтските вождове, цар Митридат седеше преметнал крак през страничната облегалка на стола си, сложен на почетното място при централната маса, и широкото му, гладко лице издаваше искрен интерес към това, което се вършеше.

— Изгорете ги — нареди накрая той на войниците си. — И омесете пепелта с кръвта им. Догодина реколтата по тези места ще бъде много богата. Нищо не се отразява по-добре на почвата от човешка кръв и кости.

Следващата му работа бе да се провъзгласи за цар на Галатия с мисълта, че сред разпръснатите като стадо без пастир галати няма да има кой да му съперничи за титлата.

Буквално на следващия ден Митридат изчезна вдън земя. Дори най-приближените му хора не знаеха къде се е дянал господарят им, нито какво е намислил. Беше оставил писмо, в което заповядваше Галатия да бъде окончателно прочистена от войнстващи келти, дружинниците му да се приберат в Амазия, а царицата да прати човек от Синоп за сатрап на новозавладяната понтийска област Галатия.

Отново облечен като търговец, яхнал не съвсем охранен кафяв жребец и водещ след себе си магаре да му носи дрехите за смяна и загубения му роб — келт, който дори не знаеше името на господаря си, Митридат се появи един ден не другаде, а в Песин. В светилището на Кубаба Кибела, Великата майка, той разкри истинската си самоличност пред Батацес и спечели архигалоса за своето дело. От жреца можа да се сдобие най-вече с интересна информация по въпросите, които го вълнуваха, а след като двамата се сбогуваха, Митридат потегли надолу по течението на Меандър, за да се озове в Римска Азия.

Любознателният пътешественик не пропусна нито един по-важен град в Кария. Едрият, вечно задаващ въпроси, но пестелив със своите отговори източен търговец се местеше от селище на селище, прекарвайки като че ли повечето от времето си да налага глупавия си роб, но в действителност внимателно запомняйки всяка подробност от пейзажа и най-вече сведенията, които приказливите уста му предлагаха. Непознатият не пропускаше случай да седне на една маса с други търговци в странноприемниците, където отсядаше, шляеше се безцелно по пазарища и дюкяни не толкова да търгува, колкото да си приказва с колеги, обикаляше кейовете на егейските пристанища, за да рови из балите със стока или да отгатва с носа си какво вино се крие в запечатаните амфори. Флиртуваше със селските девойки и която се престрашеше да утоли плътските му желания, оставаше щедро възнаградена за услугите си. С най-голяма охота търговецът слушаше разказите за несметните богатства на храмове, като например тези на Асклепий в Кос и Пергам или на Артемида в Ефес, за бездънната хазна на остров Родос.

От Ефес непознатият се насочи на север към Смирна и Сарди, докато най-сетне не се озова в Пергам, столицата на римската провинция, забодена като блестяща диамантена игла на върха на едноименната планина. Там за пръв път в живота му се случи да види римски войници — дворцовата охрана на управителя. Никой в Рим не смяташе азиатската провинция за опасна зона, затова отбраната се осигуряваше от местни хора, организирани в спомагателни легиони и в дружини от доброволци. Истинските римляни бяха точно осемдесет на брой и търговецът дълго ги наблюдава как се движат напред — назад по улицата със своята вдървена, равномерна крачка, с ризниците, късите мечове и тънковърхите им копия. Пак в Пергам странникът за пръв път видя човек, облечен в тога с пурпурен ръб. Ставаше дума за самия управител, придружаван от ликтори в моравочервени туники, всеки от които носеше на лявото си рамо снопче пръчки, между които се подаваше брадва. Уж управителят можел да разполага с живота на хората около себе си, а в очите на Митридат човечецът се отнасяше много почтително с определена част от съгражданите си, нищо че те ходеха облечени само в бяло и не се придружаваха от никаква охрана. Както пришълецът трябваше да научи, това били тъй наречените публикани, изпълнителни представители на съдружията, които се занимавали със събирането на провинциалните данъци. По наперената им походка, с която обикаляха равните, павирани улици на Пергам, човек можеше да си помисли, че не Рим, а те самите владеят провинцията.

Разбира се, Митридат не отиде чак дотам в любопитството си, че да заговаря някоя от тези августейши особи — отдалеч си личеше, че ги гонят далеч по-важни дела от това, да си дрънкат на улицата с непознат и недотам вдъхващ доверие източен търговец. Но това не му пречеше да запомня лицата им, когато го задминаваха, наобиколени от цяла свита писари, и да ги обсъжда посвоему в кръчмичките с клиентела от по-долните слоеве на пергамското общество.

— Направо ни смъкват кожата от гърба — жалваха му се не един и двама събеседници, докато най-сетне критичният към всичко чуто Митридат се убеди, че това си е самата истина, а не плод на нечие лично недоволство или чисто и просто хорска злоба.

— И защо така? — питаше невинно той в началото, но неизменно му отвръщаха с въпроса, дали пада от луната и къде се е губил в последните трийсет години — от смъртта на цар Атал до ден-днешен. Всеки път му се налагаше да разправя измислици за дългите си странствания из страните на север от Евксинския понт, спокоен, че дори да се намери някой многознайко да го разпитва за действителното състояние на Олбия или Кимерия, той ще знае как да го постави на мястото му.

— В Рим — разправяха му другарите по чашка — паричните дела се водят от двама много високи управници, наречени цензори. Избира ги целият народ — не ти ли се струва малко странно, — но преди това трябва задължително да са били консули. Сам разбираш, че са важни клечки. Във всеки нормален гръцки град с държавните финанси се занимават обикновени чиновници, на които това им е работата. А при римляните въпросните цензори може допреди година да са командвали цели армии, но в същото време да си нямат и понятие от търговия. Но целият контрол над държавната хазна минава в ръцете им и в продължение на пет години само те могат да сключват договори от името на държавата.

— Договори ли? — смръщи се недоверчиво източният деспот.

— Точно така, договори. Договори като всички останали, с тази разлика, че се сключват между частни предприемачи и римската държава — обясняваше пергамският търговец, с когото Митридат разговаряше в една от многото таверни в града.

— Страхувам се, че вече доста време съм прекарал в страни, управлявани от царе — оправдаваше се понтиецът. — Толкова ли няма римската държава достатъчно служители, които да й ръководят делата?

— Само магистратите — консули, претори, едили и квестори, — но те се интересуват само от едно — хазната да е пълна. — Търговецът вдигна презрително рамене. — Разбира се, приятелю, често действителната им цел е собствените им кесии да са пълни!

— Продължавай, това ми е интересно.

— Всички наши беди са по вина на Гай Гракх.

— Кой, онзи от братята Семпронии?

— Именно. По-малкият от двамата. Той прокара специален закон данъците в Азия да се събират от специални частни сдружения. По този начин, разсъждавал той, римската държава щяла да си получава дължимото, без да си харчи парите за бирници. Така се родиха нашите азиатски публикани — хората, от които зависи събирането на данъците в провинцията. Римските цензори само обявяват на желаещите да сключат договори според изискванията на държавата. В случая в нашата провинция това означава каква е общата сума, която хазната иска да бъде внесена в нея за идните пет години, което не означава, че това е сумата, действително събрана от населението на провинцията. Действителната сума се определя, както им скимне на самите сдружения, заинтересовани естествено да се облажат възможно най-много. Те плащат на хазната необходимото, но за себе си задържат всичко отгоре. И така, събират се те със сметала в ръце и започват да изчислява колко пари могат да се изстискат от азиатската провинция за следващите пет години. След като изчисленията бъдат готови, началникът им отива в Рим и прави предложение за договор на цензорите.

— Прощавай, че не разбирам, но за какво са всички тези изчисления и предложения, след като държавата сама определя размера на данъците, които иска да получи?

— А — а, но, скъпи приятелю, трябва да знаеш, че официално обявената цена е само минимумът, който хазната е склонна да утвърди! Всяко сдружение на публикани обаче начислява върху този минимум достатъчно тлъсти сумички, за да привлече погледа на хазната върху себе си и да си сключи желаните договори. И да си запази допълнителните печалби за себе си.

— Аха, разбирам — изсумтя недоволно Митридат. — И съответно договорите се сключват с тези, които предлагат най-много?

— Точно така.

— Но цифрата, която се предлага на хазната, включва ли допълнителната печалба за сдружението?

Търговецът се засмя при този въпрос.

— Разбира се, че не, приятелю! Наддаващият споменава само сумата, която възнамерява да плати на държавата. Онова, което сдружението смята да запази за себе си, е негова тайна или поне цензорите никога няма да тръгнат да се интересуват от действителния му размер. В Рим само организират наддаването и който предложи най-много на хазната, той печели. Това е всичко!

— А не се ли е случвало някой път цензорите да сключват договор не със сдружението, предлагащо най-много, а с някое друго?

— Не си спомням подобен случай, приятелю.

— И какво става след това? Ако например сдружението е изчислило бъдещите данъци въз основа на чисти предположения и се окаже, че е преувеличило? — питаше Митридат, нищо че отговорът му беше ясен.

— Ами ти какво мислиш, че става? Нас ако ни питаш, всеки път, когато публиканите правят своите изчисления, все едно не живеят тук в Мала Азия, ами в градината на Хесперидите! Случи ли се някъде да пропадне дадено производство, пък било то и от нищожно значение за страната, публиканите изпадат в такава паника, че човек ще си помисли да няма земетресение. Оказва се изведнъж, че сумите, които са събрали, не стигат дори да покрият договореното с хазната. Ако бяха по-въздържани в наддаванията, никой нямаше да се оплаква, ама не! Но така, както стоят нещата, излиза, че всяка година реколтата трябва да е оптимална, да не сме изгубили и една овца, да сме продали и последното зърно в хамбара си, и последното парче плат, и последната кравешка кожа, и последната амфора вино, последната маслинка от градината си… иначе бирниците си го изкарват на нас, съмняваш ли се? И от това не си пати този или онзи, ами всички заедно — изрече с горчивина търговецът.

— И как си го изкарват по-точно? — продължаваше да пита Митридат, но вече го занимаваше повече мисълта къде се намира местният гарнизон, защото по време на обиколките си из града не бе видял такъв.

— Наемат си биячи — киликийци — от земите, където и овцете нямат какво да ядат, — и ги пускат на воля. Виждал съм жителите на цели области да бъдат продавани в робство — жени, деца, всички, независимо от възрастта. Виждал съм цели ниви разровени, къщи — разграбени до шушка, само и само да се намери скритото имане. Бе, приятел, ако взема да ти разказвам на какво е способен един бирник, за да изстиска до последна капка данъкоплатеца, сълзи няма да ти останат от мъка! Например секвестират ти житцето, оставяйки ти толкова, колкото да не умреш от глад и да можеш да засееш и на другата година. Или пък отбират половината от стадата ти. Или пък, ако си търговец, ти опразват складове и магазини. Но най-лошото е, че подобна практика само кара хората да лъжат и да крият. Ако не успеят да излъжат, както трябва, губят всичко.

— И всички тези публикани са римляни?

— Римляни или италийци — обясни търговецът.

— Италийци — повтори замислено Митридат. Искаше му се да не е прекарвал седем години от живота си в пущинака на понтийските гори; откакто бе започнал своето пътешествие, всеки ден се убеждаваше, че има съществени пропуски в общата си култура, особено по въпросите на икономиката и географията.

— Е, и те са все едно римляни — поясни търговецът, който също не правеше голяма разлика между едните и другите. — Произхождат от предградията на Рим, които се наричат най-общо Италия. Но иначе аз лично не виждам никаква разлика. И едните, и другите, съберат ли се накуп, започват да бълват неразбираемия си латински, вместо като порядъчните люде да си казват всичко на човешки гръцки. И ходят облечени в някакви криви, нескопосано ушити туники — чак овчарите би ги било срам да си ги сложат на себе си. Една бастичка не могат да сложат… — потупа самодоволно гръцката си туника търговецът, убеден, че е от най-фина изработка и подхожда възможно най-добре на мъничката му и свита фигура.

— Не носят ли тоги? — попита Митридат.

— Понякога. По празнични дни или ако са повикани при управителя.

— А италийците, и те ли?

— Виж за тях не съм сигурен — вдигна рамене търговецът. — Сигурно.

От подобни разговори Митридат събра доста информация за Римска Азия. Най-често засяганата тема си оставаха издевателствата на популаните и техните изгладнели наемници. Но се оказваше, че има още една дейност в провинцията, носеща големи печалби на тези, които я упражняват. И те отново се оказваха римляни. Ставаше дума за заемането на пари срещу лихви, на които себеуважаващ се човек никога не би се съгласил, а пък и себеуважаващ се лихвар никога не би посмял да поиска. Оказа се, че въпросните лихвари най-често са чиновници към същите съдружия, събиращи данъците в страната, нищо че самите съдружия нямаха дял в предприятията им. Митридат все повече беше обземан от чувството, че римляните не гледат на своята азиатска провинция по друг начин, освен като на тлъста кокошка, която ще е добре да оскубят, докато е време. Идват от Рим или от предградията му, наречени Италия, изстискват от местните жители, каквото могат, хващат кораб в обратната посока и се връщат у дома си с издути кесии, без ни най-малко да ги е грижа за положението на хората в Йонийска, Еолийска или Дорийска Азия. И следователно всички ги мразеха!

След като напусна Пергам, Митридат се насочи напряко през сушата, заобикаляйки с нищо незабележимия триъгълник, наречен Троада, и излезе на южния бряг на Пропонтида, близо до град Кизик. Оттам продължи да следва брега на морето, докато не се озова в Пруза, част от царство Витиния. Непрекъснато разрастващото се селище, разположено в полите на заснежения Мизийски Олимп, сочеше отдалеч благополучие. Пътникът се отби в града, но за негово разочарование местните жители нямаха какво лошо да му кажат за своя осемдесетгодишен цар, та затова почти не се задържа при тях. Следващата му спирка беше самата столица на царството — Никомидия, където се намираха царят и дворът. Градът беше и преуспяващ, и доста голям, като най-голямата му забележителност представляваше малкият акропол, надвесил се над спокойните води на морския залив, от който се издигаха дворецът и най-големият храм.

Разбира се, в Никомидия Митридат не беше предпазен от неприятности. Беше напълно възможно, както си ходи по улицата, някой от минувачите да го разпознае — да речем жрец към някое от пръснатите по целия свят братства като това на Ма или на Тюхе, или пък просто грък от Синоп. Затова царят — търговец счете за по-благоразумно да се настани в една миризлива странноприемница далеч от богатите квартали на града и да придърпва краищата на качулката си, когато излиза да се разхожда. Целта му беше да опознае по-отблизо народа на Витиния, да почувства пулса му и да провери доколко жителите на Никомидия са готови да защитават своя владетел, доколко са му предани, за да водят война в негово име, ако случайно назрее конфликт с царя на съседен Понт.

Края на зимата и цялата пролет Митридат прекара в скитания от Хераклея — най-голямото пристанище на Витиния на Евксинския понт — чак до най-затънтените краища на Фригия и Пафлагония. От погледа му не убягваше състоянието на пътищата — ако изобщо можеше да се говори за пътища, — на обработваемите площи, на самите хора.

И така, в началото на лятото Митридат се завърна в Синоп, уверен в своите сили, отмъстен за миналите си неуспехи и пълен с идеи за бъдещето. В двореца обаче все повече се слушаше гласът на истеричната му съпруга Лаодика, която често взимаше думата и рядко я оставяше на смълчаните царедворци. Митирдатовите чичовци Архелай и Дифант отдавна не бяха сред живите, а братовчедите му Неоптолем и Архелай още се намираха в далечна Кимерия — факт, който превръщаше царя най-уязвим именно в двореца му. От първия момент започнаха да го спохождат съмнения и тревоги, празничното му настроение угасна и в крайна сметка Митридат се отказа от първоначалното си желание да отдъхне на царския престол, да нагости царедворците си с богат пир и да им разправи за незабравимата си одисея из западните краища на полуострова. Вместо това той дари всички с ледената си усмивка, награби сестра си Лаодика и я люби, докато тя самата не го помоли за милост, навести всичките си синове и дъщери с майките им и зачака какво предстои да се случи. В едно беше сигурен — в двореца се готвеше нещо. Но докато не разбере в какво се състои то, реши да не споменава думичка за патилата си по време на тайнственото си изчезване, още по-малко за бъдещите си планове.

Вечерта, докато се разхождаше из двореца, го настигна Гордий, кападокийският му тъст, който само сложи ръка на устните си и с жест му обясни, че възможно най-бързо двамата трябва да се срещнат горе на покрива. Нощният въздух блестеше пред очите им със сребърните оттенъци на месечината, вятърът рошеше лунната пътека в залива, силуетите на стражата се чернееха като зейнали отвори в плътта на майката — земя, сякаш всеки момент от недрата й ще изскочи всемогъщият мрак и ще погълне светлината, която слънчовата сестра пръскаше по небето. Дворецът се издигаше в средата на малък полуостров и оттатък провлака, който като човешка шия го свързваше със сушата, градът спокойно спеше своя празен сън. Сянката на крепостните стени, които го обграждаха, безмълвно се зъбеше на белезникавите пясъци по брега.

Царят и Гордий застанаха точно на средата между две от наблюдателниците на двореца, седнаха на плочките, за да се скрият зад каменния парапет, и зашепнаха толкова тихо, че дори и птиците не можеха да ги чуят.

— Този път Лаодика беше убедена, че няма да се върнеш, Велики — заговори Гордий.

— Наистина ли? — рече с вледеняващ тон Митридат.

— От три месеца си има любовник.

— Кой?

— Братовчед ти Фарнацес, Велики.

А така! Хитра лисица беше тази Лаодика! Няма да си избере кой да е, ами един от малкото мъже в рода, които можеха да се надяват на престола, без да се притесняват от законните претенции на непълнолетните царски синове. Фарнацес беше син на един от братята на Митридат V и на една от сестрите му. И по бащина, й по майчина линия кръвта му беше царска. Имаше всички изгледи за успех.

— Сигурно си мисли, че няма да науча — подметна Митридат.

— Мисли си, че малкото посветени в тайната няма да посмеят да ти кажат — обясни Гордий.

— Ами ти как така посмя?

Той широко се усмихна и зъбите му заблестяха на лунната светлина.

— Господарю мой, никой не може да измести теб от трона! Знам го още от първия път, когато те видях.

— Имаш думата ми, Гордий, че ще ти се отблагодаря, както подобава — облегна се царят на стената зад себе си и потъна в размисъл. Най-накрая добави: — Сигурно смята да ме убие съвсем скоро.

— И аз така мисля, Велики.

— Колко предани люде имам тук, в Синоп?

— Мисля, че са много повече от нейните. Тя е жена, царю, много по-жестока и коварна от мъжете. Кой би могъл да й има доверие? Онези, които са застанали на нейна страна, се надяват на издигане в йерархията, но всъщност разчитат повече на Фарнацес, отколкото на сестра ти. Предполагам, че когато той застане на престола, съучастниците му ще очакват да се отърве и от нея. И все пак повечето хора в двора не подкрепят заговора.

— Добре! Оставям на теб, Гордий, да съобщиш на всички онези, които още са ми предани, че се готви заговор. Нека бъдат готови за действие по всяко време на денонощието — нареди царят.

— Какво смяташ да правиш?

— Нека първо се опита да ме убие, пък аз ще я науча нея, дърта крава! Все пак ми е сестра. Не мога да си позволя да проливам кръвта й. Ще измисля нещо достатъчно ужасно, за да страдам и аз заради греха й.

— Велики, защо просто не ме оставиш още сега да ги арестувам двамата с Фарнацес! — едва се сдържаше да не извика на висок глас Гордий. — Ами ако те отровят! Колкото и да внимаваш с храната си, сестра ти може да ти сложи малко бучиниш или да ти пусне пепелянка в леглото. Умолявам те, остави ме да ги затворя още тази нощ! Така ще е най-лесно.

Но царят поклати глава.

— Трябват ми доказателства, Гордий — говореше той с каменно спокойствие, без нотка страх в гласа си. — Нека се опита да ме отрови. Да видим с биле ли ще бъде, или с гъби, или със змийска отрова… Сама ще си избере, пък да я видим как ще ми я поднесе.

— Царю, царю! — повтаряше тъстът му.

— Няма от какво да се тревожиш, Гордий — успокои го Митридат. — Никой не знае — дори и Лаодика, — че през онези седем години, които прекарах да се крия от отмъщението на майка си, се имунизирах срещу всички отрови, познати на човечеството — дори срещу такива, за които само аз знам. Ако на света има човек, който да твърди, че разбира от отрови, това съм аз. Да не мислиш, че всички тези белези по тялото ми са от ножове на убийци? Не! Това са следи от змийски ухапвания, Гордий, за да съм сигурен, че никой от роднините ми няма да успее да ме премахне с отрова — най-удобния за пред хората начин.

— Но ти си бил още дете тогава! — смая се Гордий.

— Казах си, защо да не доживея старини? Хем така по-дълго ще царувам.

— Но как успя да се имунизираш, Велики?

— Ами вземи например египетската кобра — разгорещи се царят, тъй като темата беше една от любимите му. — Сещаш се какво представлява — с голяма качулка и съвсем малка главичка. Накарах да ми я уловят във всякакви размери и да ми ги носят в кутии. Започнах с най-малката, като я караха да ме хапе. И така, една по една опитах зъбите на всички, докато най-накрая, Гордий, можех да се подложа и на най-голямата, дълга седем стъпки и дебела колкото лакътя ми, без дори да ми прилошее от отровата! Приложих същото и с пепелянките, скорпионите и отровните паяци. Сипвал съм си в храната по малко от всички растителни отрови — бучиниш, самакитка, мандрагора, вътрешност от черешови костилки, отвари от горски плодове, корени и билки, всякакви отровни гъби и така нататък, и така нататък. Да, Гордий, опитвал съм от всичко! Всеки път съм си слагал по малко по-голяма доза от предишния и накрая можех да изпия до дъно цяла чаша с отрова и да не ми стане нищо. И до ден-днешен продължавам да се имунизирам периодично — сипвам си във виното отрова, подлагам си ръката да ме хапят всякакви гадини. И, разбира се, си взимам нужните противоотрови — засмя се доволно Митридат. — Нека Лаодика опита на какво е способна! Няма да й се удаде да ме убие.

Нищо неподозиращата Лаодика нанесе своя смъртоносен удар още на тържествената вечеря, която даде по случай щастливото завръщане на царя. Понеже на празненството беше поканен целият двор, голямата тронна зала беше щателно изчистена, подредена с десетки кушетки за гостите, стените и колоните бяха украсени с букети и венци, а по пода щедро бяха посипани розови цветчета. Най-добрите музиканти в Синоп бяха привикани да осигуряват фон на гръцките актьори, които щяха да представят трагедията на Еврипид „Електра“, както и на световноизвестната танцьорка Анаис от Низибис, доведена по спешност от Амиз, където прекарваше лятото на морския бряг.

В древността царете на Понт се бяха хранили седнали край маси, подобно на тракийските си предшественици, но от доста години и те се бяха поддали на гръцката мода и предпочитаха да вечерят излегнати на кушетки. Това като че ли им се струваше достатъчна причина да се смятат за истински елинистически монарси, съществена част от гръцката култура.

Но скоро стана ясно, че претенциите за елинистическо възпитание на синопските царе и царедворци са доста мъгляви, след като всеки от поканените, щом влезеше в тронната зала, се долепяше ничком до земята и ако това не се сметнеше за достатъчно от великия цар, се опитваше с нужните венцехвалебствия да поправи грешката си. Но за химни и оди имаше малко време, тъй като царица Лаодика искаше да си свърши работата бързо и успешно. Щом започна празненството, тя подаде златната си чаша, скитска изработка, на своя съпруг не без да оближе предизвикателно ръба й с розовия си език.

— Пий от моята чаша, съпруже — подкани нежно тя Митридат.

Той пое чашата от ръцете й и без колебание отпи половината от съдържанието й на един дъх, а останалото върна обратно на масата пред двамата с царицата. Беше задържал в устата си част от виното и сега замляска шумно с език, без да сваля широките си и зелени като гроздови зърна очи, изпъстрени с кафяви точици, от лицето на сестра си. Сетне смръщи вежди, по-скоро в знак на дълбок размисъл, сякаш се опитваше да си припомни нещо, и най-накрая, явно сетил се, каквото е трябвало, засия в доволна усмивка.

— Дорикнион! — изрече той някаква непозната на околните думичка.

Царицата пребледня като платно. Целият двор замръзна на място. Митридат се беше постарал всички в залата, където и без това не се вдигаше особено голям шум, да го чуят.

Царят се обърна на лявата си страна.

— Гордий — повика той тъста си.

— Да, царю? — скочи бързо от кушетката си кападокиецът.

— Би ли бил така добър да ми помогнеш?

Лаодика беше четири години по-голяма от брат си и поразително му приличаше — нищо чудно, след като вече няколко поколения в рода най-често братът се женеше за сестра си и децата все по-точно и по-точно пресъздаваха образа на родителите си. За жена царицата беше едра, но затова пък добре сложена, а и винаги знаеше как най-добре да се издокара за пред хора; златистите й коси бяха сресани по гръцки, зеленикавокафявите й очи — грижливо очертани със стибия, бузите й — напудрени, устните й — плътно покрити с тъмнорозово, ръцете и краката — боядисани с къна. Бялата лента на диадемата й разделяше на две високото й чело, като дългите й краища стигаха чак до раменете й. Лаодика беше самото превъплъщение на идеята за царица — нещо, което винаги й е било мечта.

Прочела в погледа на брат си какво я очаква, тя се извъртя върху кушетката с мисълта да бяга, но беше изпреварена. Митридат я грабна за ръката, на която се беше подпряла, и я върна обратно на купчината възглавници, върху които се беше облягала. Отдалеч човек би си рекъл, че нежно я е прегърнал. От другата й страна стоеше изправен Гордий, по чието лице се четеше триумф. Знаеше каква ще е наградата за вярната му служба — царица щеше да стане не друга, а неговата дъщеря Ниса, която досега се беше губила сред десетината съпруги на Митридат. Оттам и внукът му Фарнацес щеше да измести от престола сина на Лаодика Махарес.

Лаодика обърна безпомощно глава на другата страна, но любимият й Фарнацес вече беше наобиколен от четирима придворни и Митридат едва го удостои с поглед. Вниманието на царя беше насочено най-вече към сестра му.

— Няма да умра, Лаодика — разочарова я той. — Предполагам, че дори няма да ми прилошее — усмихна се той, сякаш цялата работа му се струваше по-скоро забавна. — Но в чашата е останало достатъчно да убие стотина като теб.

С лявата си ръка царят стисна носа й и като я хвана през врата, рязко наведе главата й назад. За да си поеме дъх, сестра му трябваше да си отвори устата. Малко по малко Митридат изсипа цялото съдържание на красивата златна чаша в гърлото й, като караше Гордий след всяка глътка да затваря устата й. Той самият нежно потупваше жена си по врата, за да може тя по-лесно да погълне течността. Лаодика дори не се опитваше да се съпротивлява — явно смяташе, че би било под достойнството й. Една Митридатида никога не би се уплашила пред смъртта, особено когато залогът е бил царският престол.

Когато чашата беше пресушена до дъно, Митридат помогна на сестра си да се излегне върху кушетката и се отмести, за да не пречи на любовника й да се наслаждава на агонията й.

— Не се опитвай да повръщаш, Лаодика — предупреди я любезно Митридат. — Най-много да ти се наложи да пиеш същото втори път.

Всички присъстващи напрегнато очакваха да видят какво ще се случи. В цялата зала нямаше човек, който да не се е смразил до мозъка на костите си от ужас. Само царят беше в състояние да отмерва времето, но никой не би се осмелил да го попита колко точно е трябвало на отровата да подейства.

Митридат се обърна към придворните си — мъже и жени — и започна да им говори наставнически, все едно е учител по философия, запознаващ новите си ученици с материята. Той с гордост разкриваше пред поданиците си огромните си познания в областта на отровите — нещо, с което отсега нататък всички щяха да го свързват. Със скоростта на мисълта легендата за неговия непробиваем имунитет щеше да се разпространи из цял Понт, да премине границите на царството и да се разчуе из целия цивилизован свят. От своя страна Гордий щеше да прибави всичко, което бе научил по-рано от господаря си, и занапред Митридат щеше да се знае като най-големия отровител на земята.

— Царицата — обясняваше спокойно царят — е избрала добра отрова. Казва се дорикнион, но египтяните я наричат трихнос. Един от диадохите на Александър Велики, Птолемей — същият, който по-сетне стана цар на Египет, — донесъл растението чак от Индия, където, казват, то достигало размерите на истинско дърво. Явно Египет не е най-благоприятното място за отглеждането му, защото там го знаят само като храст с листа колкото на нашия градински чай. Но е доказано, че след аконитона е най-силната отрова на света! След малко ще се убедите сами, че до самото настъпване на смъртта вашата царица няма да изгуби нито за миг съзнание. От личен опит дори мога да твърдя, че поеме ли човек от тази отрова, способностите му да възприема се изострят докрай. Под влияние на дорикниона пред отровения се откриват множество видения, непознати в нормално състояние, и светът добива нови измерения. Братовчеде Фарнацес, трябва да ти кажа, че всяко туптене на сърцето ти, всяко примигване на клепачите ти, всяка въздишка, която се опитваш да скриеш от нас, отекват дълбоко в душата на твоята любима. Сякаш те поема със своите вътрешности. Колко жалко, че тъкмо в този момент не може да поеме и друго от теб… — Митридат отново се обърна към сестра си и кимна разбиращо. — Гледайте внимателно, започва се.

Лаодика стоеше с поглед, закован в лицето на Фарнацес, застанал неподвижен между пазачите си и свел очи в земята. Никой от присъстващите нямаше да забрави изражението, което се беше изписало в същия този предсмъртен поглед: едновременно болка и ужас, възторг и печал, цяла поредица от взаимно отричащи се чувства, които се сменяха за броени мигове. Така и не каза нищо, очевидно, защото й беше непосилно. Устните й бавно се изопнаха над големите й, пожълтели зъби, вратът й започна да се извива назад, гръбнакът й се опъна във формата на лък. В един миг цялото тяло на умиращата се затресе в ритмични движения, които ставаха все по-спорадични, но затова пък по-отчетливи за наблюдателя, докато най-накрая не се превърнаха в едновременни конвулсии на главата, таза и четирите й крайника.

— Това е пристъп! — не се сдържа да извика Гордий.

— А какво друго би могло да бъде — отвърна презрително Митридат. — Нали тъкмо пристъпът трябва да я убие, само почакайте малко. — Личеше си, че случаят го интересува най-вече от своята медицинска страна; той имаше представа как се чувства човек под въздействието на отровата, но никога не се беше гледал в голямото си сребърно огледало. — Открай време съм мечтал — отбеляза пред слушателите си, които не можеха да откъснат поглед от конвулсиите на Лаодика — да създам универсалната противоотрова, вълшебния еликсир, който да спира действието на всички видове отрови, независимо дали са извлечени от растение, животно или неодушевена материя. Тъй или иначе принуден съм всеки ден да пия смес от стотина различни отрови, иначе рискувам да изгубя имунитета си. И след това да поема друга смес, този път от стотина различни противоотрови. — Последното беше изречено съвсем тихо, за да го чуе само Гордий. — Ако не гълтам противоотровите, признавам, че ми прилошава.

— Разбирам те напълно, Велики — изграчи едва — едва Гордий, който трепереше толкова силно, че се страхуваше царят да не забележи.

— Малко й остава — успокои го Митридат.

И се оказа прав. При всяка следваща конвулсия Лаодика забавяше движенията си, сякаш тялото й губеше и последните си сили. И все пак в погледа й се четеше още живот, личеше си, че нищо не й убягва — до момента, в който смъртта затвори клепачите й. Обаче дори за миг не погледна брат си. Навярно защото откакто отровата беше задействала, тя не бе могла дори да извърне глава и да отмести очите си от любовника си Фарнацес.

— Прекрасно! — потри ръце царят и кимна към Фарнацес. — Убийте го.

Никой не се осмели да попита как точно, затова той си отиде по по-прозаичен начин, отколкото бедната Лаодика, прободен от острието на нечий меч. Но всички, които бяха свидетели на смъртта на царицата, запомниха дадения им урок: дълги години напред нямаше да има повече опити за покушение срещу цар Митридат VI.

Както Марий щеше да се увери по време на пътуването си от Песин до Никомидия, Витиния беше изключително богата страна. Подобно на цяла Мала Азия и тук теренът беше предимно планински, но с изключение на внушителния Мизийски Олимп, надвиснал над Пруза, човек трудно можеше да нарече хълмовете и ридовете в страната истински планини. Ниски, със заоблени и лесно преодолими била, тукашните възвишения не можеха да се съревновават с могъщия Тавър. Земята се напояваше обилно от няколкото по-големи реки и още отпреди векове беше почти изцяло разчистена от гори и засята с култури. Житото беше достатъчно едновременно да нахрани народа и войската и да покрие целия годишен данък, който Витиния плащаше на Рим. В страната вирееха бобовите растения, а овцете сякаш бяха безбройни. Често от пътя се забелязваха зеленчукови и овощни градини, а във всяко село, което Марий и семейството му прекосяваха, хората изглеждаха еднакво сити, здрави и доволни.

Когато обаче пристигна в Никомидия и се настани като почетен гост в двореца на цар Никомед, той трябваше да чуе напълно различни разкази от устата на местния владетел. В сравнение с другите царски дворци по света този беше доста скромен по размери, но затова пък можеше да се похвали с чудесна архитектура, изключително качествена изработка, при това от най-скъпи материали — и най-важното с безценни произведения на изкуството, както Юлия веднага щеше да забележи.

— Цар Никомед не може да се нарече беден човек — заключи Юлия.

— Уви, Гай Марий! — въздъхна час — два по-късно цар Никомед. — Аз съм много беден човек! И предполагам, че няма как другояче да бъде, щом ми е съдено да управлявам бедна страна. А и Рим с нищо не иска да облекчи положението ми.

Двамата бяха седнали на терасата на двореца, обърната към града и живописния морски залив. Водата беше толкова спокойна, че от върховете на близката планина до сградите по брега всичко се отразяваше като в огледало върху небесносинята й повърхност. Марий наблюдаваше в захлас разкрилата се гледка; струваше му се, че Никомидия виси в пространството, застанала между два различни свята — единия над главата й, другия, негово обърнато наопаки подобие, в нозете й. Всичко, което се виждаше в горния свят — от магарешкия керван по крайбрежния път до облаците, гонещи се от небето, — се повтаряше абсолютно същото върху водното огледало в залива.

— Какво имаш предвид, царю? — изненада се Марий.

— Ами вземи например онази позорна история с Луций Лициний Лукул преди пет години — рече Никомед. — Дойде рано пролетта във Витиния да поиска два спомагателни легиона, уж за да воюва срещу робите в Сицилия. — По тона му си личеше, че случаят продължава да го вълнува. — Обясних му, че нямам никакви войски да му дам, и то не заради друго, а заради собствените му съграждани, откупвачи на данъци, които отвеждат повечето ми поданици в дългово робство. „Първо ще освободиш моите заробени поданици — казвам му, — както си е писано в указа на Сената, отнасящ се до всички народи, приятели и съюзници на Рим, и до всички римски територии по света без изключение! Тогава ще си получа войската обратно и страната ми ще си припомни забравеното благополучие.“ И какво, мислиш, ми отговаря той? Че указът на Сената се отнасял не до всички съюзници, а само до италийците!

— И е бил прав — изтегна краката си Марий. — Ако наистина указът беше засегнал всички жители на страните, приятелки и съюзнички на римския народ, Сенатът щеше да си направи труда изрично да те извести. — Изгледа подозрително Никомед изпод гъстите си вежди. — Но доколкото си спомням, Лукул си получи исканите легиони.

— Не толкова добре попълнени, колкото би му се харесало, но успях да му намеря хора. По-точно той си ги намери сам — поправи се Никомед. — След като му заявих, че Витиния не разполага повече с ненужни хора, той напусна столицата ми и тръгна да обикаля лично провинцията. Няколко дни по-късно се върна и с присъщата си наглост ми съобщи, че е видял твърде много мъже по нивите. Опитах се да му обясня, че е видял селскостопански труженици, а не войници, но той ми отговори, че селскостопанските труженици били най-добрите войници на света и това го удовлетворявало. И ето как към всичките ми грижи се прибави още по-голяма, защото негодникът отведе със себе си седем хиляди души — тъкмо от онези, чийто труд едва смогва да заплати данъците ми към Рим!

— Да, ама си ги получи обратно само година по-късно — напомни му Марий, — при това, ако не се лъжа, всички се върнаха с пълни кесии.

— Да, но през същата тази година реколтата се оказа недостатъчна — инатеше се царят. — А ако ти, Гай Марий, беше по-добре запознат със системата на римските данъци, една — единствена лоша реколта може да ни върне обратно с цяло десетилетие.

— Това, което ми е най-непонятно — оправда се Гай Марий, който се чувстваше все по-неловко, че царят не може да го убеди с реални доводи, — е какво търсят изобщо римски откупвачи на данъци във Витиния. Доколкото знам, царството ти не е част от Римска Азия.

Никомед се намести на стола си.

— Работата е там, Гай Марий, че много от моите поданици са взимали заеми от римските публикани в провинцията ви. Времената са трудни.

— Защо са трудни времената, царю? — продължаваше да се интересува той. — Мислех си, че особено откакто избухна робското въстание в Сицилия, Витиния има големи печалби от износа си на зърно. Можете дори да увеличите добивите си. В продължение на няколко години римски агенти обикалят тази част на света и купуват жито на главозамайващи цени. Търсенето беше толкова голямо, че Римска Азия и Витиния можаха заедно да покрият едва половината от нуждите на Рим. Доколкото разбирам, най-големите сделки са били сключени със земите, управлявани от понтийския цар Митридат.

А, каза го! От въпрос на въпрос Гай Марий най-сетне настъпи право по мазола задъхващия се от злоба цар на Витиния, който мигом изплю цялата си жлъч срещу своя омразен съсед.

— Митридат! — просъска Никомед и се тръшна назад на стола си. — Да, Гай Марий, тъкмо той е отровната змия, която пълзи в моя дом! Той е причината от година на година Витиния да обеднява все повече и повече! Трябваха ми цели сто таланта злато, за да си купя поддръжката на Рим, когато той поиска да бъде признат за приятел и съюзник на римския народ! Много пъти повече трябва да му плащам на самия него, за да отклоня ненаситните му за плячка наемници от границите на царството си! Заради Митридат съм принуден да поддържам постоянна армия, а никоя страна по света не може да си позволи този лукс без огромни жертви! Погледни само какво направи той преди три години в Галатия! Покани хора на пир и ги изкла, както се хранят! Четиристотинте най-видни келти намериха своята смърт в Анкира и сега Митридат царува над всички мои съседи — Фригия, Галия, крайбрежието на Пафлагония. Трябва да ти заявя съвсем отговорно, Гай Марий, че ако Митридат не бъде спрян навреме, дори Рим ще има да си пати и да кълне деня, в който е застанал със скръстени ръце да гледа моето унищожение!

— И аз така мисля — съгласи се Марий. — И все пак Мала Азия е твърде далеч от Рим, затова се съмнявам, че някой от моите съграждани ще оцени действителната стойност на събитията тук. Може би, с изключение на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, но той вече е доста възрастен и никой няма да го слуша. Аз самият имам намерение лично да се срещна с цар Митридат и да го предупредя от името на Рим. Навярно, когато се върна у дома, ще успея да убедя колегите си сенатори, че трябва да гледат по-сериозно на Понт.

— Време е за вечеря — сложи край на разговора Никомед, като стана от стола си. — Ще продължим темата по-късно. Радвам се, че има поне един човек на света, който да разбира нашите грижи!

За Юлия престоят в този източен двор представляваше интересно преживяване. „Ние, римските жени, трябва повече да пътуваме по света — мислеше си тя, — защото едва сега разбирам колко тесногръди и плиткоумни същества сме, колко малко знаем за останалия свят. А трябва да се интересуваме повече, най-малкото, за да знаем как да възпитаваме децата си. Особено синовете си.“

За нея Никомед II беше първият едноличен владетел, когото срещаше в живота си, затова нямаше как да не й направи впечатление. Тя винаги си беше представяла царете като римски патриции — консули — високомерни, ерудирани, изискани в маниерите си и величествени в походката си. Нещо като Катул Цезар или още по-добре — като Скавър Принцепс Сенатус, който, макар и плешив като яйце и по-скоро нисък на ръст, винаги бе внушавал респект у околните с царствената си осанка.

А какъв се оказваше в действителност цар Никомед! Изключително висок, той навярно се беше славил като едър и здрав мъж на младини, но напредналата възраст го беше превърнала в съсухрено, прегърбено старче с провиснала гуша и отпуснати бузи. Зъбите му липсваха отдавна, косата му почти беше опадала, но пък и това си бяха все физически особености, които човек можеше да види и у всеки осемдесетгодишен римски консул. Например Сцевола Авгур. Разликата се състоеше във вътрешната енергия, която даваше сили на едните и на другите да живеят и да пазят достойнството си. Така например цар Никомед беше толкова женствен в поведението си, че направо ставаше смешен в одите на Юлия. Носеше дълги, свободно спускащи се дрехи от ефирна вълна, оцветени във всевъзможни цветове. На масата си слагаше златна перука на къдрици, силно наподобяващи месни колбаси, а човек никъде не можеше да го изненада без вечните му обеци от масивно злато на ушите. Царят имаше навика да си гримира лицето като евтина курва и нарочно говореше с дрезгав фалцет. Изобщо, ако нещо му липсваше, това беше чувството за величие, нищо че повече от петдесет години цяла Витиния се беше обръщала към него тъкмо като към такова. При това цар Никомед не се помнеше като владетел с лека ръка — в продължение на безкрайното си царуване той неведнъж и дваж беше наказвал непокорните си поданици или пък се беше разправял с нетърпеливите си за власт синове. Като го гледаше и още повече, като си представяше, че откакто е навлязло в пубертета, това човешко подобие насреща й винаги е проявявало своите женствени наклонности, Юлия дълго трябваше да се убеждава, че то е било способно да свали собствения си баща от престола му, да се наложи на негово място и вече толкова десетилетия да не се съмнява в лоялността на поданиците си.

И двамата му синове се намираха в двореца, но майките им отдавна не бяха на този свят. Старата царица се беше споминала пред много години (от нея беше по-големият син на владетеля — отново Никомед), а не след дълго я беше последвала и другата царска съпруга (чийто син се казваше Сократ). Нито Никомед — син, нито Сократ можеха да се нарекат младежи: първият беше на шестдесет и две, вторият — на петдесет и четири. И двамата бяха женени, но проявяваха същия женствен характер като баща си. Съпругата на Сократ беше дребно създанийце, напомнящо мишчица, която се крие по ъглите и когато трябва да мине от една стая в друга — припкаше, сякаш се страхува да не я забележи котката. Тази на Никомед беше едра, снажна и сърцата жена, която харесваше шегите за чужда сметка и можеше да събори стените с боботещия си смях. От нея Никомед имаше дъщеря — Ниса, чиято драма се състоеше във вече твърде напредналата й за женитба възраст; Сократ и жена му не бяха могли да се сдобият с дете.

— И като се замисли човек, какво по-естествено? — говореше един от робите на Юлия, докато чистеше стаята, която домакините й бяха отредили. — Изобщо не съм сигурен дали Сократ е способен да проникне в жена! Колкото до Ниса, и тя е започнала да хойка по себеподобни. С такава конска мутра като нейната не виждам кой мъж би я взел за жена.

— Ти си крайно нагъл — отбеляза с леден тон Юлия и с жест на погнуса показа вратата на младежа. На всяка крачка в двореца човек се сблъскваше с красиви роби от мъжки пол в разцвета на младостта си. Имаше само неколцина свободни люде, играещи ролята на приближени на царя и двамината му синове. Затова пък не бяха рядкост малки момченца, играещи ролята уж на прислуга, но ако се съдеше по това, че бяха далеч по-привлекателни от батковците си, навярно задачите им бяха от друго естество. Юлия гледаше да не мисли за какво точно биват използвани те, още повече че малкият Марий, свободолюбив, приятелски настроен към всички и най-вече — страшен симпатяга, навлизаше в пубертета.

— Гай Марий, нали ще наглеждаш сина ни? — тревожно попита мъжа си Юлия.

— Защо, страхуваш се да не започне авантюра с някое от цветчетата наоколо? — прихна да се смее Марий. — Няма защо да се плашиш за него, меа вита. Той вече ги разбира тези работи: никога няма да сбърка мъжко с женско.

— Благодаря ти за успокоението — усмихна се Юлия. — Колкото повече остаряваш, толкова по-малко се слушаш какви ги говориш, а, Гай Марий?

— Тъкмо обратното — отвърна той невъзмутимо.

— Тъкмо това исках да ти кажа.

— А, така ли?

— Не ти ли се струва, че дълго се заседяхме тук? — мина Юлия по същество.

— Ако смяташ осем дни за много време… — изненада се Марий. — Да не би целият този цирк наоколо да те потиска?

— Мисля, че да. Винаги съм искала да знам как си живеят царете, но ако Витиния е характерен пример, то да си призная, радвам се, че съм римлянка. Не става въпрос просто до хомосексуализма. Тук робите са същински позор. А пък царските съпруги са такива едни, че предпочитам изобщо да не ги виждам, Орадалтис е като някой глашатай — човек трябва да си слага тампони в ушите, за да разговаря нормално с нея, а Муза — колко би й отивало името на латински… Не от муза като муза, а от „мус“ — мишка! Да, Гай Марий, да знаеш, че колкото по-скоро благоволиш да се разделиш с цар Никомед, толкова ще ти бъда по-благодарна — заключи типичната римска матрона.

— Тогава да си вървим още утре — съгласи се съпругът й и бръкна в синуса на тогата си, за да извади някакво писмо. — Преследвало ме е по целия път от Халикарнас дотук, за да ме настигне. Писмо от Публий Рутилий Руф, който познай къде се намира в момента?

— В Римска Азия?

— В Пергам, за да сме съвсем точни. Тази година управител на провинцията е Квинт Муций Сцевола и Публий Рутилий се е съгласил да му бъде легат — размаха щастливо свитъка Марий. — Доколкото разбирам, и управителят, и легатът ще са щастливи да ни видят. При това писмото е било пратено още пролетта, значи си представяш нетърпението и на двамата да се срещнат с компания като нашата.

— Освен че е известен адвокат — замисли се Юлия, — аз лично не знам нищо повече за Квинт Муций Сцевола.

— Да си призная, и аз го познавам твърде бегло. А що се отнася до това, какво знам за него — само, че е първи братовчед на Крас Оратор и че са неразделни. Всъщност нищо чудно, че ми е толкова далечен. Все пак той е само на четиридесет.

Старият Никомед мислеше, че гостите му ще останат поне за месец, затова не искаше да ги пусне току-така да си вървят. Но Марий нямаше да е Марий, ако не се наложеше над някаква крехка и доста овехтяла антика като цар Никомед. Заедно със семейството си напусна царския дворец, изпратени от сърцераздирателния рев на домакина, и отплаваха през Хелеспонта към Егейско море, радвайки се на хубаво време и попътен вятър.

При устието на река Каик корабът се понесе по течението и няколко часа по-късно се озова в пристанището на град Пергам, разположено навътре в сушата. Градът беше така разположен, че пътниците, идващи откъм морето, да могат отдалеч да се възхитят на гледката: високия акропол и още по-високите планини, които го ограждат откъм изток.

Квинт Муций Сцевола и Публий Рутилий Руф ги чакаха в резиденцията на управителя, но и този път Марий и Юлия нямаха възможността да се запознаят по-отблизо със Сцевола, който тъкмо заминаваше обратно за Рим.

— Ех, де да бяхте пристигнали през лятото, Гай Марий, щяхме да се повеселим! — въздъхна Сцевола, — но сега трябва да бързам, за да стигна Рим, преди времето да се е развалило и морето да е станало несигурно. — Той се усмихна приятелски. — Публий Рутилий ще ви обясни всичко.

Марий и Рутилий Руф се разходиха до пристанището да помахат на Сцевола от кея, докато Юлия се зае с багажа в двореца, който й беше много по-присърце от царския палат в Никомидия, дори ако женското присъствие беше също толкова скромно.

Разбира се, Марий нямаше да се сети, че на съпругата му ще й е приятно да си има женска компания; стигаше му да знае, че всичко е наред и че Юлия няма проблеми. Сега беше време да се съберат със стария приятел и да обсъдят какво става в Рим.

— Ще започна с най-добрата новина — рече Публий Рутилий и се усмихна щастливо; струваше си да обиколиш половината свят, ако знаеш, че ще срещнеш Гай Марий! — Гай Сервилий Авгур умря в изгнание в края на миналата година и естествено трябваше да се провеждат избори кой да заеме мястото му в колегията. Ти, Гай Марий, ги спечели.

Марий го зяпна.

— Аз!

— Точно така.

— Неми е минавало през ума… Защо аз?

— Защото ти, Гай Марий, все още се радваш на огромна популярност сред римските гласоподаватели, независимо от това, какво правят Катул и компания, за да те компрометират. Най-малкото съгражданите ти смятат, че заслужаваш подобна проява на уважение. Кандидатурата ти беше предложена от цяла делегация конници и понеже никъде не е писано, че човек не може да участва в изборите ин абсенция, колегията на авгурите подложи и твоето име на гласуване и ти спечели. Не мога да твърдя, че Прасчо Младши и приятелите му се зарадваха на успеха ти, но като цяло Рим те приветства от сърце.

Марий въздъхна с огромно задоволство.

— Е, това са наистина добри новини! Авгур! Това означава, че и синът ми на свой ред ще бъде жрец или авгур, както и синовете на синовете му… Успях, Публий Рутилий! Успях да се закотвя в самото сърце на Рим, да стана част от него… Аз, италийският селянин без думичка гръцки.

— Е, знаеш ли, вече не са сред живите онези, които те наричаха така. Откакто Прасчо се спомина, нещата много са се променили. Иначе, ако беше още жив, едва ли щеше да позволи да те изберат за каквото и да било — поклати глава Рутилий Руф. — Той никога не е притежавал повече аукторитас от който и да е свой приятел в Сената, но се ползваше с феноменална дигнитас, най-вече заради сраженията, които водеше със Сатурнин на Форума по време на цензорството си. Колкото и да го мразиш, не можеш да му отречеш, че прояви смелост, за която други могат само да му завиждат. Но това, което го прави тъй важен в очите на колегите му сенатори, е, че успя с годините да изгради около себе си онова здраво патрицианско ядро, което други преди него така и не създадоха. Откакто се бе върнал от изгнанието си в Родос, Прасчо нито за миг не спря да води задочната си война с теб. В крайна сметка, какво друго му оставаше да върши? Огромното влияние, което беше придобил сред събратята си, можеше да бъде използвано вече за твоето окончателно унищожение. Смъртта му предизвика истинско обществено сътресение. Когато се върна у дома, изглеждаше по-здрав от всякога! Аз самият си мислех, че ни остават дълги години да се гледаме в Сената. Но… ей го, че си отиде.

— И какво е търсил Луций Корнелий при него? — попита Марий.

— Като че ли никой не може да си отговори. Със сигурност двамата не са били в особено близки отношения. Самият Луций Корнелий твърди, че присъствието му е било вследствие низ от случайности — същата вечер той изобщо нямал намерение да споделя трапезата на Прасчо. Според мен също става дума за съвпадение. Това, което ме смущава най-много, е, че Прасчо Младши нито веднъж не е дал вид, че присъствието на Луций Корнелий на предсмъртния миг на баща му го е изненадало. А това ми подсказва, че Луций Корнелий се е опитвал поне от известно време да се обвърже с Прасчо — намръщи се Рутилий Руф. — Освен това двамата с Аврелия са се скарали.

— Искаш да кажеш Луций Корнелий и Аврелия?

— Точно.

— Откъде си го научил?

— От Аврелия.

— И не ти е казала защо?

— Не. Каза ми само, че Луций Корнелий не бил повече добре дошъл в дома й. Тъй или иначе, той замина за Близка Испания броени дни след смъртта на Прасчо, а аз научих за спречкването им с Аврелия едва след като бе напуснал Рим. Мисля, че племенницата ми се е страхувала да не ми хрумне да му искам сметка за постъпка, която дори не знам каква е. Все пак, странна работа, ако ме питаш.

Марий никога не се беше интересувал от личните отношения на другите, затова само изкриви лице в кисела гримаса и махна с ръка.

— Е, бих казал, че странна или не, това си е тяхна работа. Друго какво интересно?

Изведнъж Рутилий прихна да се смее.

— Консулите ни прокараха нов закон, забраняващ човешкото жертвоприношение.

— Какво са направили?

— Прокараха закон, забраняващ човешкото жертвоприношение — повтори по-бавно Рутилий Руф.

— Това наистина е смешно! Кога за последен път римлянин е извършил подобно нещо на частно или официално равнище? — ядоса се Марий. — Абсолютни глупости!

— Е, доколкото си спомням, са резнали гърлата на двама гърци и двама гали по времето на Ханибаловите походи из Италия. Но се съмнявам, че точно това са имали предвид с новия лекс Корнелий Лициния.

— Тогава какво?

— Както знаеш, Гай Марий, ние, римляните имаме навика от време на време да изваждаме на показ определена новост в обществения си живот по доста своеобразен начин. Мисля, че действителният смисъл на закона е да напомни на зяпачите от Форума, че занапред не трябва да се стига до улично насилие, до убийства, до затваряне на магистрати, изобщо до незаконни политически действия — обясни Рутилий.

— Това ли обясниха Гней Корнелий Лентул и Публий Лициний Крас на народа?

— Не. Те само подложиха закона си на гласуване и той бе приет.

— Чудо голямо! — заключи Марий. — Какво друго?

— По-малкият брат на върховния понтифекс, който тази година е претор, отиде да управлява Сицилия. Ако щеш, вярвай, но до ушите ни достигнаха слухове, че се готви ново въстание на робите.

— Нима в Сицилия продължават да третират робите си толкова зле?

— И да, и не — отвърна замислено Рутилий. — На първо място, на острова работят много роби — гърци. А когато един господар кара да му работят гърци, не е нужно да ги налага с камшика си, за да си има главоболия. Те всички са свободолюбиви и независими. Освен това чувам, че пиратите, които преди години Марк Антоний Оратор плени по бреговете на Киликия, са били пратени в огромната си част именно на Сицилия. Едва ли човек, свикнал да си изкарва прехраната с разбойничество, ще се съгласи току-така да оре и жъне. Между другото — сети се за друго Рутилий Руф, — Марк Антоний донесе носа на най-големия пиратски кораб и го прикачи към рострата на Форума. Ако се съди по носа му, корабът трябва да е бил доста внушителен.

— Не мислех, че е останало място. Толкова кораби са си оставили носовете на площада, че се чудя къде са тикнали новия. Както и да е, това не е толкова важно. Какво друго се е случило в Сицилия, Публий Рутилий?

— Ами нашият претор Луций Ахенобарб на бърза ръка е успял да обърка всичко на острова, това го научихме дори тук, в Азия. Идването му на острова силно напомняло преминаването на ураган. Още не му била минала морската болест от пътуването и вече издал указ, забраняващ притежаването на мечове или на каквито и да било други оръжия от мирното население. Разбира се, всички си направили оглушки.

— Като ги знам какви са Домиций Ахенобарбите, навярно това се е оказало грешка с фатални последствия.

— Точно така. Луций Домиций изчакал известно време да се увери, че указът му наистина е останал без последствия, и тръгнал да раздава правосъдие. Цяла Сицилия си го отнесла. Съмнявам се занапред някой да посмее да вдига въстания — робски или каквито и да е.

— Е, Домиций Ахенобарбите открай време са си били досадници, но не може да им се отрече, че постигат своето навсякъде — рече Марий. — Това ли е краят на новините?

— Почти. Да ти съобщя само, че имаме нови цензори и че двамата са обявили намеренията си да проведат най-щателното преброяване на римските граждани от десетилетия насам.

— Крайно време беше. Кои са те?

— Марк Антоний Оратор и твоя някогашен колега Луций Валерий Флак. — Рутилий Руф се надигна от мястото си. — Да се поразходим, приятелю?

Пергам представляваше най-грижливо планираният и застроен град в целия свят. Марий беше чувал подобни твърдения, но сега само се убеждаваше, че са били правилни. Дори в бедните квартали на града, разположени в подножието на акропола, не се забелязваха тесни и мрачни улички или порутени сгради, защото по всяка вероятност в града имаше кой да извършва нужния надзор и да прокарва нужните градоустройствени и благоустройствени закони. Навсякъде, където живееха хора, имаше и канализация, по която в едната посока течеше питейна вода за домовете, а в другата се отнасяха нечистотиите далеч извън пределите на града. Като че ли пергамци се бяха зарекли да построят целия си град от мрамор. Дългите колонади опасваха кажи-речи целия център, а гората вдъхваше респект с голямата си площ и изящните си статуи, големият театър беше изсечен от върха чак до подножието на скалата.

И все пак нещо във вида на града и на крепостта навяваше мисли за запуснатост и упадък. Личеше си, че въпреки усилията на сегашните управители, славните времена на Аталидите вече са отминали и няма кой да се грижи за Пергам така, както са се грижили неговите царе през вековете. Народът също не изглеждаше доволен; мнозина от минувачите се сториха на Марий измършавели от глад — нещо, което нямаше как да не изненада в такава богата страна.

— За всичко, което виждаш, са виновни единствено нашите откупвачи на данъци — рече мрачно Публий Рутилий Руф. — Гай Марий, не можеш да си представиш какво заварихме двамата с Квинт Муций при пристигането си! В продължение на години цялата провинция е била подлагана на такава жестока експлоатация от страна на алчните до безсрамие публикани, че вече й се виждаше краят! Първо сумите, които римската хазна обявява предварително, че иска от Азия, са неоправдано високи. Самите публикани наддават, докъдето им стига наглостта, за да се стигне дотам, че рискуват да останат с пръст в устата, ако не свалят кожата и от гърба на последния селянин в провинцията! Типичен пример докъде може да се стигне, ако мисълта за бърза печалба заглуши всякакъв трезв разум. Вместо да обещава от обществената земя на бедните и да я откупува с данъците, събрани в Римска Азия, Гай Гракх най-добре щеше да прати неколцина честни люде да проучат какви са действителните ресурси на провинцията и какво може тя да плаща на Рим, без да се разорява. Но той не благоволи да го стори. Нито някой друг след него. Цифрите, които се ползват в Рим, са плод от най-общи изчисления, нахвърлени от комисията, която дойде тук веднага след смъртта на цар Атал. А това беше преди тридесет и пет години!

— Жалко, че така и никой не ми е съобщил нищо за проблема по времето, когато бях консул — отбеляза с тъга Марий.

— Но, скъпи Гай Марий, ти си имаше достатъчно много работа с германите! В онези години азиатската ни провинция беше място, за което никой дори не се сещаше. Но иначе си прав — ако Марий беше изпратил своя комисия да разучи положението, не ще и съмнение, че цифрите щяха да бъдат определени много по-точно и съвестно. И публиканите щяха да си намерят майстора! Но понеже още не са, от ден на ден стават все по-арогантни с местните жители. В действителност не управителят, а те властват в Римска Азия!

Марий се засмя.

— Обзалагам се, че нашите публикани са били изненадани твърде неприятно, когато са им пратили Квинт Муций и Публий Рутилий.

— Това е сигурно — съгласи се Рутилий Руф и невинно се усмихна. — Опищяха половината свят, разправят, че се чуло чак в Александрия. За Александрия не знам, но в Рим със сигурност имаше отзвук. Нека остане между нас, но тъкмо това е причината Квинт Муций да си замине толкова рано.

— А вие какво точно правихте през годината?

— О, просто им оправяхме бакиите и сваляхме данъци — рече Рутилий Руф.

— За сметка на хазната и на откупвачите…

— Именно — вдигна рамене Рутилий и обърна поглед към агората. С жест посочи някакъв празен пиедестал. — Така например сложихме край на една тъжна практика. На това място е стояла конна статуя на Александър Велики, изваяна не от друг, а от самия Лизип; смята се за най-добрия му портрет на Александър. И знаеш ли къде се намира в момента — в градината на Секст Перквициен, най-богатия и безочлив конник в цял Рим! Доколкото знам, живее близо до вас на Капитолия. Присвоил си я е за сметка на неплатени данъци, представяш ли си? Произведение на изкуството, което струва с хиляди повече от въпросната сума. Но какво са могли да сторят местните? Просто са нямали пари. И така, когато Секст Перквициен посочил с тояжката си статуята, те му я свалили и я пратили в дома му в Рим.

— Трябва да бъде върната незабавно — зарече се Марий.

— Малко е вероятно — изсумтя недоволно Рутилий Руф.

— Затова ли Квинт Муций тръгна за Рим?

— Де да беше за това… Не, тръгна си, за да попречи на публиканите да ни дадат под съд.

Марий се закова на място.

— Шегуваш се!

— Не, Гай Марий, не се шегувам! Азиатските откупвачи имат огромно влияние в Рим, особено в Сената. А ние с Квинт Муций смъртно ги засегнахме, като си позволихме да внесем в провинцията някакъв ред. — Рутилий направи ужасна физиономия. — Не само че засегнахме публиканите, но което е по-лошо — обидихме римската хазна. В Сената има достатъчно хора, които с удоволствие биха се изпикали на главите на откупвачите, но опре ли въпросът до хазната, няма милост. В очите на сенаторите всеки, който иска да ограничи приходите на държавната хазна, е държавен изменник. Повярвай ми, Гай Марий, когато Квинт Муций получи последното писмо от братовчед си Крас Оратор, лицето му стана по-бяло от тогата ми! Съобщаваше му се, че в Рим се е надигнало цяло движение за отнемането на проконсулския му империум и за подвеждането му под съдебна отговорност за превишаване на правата и държавна измяна. Затова първата му работа бе да хукне обратно за Рим, оставяйки ме мен да управлявам провинцията до идването на наследника му.

По пътя обратно към двореца на Гай Марий му направи впечатление начинът, по който минувачите на улицата поздравяват Публий Рутилий Руф — топло и добронамерено.

— Тук всички те обичат — констатира той, без да се изненада.

— Квинт Муций го обичат дори повече. Откакто дойдохме в Пергам, променихме много неща в живота им, Гай Марий, все на добро. За пръв път местните жители виждат с очите си, че римските магистрати могат да се заловят истински за работа. Аз самият не мога да ги виня за дълбоко вкоренената им омраза към всичко римско. В продължение на дълги години те са били в положение на наши жертви и ние сме ги експлоатирали жестоко. Затова когато Квинт Муций намали голяма част от данъците им според реалното състояние на нещата и сложи граница на безпрецедентно високите лихви, които някои местни представители на публиканите взимаха, много жители на града буквално започнаха да танцуват на улицата! Гражданите на Пергам дори гласуваха ежегодни празненства в чест на Квинт Муций, а доколкото знам, същото са направили Смирна и Ефес. Първоначално ни изразяваха своята благодарност под формата на подаръци, сред които имаше рядко скъпи неща — произведения на изкуството, бижута, гоблени. Всеки път ние ги връщахме, придружени с благодарствени писма, на собствениците им, но те ги носеха отново. Накрая се видяхме принудени да затворим вратите на двореца за всякакви доброжелатели.

— Дали Квинт Муций ще успее да убеди сенаторите, че правото е на негова страна, а не на публиканите? — чудеше се Марий.

— Ти как мислиш?

Той се забави с отговора си. Искаше му се да не е прекарвал толкова време от живота си на война, защото дългите му отсъствия от Рим не му позволяваха да си изгради вярна представа за съгражданите си.

— Мисля, че ще успее — рече накрая. — Досега е имал репутацията на изключително почтен човек. Много от по-низшите сенатори ще го подкрепят, дори и да са по принцип склонни да защитят интересите на публиканите… или на хазната. Не се и съмнявам, че речта му пред Сената ще бъде блестяща. Крас Оратор също ще говори в негова полза, а той знае да убеждава.

— И аз така мисля. Но все пак е жалко, че трябваше да напусне толкова рано провинцията. Дори за самия него. Не вярвам за в бъдеще да му се предостави друг случай да докаже на какво е способен. Квинт Муций е надарен със способността да обмисля нещата до най-малката подробност, а качествата му на организатор са неоспорими. Моята задача тук се ограничаваше в това да събирам сведения за вътрешността на страната. Всички решения той взимаше сам. Вследствие на което за пръв път от тридесет и пет години насам Римска Азия може да се похвали с реалистичен бюджет, а хазната е лишена от всякакви оправдания да иска повече от допустимото.

— Разбира се, ако не се случи в провинцията да дойде лично някой от консулите, управителят е в правото си да пренебрегва всякакви директиви, дошли от Рим — разсъждаваше Марий. — Но вие практически сте си заврели носа в делата на цензорите и на хазната, а и публиканите са сключвали договори според всички държавни закони. Новите цензори ще сключат и нови договори, но дали в Рим вече са получили резултатите от вашите изчисления. И ако са ги получили, дали ще има време да се внесат нужните нововъведения преди крайната дата за сключването на поредните договори?

— За жалост, не — отговори Рутилий Руф. — Още една причина Квинт Муций да се върне в Рим. Той разчита единствено на собствения си авторитет пред тазгодишните цензори, но се надява те да преразгледат вече подписаните договори с публиканите.

— Е, в крайна сметка, стига хазната да се съгласи с орязването на приходите си, не виждам от какво могат да се оплакват самите публикани. Предполагам обаче, че на Квинт Муций му предстои твърде сурова битка с държавните чиновници. В крайна сметка, ако хазната престане да иска нереалистични приходи, публиканите ще имат повече възможности да обогатяват самите себе си, не е ли така?

— Така е — съгласи се Рутилий. — На това се и надяваме, стига Квинт Муций да успее да убеди дебелите глави в Сената и трибуните на хазната, че Рим трябва да забрави досегашните си приходи от азиатската провинция.

— Според теб кой пръв ще се възпротиви?

— Секст Перквициен. Той и занапред ще продължи да реализира големи печалби, но никой няма да му позволи да конфискува повече произведения на изкуството за сметка на неизплатени данъци. Също и някои от важните клечки в Сената, които имат сериозни задължения към конническите лобита и които също са получавали произведения на изкуството в замяна на услугите си. Гней Домиций Ахенобарб е един от тях, Катул Цезар също. Предполагам, че и Прасчо Младши или Сципион Назика са вътре в нещата, както и някои от Лициний Красите без Оратора обаче.

— Ами нашият Принцепс Сенатус?

— Очаквам Скавър да подкрепи исканията на Квинт Муций. Навярно и ти, Гай Марий, се надяваш на същото. Да му отдадем заслуженото на Скавър, той е от малкото римляни, останали верни на принципите си. Освен това неговите собствени клиенти са предимно в границите на Италия, така че той няма и личен интерес нещата в Азия да останат такива, каквито са. Интересува се от тази част на света само доколкото му се удава случай от време на време да свали по някой и друг цар и да му намери заместник. Но да събира данъци! Не и той! Пък и не знам да се интересува от произведения на изкуството — захили се Рутилий Руф.

След като двамата приятели се нарадваха един на друг, Гай Марий остави приятеля си да се разполага сам в двореца на римския управител в Пергам (защото той упорито отказваше да напусне поста си) и заедно с жена си и детето си се запътиха към Халикарнас и вилата, наета предната година, за да прекарат още една приятна зима, спасявайки се от монотонията с едно прескачане до Родос.

Това, че на пролетта им се удаде възможността да отплават на изток за Тарс, се дължеше единствено на усилията, които Марк Антоний Оратор положи при изтребването — поне за известно време — на всички морски разбойници по бреговете на Памфилия и Киликия. Преди морския поход на Антоний самата идея да насочиш кораба си към този край на света беше немислима, още повече че всеки пират би бил на върха на професионалното си щастие, ако в ръцете му попадне римски сенатор, при това наричащ се Гай Марий. Навярно за човек като него биха се поискали двайсет или дори трийсет таланта сребро.

Корабът плътно следваше всяка извивка на брега, отбиваше се във всяко пристанище и така пътуването се проточи цял месец. Из цяла Ликия Марий и семейството му бяха посрещани с почести, също и в Анталия и Памфилия. Пътниците — дори обиколилият половината свят Марий — за пръв път виждаха с очите си подобно природно чудо: от дъното на морето да се издигат цели планини, толкова високи, че върховете им цяла година остават покрити със сняг.

Цели области се губеха под зелената покривка на гъсти борови гори, които никога човешка ръка не бе докосвала. Кипър, който се намираше на няколко десетки километра, беше толкова богат на кедрово дърво, че можеше да задоволи търсенето на дървесина чак в Египет. „И все пак — мислеше се Марий, докато погледът му шареше по бреговата ивица на Киликия, — нищо чудно, че пиратството е било толкова разпространено тук.“ Всяка гънка на крайбрежните планини образува по някое закътано и напълно неразличимо отдалеч заливче, където могат да се скрият всякакви кораби. Корацезиум — някогашната столица на пиратите — представляваше наистина съвършено за целта място: сякаш боговете нарочно бяха издигнали тази висока, подобна на конско копито скала, обградена от почти всички страни с вода, за да я използват морски разбойници. Ако не беше предателството отвътре, навярно Антоний никога не би превзел крепостта със сила. Самият Марий не можа да се въздържи и я огледа отвсякъде с мисълта как ли би подходил сам, ако трябва да проникне в нея.

Най-накрая на хоризонта се показа и Тарс, построен няколко километра нагоре по течението на река Кидн, за да може да функционира като пристанище, без да се излага на силните морски бури и вълнения. Градът беше обграден от яка крепостна стена, която да защитава почетните римски гости, настанени в местния дворец. В тази част от Мала Азия пролетта започваше рано, та времето вече ставаше горещо; Юлия започна да прави намеци на мъжа си, че никак не би й се понравило, ако той реши да ги остави с детето сами в подобна нажежена пещ и да поеме сам по дългия път към Кападокия.

Към края на зимата Марий беше получил писмо от Ариарат VII, царя на Кападокия, в което той го уверяваше, че ще го чака лично в Тарс към края на март, за да си направи удоволствието да придружава видния римлянин по дългия и изморителен път от Тарс до Евсевия Мазака. Понеже знаеше, че царят ще го чака, Марий беше настоявал корабът по-бързо да стигне в Тарс, но в крайна сметка не посмя да развали пътуването на Юлия, която често си харесваше някое уютно заливче, караше капитана да спре и слизаше на брега, за да се раздвижи и да поплува в хладните морски води. Но когато най-накрая пътниците стъпиха на брега в Тарс, от невръстния цар нямаше ни вест, ни кост.

На няколко пъти Марий прати бързи куриери до Мазака, но така и не получи отговор; по-точно — никой от куриерите не се върна да му го донесе. Най-накрая започна да се тревожи. В началото не беше трудно да скрие притесненията си от Юлия и малкия Марий, но колкото повече жена му настояваше двамата да го придружат във вътрешността на полуострова, толкова повече му се усложняваше положението и му оставаше по-малко време да избира. Със сигурност Марий нямаше да вземе жена си в Кападокия, но пък и нямаше как да я остави на жестокото слънце в Тарс. Недоволството на Юлия си имаше и своите по-сериозни основания и те се състояха в самото неясно положение на страната, където се намираха. В по-далечно минало Киликия бе владение на Египет, но от няколко десетилетия се водеше част от Сирия. В действителност управлението на провинцията беше занемарено и продължително време реално властта бе принадлежала на пиратите, които проявяваха своите аспирации не само към крайбрежието, но и към плодородната област Педия, вдадена дълбоко в сушата и намираща се на изток от Тарс.

Вследствие на цяла поредица от междуособни войни в Сирия царстващата династия на Селевкидите се изтощаваше все повече и повече. Дори в момента в Северна Сирия управляваха едновременно двама души — Антиох Грип и Антиох Кизикен, които бяха толкова заети в борбата си за Антиохия и Дамаска, че като че ли нехаеха напълно за останалата част от обширното си царство. Нищо чудно тогава, че на юг и евреите, и идумейците, и набатейците бяха създали самостоятелни държавици, а на север Киликия зависеше от самата себе си.

Когато преди няколко години Марк Антоний Оратор бе пристигнал в Тарс с намерение да използва града като своя военна база, никой в цяла Киликия не вдигна глас против него, докато накрая римският консул не обяви Киликия за законна провинция на Рим. След завръщането му в Рим обаче никой от Сената не си направи труда да прати управител в новооснованата провинция и страната отново изпадна в пълна безтегловност. Гръцките градове, които бяха достатъчно големи и икономически самостоятелни, се самоиздържаха напълно; най-красноречив пример за това беше Тарс. Но между няколкото големи центрове съществуваха обширни пространства, където или никой никого не управляваше, или властта беше в ръцете на местни големци, или просто, ако ги питат, хората се наричаха римски поданици. В скоро време Марий стигна до заключението, че след някоя и друга година страната отново ще се превърне в пиратско гнездо. Междувременно местните магистрати приветстваха с добре дошъл знатния римлянин, когото неправилно сметнаха за своя нов управител.

Колкото повече чакаше цар Ариарат да му прати вест, толкова повече Марий се страхуваше, да не би да му се наложи някаква отчаяна намеса в делата на Кападокия или пък да остане за по-продължително време в Тарс, та да се опита със собственото си присъствие да успокои нещата в района. Но най-голямата му тревога си оставаха жена му и синът му. „Защо не ги оставих у дома на сигурно! — тюхкаше се постоянно Марий. — Да ги оставя сега в Тарс, където могат да пипнат всякакви зарази… и дума не може да става. От друга страна, немислимо е да ги водя със себе си в Кападокия.“ Идеше му просто да ги качи на първия кораб обратно за Халикарнас, но пък в съзнанието му неизбежно изникваше мисълта за непристъпната крепост на Корацезиум, която можеше да приюти някой пиратски цар. Какво му оставаше да направи? Тази част на света си оставаше практически непозната за римляните, а и нямаше много време за нейното опознаване тепърва. Цялата източна половина на Вътрешно море се оказваше пред самия праг на политическия хаос, и само някъде да избухнеше буря, щеше да помете със себе си всякакви царства и господарства.

Когато и на средата на май Марий продължаваше да е в пълно неведение за съдбата на цар Ариарат, той най-сетне взе решение.

— Събирай багажа — рече на Юлия с тон, който не оставяше място за излишни въпроси. — Тръгваме тримата с малкия Марий, но вие няма да вървите с мен чак до Мазака. Щом се изкачим достатъчно високо в планините, за да избягаме от горещините, ще ви оставя на първите срещнати хора да се грижат за вас и ще продължа сам към Кападокия.

Разбира се, Юлия искаше да спори, но не посмя; никога не бе имала случай да види как действа Гай Марий на бойното поле, но от чутото знаеше, че никога не търпи възражения. Личеше си, че макар и без легиони под своето командване, мъжът й и този път има да разрешава някаква задача, нищо чудно да ставаше дума за съдбата на цяла Кападокия, затова беше глупаво да му се създават излишни главоболия.

Два дни по-късно пътешествениците напуснаха града, придружени от дружина местни доброволци. Начело на охраната стоеше млад грък от Тарс, с когото Марий беше завързал от известно време дружба. Както и Юлия. Оказваше се, че от подобни приятелства може да има само полза. Маршрутът беше такъв, че никой не можеше да върви пеш по пътеката. Тя извеждаше на тъй наречените Киликийски порти, които представляваха стръмен и труден за преодоляване проход. Само катъри можеха да изкатерят без затруднения склоновете, но затова пък Юлия имаше душа на поет и потискаше неприятните чувства от непрекъснатото друсане с удоволствието от възхитителните гледки, разкриващи се от планинските била. Пътят следваше едва проходими клисури, врязваше се в могъщата снага на планините и колкото по-високо се изкачваха пътешествениците, толкова повече неразтопен сняг виждаха около себе си. Беше направо невероятно как само три дни по-рано Юлия се беше задушавала от тежката мараня в Тарс, а сега бъркаше дълбоко в сандъците, за да си търси топли дрехи. Времето беше приятно и слънчево, но навлезеха ли в сянката на боровите гори, пътниците трепереха от студ. Затова пришпорваха животните и бързаха да излязат по скалистите и оголени склонове още по-нагоре или да починат край пенещите се води на планински поток, който ревеше надолу по живописните проломи.

Четири дни, откакто бяха напуснали Тарс, и групичката вече бе свършила с изкачването. В някаква тясна долчинка Марий се натъкна на пастирски лагер, издигнат за лятото от малобройно племе, извело овцете си на паша далеч от задаващите се горещини. Юлия и малкият Марий бяха поверени в ръцете на овчарите, закриляни от дружината гърци. Младият Морсим — така се наричаше предводителят им — трябваше да се грижи за двамата изоставени от главата на семейството римляни и да ги пази от невидими опасности. Самите овчари, подкупени със значителна сума пари, се оказаха крайно отзивчиви люде и Юлия беше настанена в една от най-просторните кожени палатки.

— Само да свикна с миризмата, и всичко ще е наред — успокои тя Марий, преди да се разделят. — Вътре в палатката е топло, а доколкото разбирам, някои от тукашните са отишли да купят допълнителни провизии. Ти можеш да вървиш, няма защо да се безпокоиш за нас. Пък и малкият Марий не се стеснява вече да си играе на овчар. Каквото и да се случи, Морсим ще се справи с положението. Единствено съжалявам, мъжо, че толкова време изгуби заради нас.

И така, Гай Марий пое нататък, придружен от двама свои роби и от водача, даден му от Морсим. По всичко изглеждаше, че човекът предпочита да продължи към Кападокия, отколкото да си губи времето със семейството на сенатора назад. Доколкото Марий имаше представа за положението си в пространството, клисурите и няколкото по-широки плата, които четиримата пътници прекосяваха, бяха на височина около пет хиляди и петстотин стъпки над морското равнище; макар и никой от ездачите да не страдаше от главоболие или виене на свят, непривичната за шейсетгодишния римлянин височина му действаше крайно отрицателно и той с мъка издържаше дългата езда върху катъра. Разстоянието до Евсевия Мазака изглеждаше почти отчайващо, още повече че според водача това било единственото селище, достойно да се нарече град, в цялото царство.

Щом Марий прехвърли планинския хребет, разделящ басейните на реките, вливащи се в Киликийска Педия на юг, и тези, които течаха в обратната посока — към дългата и пълноводна Халис, слънцето изведнъж изчезна. Със смяната на водосборния басейн изведнъж се промени и климатът, защото пътниците бяха обгърнати от гъсти облаци мъгла и станаха жертва на студения планински дъжд, преминаващ често в лапавица. На Марий му беше студено, крайниците го боляха от преумора и той не можеше повече да понася неудобното седло. И все пак не се оплакваше, а упорито следваше водача си по безкрайните пътеки и се чудеше дали от дългото търкане няма да му се разрани кожата на бедрата.

На третия ден слънцето се показа отново. Ширналите се напред тучни равнини, сред които почти нямаше гористи участъци, бяха същински рай за овце и говеда, както му разправяше водачът. Кападокия не притежавала нужната почва и климат, за да израснат същите гъсти гори, които пътниците бяха оставили зад себе си в Киликия. Затова пък разоре ли се веднъж земята и посее ли се жито, добивите били много богати.

— Тогава защо никой не я обработва? — зачуди се Марий.

Водачът сви рамене.

— Няма достатъчно хора. Тукашните отглеждат, колкото да изхранят себе си. Понякога нагоре по Халис идват салове, които изкупуват всички излишъци. Но за търговия с Киликия и дума не може да става — връзките са почти невъзможни. Пък и защо им трябва на тукашните да се грижат за съседите си киликийци? Те самите имат какво да ядат и това им е предостатъчно.

Това беше може би единственият по-дълъг разговор между Марий и водача му. Дори когато се отбиваха да пренощуват в нечия кожена овчарска палатка или пък в кирпичената къщичка на някой селски старейшина, двамата почти не говореха. А около тях планините се сменяха, понякога надвисваха над самия път, друг път се отдръпваха в далечината, но си оставаха все същите — нито по-ниски, нито по-високи, покрити със зелена трева в по-ниските си части и с мръсен сняг по върховете.

Един ден, когато водачът тържествено беше заявил, че до Мазака остават само четиристотин стадия (това Марий си го преведе в петдесет римски мили), пътниците неочаквано се озоваха в толкова необичайна местност, че Марий съжали, задето не бе взел Юлия със себе си. На много места долината се прорязваше от живописни дефилета, при завоите на които се образуваха своеобразни пясъчни пирамиди, оцветени във всякакви оттенъци на червено, сякаш някой си беше играл да ги строи с парчета разноцветна глина. Марий имаше чувството, че е попаднал в детската стая на боговете, които не само бяха построили причудливите кули, но и на много места по върховете бяха закачили огромни каменни блокове, навярно вместо люлки — толкова застрашително надвисваха над пътника, че започваше да му се струва как се клатят на фона на небето. Но… чудо на чудесата! Докато разглеждаше природните забележителности, Марий изведнъж забеляза тук-там из пясъчниците врати и прозорци.

— Ако ти е направило впечатление, че от доста време не сме минавали покрай села… — рече многозначително водачът. — По тези места климатът е суров, а лятото — кратко. Хората са се научили да си издълбават домовете в самите скали. През лятото им държи хладно, през зимата — топло. Защо да строят къщи, когато Великата богиня Ма им ги е построила вместо тях?

— И откога са се научили да живеят в скалите? — не сдържаше удивлението си Марий.

Но водачът не знаеше.

— Откакто има хора на този свят — махна той с ръка. — В Киликия се знае, че най-първите хора на земята се родили именно в Кападокия и че оттогава досега нищо в начина им на живот не се е променило.

Още не се бяха измъкнали от лабиринта на скалистите дефилета, когато Марий забеляза пред себе си планината; напълно самотна на хоризонта, това беше без съмнение най-величествената планина, която той беше виждал с очите си; по-висока от гръцкия Олимп, по-висока дори от огромния масив, ограждащ от север Италийска Галия. Представляваше един могъщ конус в средата и няколко по-малки в двата му края, като на фона на синьото небе искрящият от снеговете връх заслепяваше очите на наблюдателя. Естествено Марий знаеше името на това величествено творение на природата: планината Аргей, описана от гърците, но видяна само от шепа римляни. А в подножието му се намираше Евсевия Мазака, единственият град в цяла Кападокия, където живееше и царят.

За нещастие Марий идваше откъм Киликия, а това означаваше, че Мазака се намира от обратната страна на планината. Градът нарочно беше издигнат на север от Аргей, за да бъде по-близо до река Халис, голямата червеникава река, извираща от сърцето на Мала Азия — единствената леснодостъпна връзка на страната със света.

Затова вече преваляше, когато Марий зърна смътните очертания на жилищата, скупчени едно връз друго в сянката на Аргей. Идеше му да въздъхне с облекчение, но внезапно си даде сметка, че се озовава на бойно поле. Твърде необичайно усещане! Да язди по същите места, където преди броени дни са се водили кървави сражения и са загинали може би хиляди души, без той самият да е участвал в сражението, без дори да го вълнува особено кои са победителите… За пръв път в живота си той, Гай Марий, завоевателят на Нумидия и унищожителят на германите, се разхождаше по бойното поле в качеството си на наблюдател.

Нещо го гореше отвътре и не му даваше мира; но той така и не спираше да върви по посока на малкото градче, почти без да обръща внимание на картината около себе си. Така и никой не си беше направил труда да разчисти след полесражението. Навсякъде се въргаляха разлагащи се, окървавени трупове на хора, разсъблечени от мародерите и оставени да гният голи на откритото. Студеният въздух ги бранеше от мухите, които иначе биха закрили небето с гъстите си облаци, а постоянно духащият вятър отвяваше вонята на мърша надалеч и Марий дори не се притесняваше да гази сред купищата убити. За разлика от водача си, който не криеше сълзите си, и от двамината си роби, способни да си изповръщат и червата от ужас, Гай Марий обаче сякаш нищо не забелязваше. Всъщност погледът му шареше във всички посоки с надеждата да открие по-важното: лагера на живите, на тези, които бяха победили. Най-сетне и той му се разкри, на около два километра североизточно от бойното поле, където се издигаха многобройни палатки от животинска кожа, закрити от тънък, синкав воал дим от лагерните огньове.

Митридат. Нямаше кой друг да бъде. А Гай Марий не беше дотам наивен, че да помисли изкланите войници в краката си за тези на Митридат. Не, понтийската армия беше спечелила сражението, а по бойното поле лежаха голите трупове на кападокийците. Бедни овчари и изостанали жители на скални пещери… както и множество сирийски и гръцки наемници, ако набитото му око правилно различаваше типичните за двете раси черти. Къде ли беше малкото царче? Нямаше смисъл да се чуди. Щом не бе дошло до Тавър, щом не беше отговорило на нито едно от Мариевите писма, значи имаше само един възможен отговор — бяха го убили. Както без съмнение бяха постъпили и с пратениците от Тавър.

Всеки нормален човек би обърнал коня си назад и би се отдалечил възможно най-бързо от това прокълнато място, надявайки се, че никой не го е забелязал. Но не и Гай Марий. Най-сетне беше настигнал цар Митридат Евпатор, пък макар и на чужда територия. Не му оставаше друго, освен да подритне за последен път изтощеното животно под себе си и да се забърза за отдавна чаканата среща.

Гай Марий беше направо смаян да установи как никой от лагера не си правеше труда да го забележи, как никой не му обърна внимание дори когато влезе с царствена походка през главната порта на града. Колко сигурен се чувстваше царят на Понт! Дръпна юздите на животното си и заоглежда изкачващите се все нагоре по склона на планината улици с надеждата, че някъде ще зърне акропол или поне нещо подобно на крепост. Най-после в самия горен край на града на фона на планината се показа единственото по-голямо здание, което трябваше да е дворецът. По всичко личеше, че е било изградено от неподходящ камък, неиздържащ на силата на тукашните ветрове, защото пролуките в зидарията бяха допълнително измазвани, а накрая стените бяха боядисани в наситено синьо, колоните — в аленочервено, а капителите — в йонийски стил — в пурпур и блестящо злато.

„Там ще да е! — каза си Марий. — Няма къде другаде!“ Насочи коня по една от тесните улички и потегли нагоре към планината, ориентирайки се по стърчащия над къщите дворец. Самият дворец се оказа насред пустеещи градини, заградени с каменна стена, който някой беше измазал също в синьо. „Пролетта идва късно в Кападокия“ — мислеше си пътникът и изпитваше тъга, задето малкият цар Ариарат така и не я беше дочакал. По всичко личеше, че населението на Евсевия Мазака е избягало от града, защото по улиците не се виждаше жив човек, а на входа на дворцовата градина нямаше дори пазач. Цар Митридат наистина не се тревожеше за особата си!

Марий остави коня си пред стълбището, водещо към главния вход, а след него скочиха от животните си и тримата му спътници. В двореца се влизаше през тежка, двукрила порта от бронз, украсена с барелефи, които изобразяваха в подробности сцената на отвличането на Персефона от Хадес; Марий трябваше дълго чака някой да отговори на яростното му блъскане по вратата, затова спокойно разгледа цялата история, изрисувана пред очите му. Най-сетне се чу силно скърцане и едно от крилата с мъка се открехна.

— Да, да, чух! Какво искаш? — попита беловлас старец на гръцки.

На Марий му идеше чак да се засмее на това посрещане, та гласът му прозвуча доста неуверен, съвсем не по господарски.

— Аз съм Гай Марий, римски консул. Цар Митридат тук ли е?

— Не — отговори беловласият старец.

— А очаквате ли той да се върне?

— Да, преди да се е стъмнило.

— Чудесно! — издърпа вратата посетителят и нахълта в просторното помещение от другата страна, което навярно играеше ролята на тронна зала. С жест показа на тримата си спътници да го последват. — Трябва да ни настаните някъде. Конете ни чакат отпред — някой да ги заведе в ясли. Колкото до мен, искам да ми се приготви гореща баня. Незабавно.

Когато най-после се разбра, че царят наближава двореца, Марий, облечен в сенаторска тога, излезе да го посрещне сам на стълбите пред входа. Нагоре по улиците на града се задаваше дружина от неколкостотин конници, добре въоръжени и яхнали охранени коне. Кръглите им щитове бяха боядисани в червено, а върху фона беше изрисуван бял полумесец, обгърнал с краищата си звезда с осем лъча. Над сребърните си брони войниците носеха червени наметала, на главите си — конусовидни шлемове, украсени не с птичи пера или конски опашки, а също с полумесец и звезда.

Самият цар не вървеше отпред, затова отдалеч не можеше да се определи къде точно сред многото конници се крие. Личеше си, че макар и да нехае за сигурността на двореца, който и без това не беше негов, Митридат се грижи за собствената си безопасност. Най-сетне дружината премина през входната врата на градината и се строи пред стълбите към двореца. По особеното чаткане на копитата по плочките Марий се досети, че конете не бяха подковани, което пък беше признак за недотам добре развитите занаяти в Понт. Разбира се, нямаше как конниците да не са забелязали римлянина, който, загърнат в пурпурноръбата си тога, гордо пъчеше гърди няколко метра над тях самите.

Гвардията се раздели на две и пусна да мине цар Митридат Евпатор на неговия дорест кон. Беше с пурпурна мантия, а щитът, който носеше оръженосецът му, беше боядисан в същия цвят, макар и да носеше изобразени познатите полумесец и звезда. Това обаче, което отличаваше най-много царя, беше, че върху главата си не носеше шлем, а лъвска кожа: предните зъби на звяра бяха зинали буквално над челото му, ушите му бяха щръкнали високо, а на мястото на очите зееха широки черни дупки. Митридат беше облечен в дълга златна ризница, която се спускаше като пола надолу и в същото време покриваше ръцете му, а над нея беше сложил златна, орнаментирана броня. На краката си носеше красиви гръцки обувки от лъвска кожа, бродирани със злато и вместо с върхове — с две миниатюрни златни изображения на лъвски глави.

Митридат скочи от коня си и застана пред стълбите. Налагаше му се да гледа Марий отдолу, а това очевидно не му се нравеше. И все пак не можеше да избърза нагоре по стъпалата като услужлив царедворец. „Колкото мен висок — оценяваше го Марий, — и също така строен, както бях и аз на младини.“ Митридат не беше красавец, но притежаваше чисто, широко, по-скоро квадратно лице, което можеше да привлече погледа. Правеше впечатление издължената му, заоблена брадичка, както и дългият му, месест нос. Беше по-скоро светлокож, очите му имаха лешников цвят, а изпод лъвската глава се подаваха златисти кичури, допълнени с характерните му бакенбарди. Портретът му можеше да завърши с малката му, червена уста, която според римлянина издаваше буен и невъздържан характер.

„И все пак ти вече си виждал хора в тоги?“ — питаше го мислено Марий и прехвърляше през паметта си всичко, което знаеше за живота на цар Митридат. По никое от местата, където се знаеше, че понтийският цар се е подвизавал, Марий не би предположил, че ще се разхождат римляни в официални тоги. Но пък по погледа на царя личеше, че той добре разбира що за човек има пред себе си. От дългия си опит Марий се беше убедил какво дълбоко впечатление прави римската тога на чужденците, които за пръв път я виждат с очите си; спокойствието на Митридат доказваше само едно: че и преди е виждал римски магистрати. Къде ги бе виждал?

Цар Митридат Евпатор се заизкачва по стълбите с небрежна походка. Щом стигна до непознатия, му протегна ръка в знак за добри намерения. Двамата си стиснаха ръцете, като се показаха достатъчно цивилизовани да не се съревновават кой ще смачка тази на другия.

— Гай Марий — рече царят на гръцки с учудващо подобен на римлянина акцент, — за мен е наистина неочаквана чест.

— Царю Митридат, удоволствието е изцяло мое.

— Заповядай, заповядай! — прегърна царят Марий през раменете и го поведе към вратата, този път широко отворена от прислугата. — Надявам се да са те посрещнали, както ти е искало?

— От нищо не мога да се оплача.

Преди обаче царят да влезе в двореца, вътре се шмугнаха десетина от телохранителите му, които внимателно провериха цялата тронна зала дали не се крие враг. Други десетина застанаха плътно зад царя си, да прикрият тила му в случай на опасност. Най-накрая, като се увериха, че е безопасно, половината от стражите излязоха от залата, за да претърсят другите части на двореца, докато останалата половина имаше за задължение нито за миг да не изпуска Митридат от поглед. Царят се насочи към мраморния трон в другия край на помещението, разположи се по господарски на пурпурната възглавница и с щракване на пръстите си заповяда да донесат стол за Гай Марий.

— Надявам се, поднесли са ти нещо за хапване? — попита.

— Предпочетох вместо това да се изкъпя — обясни Марий.

— Тогава да вечеряме?

— Ако и ти си гладен. Но стига да не държиш на повече сътрапезници, не бих имал нищо против да донесат една маса и да се храним тук, при трона ти.

Донесоха маса, вино и скромното меню от салати, таратор, обилно подправен с чесън, няколко вкусни варени мръвки от смеляно агнешко месо. Царят не благоволи да отбележи нищо за оскъдната трапеза — навярно тя напълно задоволяваше вълчия му глад; всъщност последното можеше да се каже повече за Марий…

Едва след като двамата се нахраниха и слугите отнесоха празните чинии, великите личности започнаха да обсъждат великите въпроси, които ги бяха срещнали. Навън още падаше сивкав здрач, но вътре в лошо осветената зала отдавна цареше непрогледен мрак. Ужасени слуги като сенки се местеха от лампа на лампа и изхабяваха много нерви, преди огънят да се захване за фитила и да засвети от стената. Личеше си, че и маслото е лошокачествено.

— Къде е цар Ариарат? — попита Марий.

— Няма го вече на този свят — отговори Митридат, както си бъркаше със златна тел между зъбите. — Умря преди два месеца.

— Как?

Когато двамата се бяха доближили достатъчно на стълбите пред двореца, Марий забеляза, че очите на домакина му са всъщност зелени. Отдалеч изглеждаха по-скоро кафяви заради мъничките точици — дори да не можеше да ги нарече красиви, трябваше да се съгласи, че очите на понтиеца бяха забележителни. Сега те се отместиха за миг встрани, после обаче се спряха отново на лицето на римлянина, отворени широко в знак на невинност и простодушие. „Сега ще чуем една любезна лъжа“ — беше първото, което си помисли Марий.

— От тежка болест — въздъхна тежко Митридат. — Доколкото знам, починал е в този дворец. Но, разбира се, тогава бях далеч.

— Тогава кой се е сражавал под стените на града?

— Аз. Бях принуден — отвърна лаконично царят.

— От кого?

— От сирийския претендент, който искаше да завземе престола от името на Селевкидите. В царската династия на Кападокия има много селевкидска кръв — обясни той.

— И това какво те засяга теб?

— Ами, как да ти обясня… Тъстът ми, всъщност един от тъстовете ми е кападокиец. Принц Гордий. Ариарат VII беше син на сестра ми, също както и малкият му брат, който за щастие е все още жив. Разбира се, престолът принадлежи по право на племенника ми, аз само се чувствам длъжен да запазя това му право — хвалеше се понтиецът.

— За пръв път чувам, че Ариарат има по-малък брат, царю — не се сдържа да отбележи Марий.

— Не се и съмнявам.

— Но ти ще ми разкажеш всичко в подробности.

— Е, беше месец бедромион, когато до мен в Дастейра достигна призивът за помощ от страна на царския брат. Нямаше време за губене, събрах каквито войски можах и потеглих към Евсевия Мазака. Уви, царят вече беше умрял и в града не се вясваше жива душа. Малкият брат бе избягал в страната на троглотитите. На мен не ми оставаше друго, освен да заема града и да чакам претендента да се покаже с армията си.

— И как се казваше въпросният сирийски претендент?

— Селевк — погледна го учудено Митридат.

— Е, да, трябваше да се сетя, че един сирийски претендент ще се казва Селевк! — отбеляза римлянинът.

Иронията му обаче остана скрита за Митридат, който не бе общувал никога с римляни, затова гледаше с по-сериозен поглед на нещата от живота и почти не се смееше. „Дори с царя на Нумидия Югурта можехме да се разбираме, докато с този… — мислеше си тъжно Марий. — Митридат със сигурност не е толкова интелигентен, колкото Югурта, но тъкмо това го прави още по-опасен. И Югурта колеше роднините си, но поне съзнаваше, че това е грях пред боговете и че един ден ще трябва да отговаря за вината си. Докато този смята сам себе си за бог, не знае ни срам, ни вина. Би ми се искало да науча нещо повече за него, за царството му Понт. Онова, което Никомед сподели с мен, беше малко, пък и крайно субективно. Да не говорим, че той няма представа що за човек е съседът му.“

— Да разбирам тогава, че си влязъл в сражение със сириеца и си го победил.

— Така беше! — изсумтя царят. — Жалка работа! Изклахме ги почти всички.

— И аз така забелязах — отсече сухо Марий и се наведе над масата. — Кажи ми, царю Митридат, вие в Понт нямате ли обичай да разчиствате бойните полета от труповете, на убитите?

Царят примигна в знак на учудване и чак след това разбра, че в репликата на гостенина му се крие известен укор.

— По това време на годината? — зачуди се той на глас. — Защо? До лятото вече ще са ги изяли мухите.

— Разбирам.

Марий седеше вдървено на стола си и се беше хванал за двете му дръжки: не от притеснение пред царствения си домакин, а по простата причина, че римската тога не е дреха, позволяваща каква да е поза.

— Бих искал да видя с очите си малкия цар Ариарат VIII. Дали няма да бъде възможно, царю?

— Разбира се, разбира се! — зарадва се от предложението Митридат и плесна с ръце. На вратата се показа беловласият старец. — Покани царя и принц Гордий! — Сетне се обърна отново към Марий. — Преди десетина дни открих племенника си заедно с принц Гордий на сигурно място, в пещерите на троглотитите.

— Невероятно — изцъка с език Марий.

На вратата се показа принц Гордий, прехвърлил петдесетте мъж, хванал за ръка наглед десетгодишно момченце. И двамата бяха облечени по гръцка мода и застанаха послушно пред ниския подиум, на който се намираха тронът на Митридат и столът на Марий.

— Е, млади човече, радвам се да се запознаем — рече гостът. — Как се чувстваш днес?

— Благодаря, добре, Гай Марий — отговори любезно детето, което толкова силно приличаше на цар Митридат, че на страничния наблюдател му се струваше все едно гледа самия цар, само че двайсетина години по-млад.

— Научавам, че брат ти бил починал?

— Да, Гай Марий. Умря от болест тук, в двореца, преди два месеца — повтори заученото момчето.

— И сега ти си цар на Кападокия?

— Да, Гай Марий.

— Харесва ли ти да си цар?

— Да, Гай Марий.

— Не си ли малък да управляваш сам?

— Дядо Гордий ще ми помага.

— Защо дядо?

Гордий се усмихна, което можеше да се окаже фатално за хора със слаби нерви.

— Мен целият свят ме знае като дядо Гордий, Гай Марий — въздъхна замечтано той.

— Разбирам. Благодаря за аудиенцията, царю Ариарат.

Момчето и възрастният му придружител се наведоха покорно и излязоха от залата.

— Добре момче е моят Ариарат, няма що — похвали се на глас Митридат.

— Какво искаш да кажеш с „моя Ариарат“?

— Изразявам се образно, Гай Марий.

— Доста ти прилича.

— Все пак майка му е родната ми сестра.

— И както сте свикнали да се жените все братя и сестри, сигурно ти е приличала много. — Едната вежда на Марий весело заигра над очите му, но насреща му не седеше Луций Корнелий Сула, а Митридат Евпатор, който не разбираше от подобни жестове. — Е, по всичко изглежда, че проблемите на Кападокия са разрешени веднъж завинаги — отбеляза радостно сенаторът. — Това означава, че още тия дни ти и твоята войска си отивате обратно в Понт.

Царят го изгледа недоумяващо.

— Не мисля, Гай Марий. В Кападокия има още неща за оправяне, а и момчето е последно в рода си. Не мога да го лиша току-така от поддръжката на войската си.

— За него би било много по-добре, ако войската ти си отиде веднъж завинаги!

— Не мога да сторя подобно нещо!

— Можеш, и още как.

Митридат задиша тежко, та чак бронята му заскърца от напрежението.

— Ти не можеш да ми кажеш какво да правя, Гай Марий!

— Напротив, мога — отвърна му той спокойно, но твърдо. — Рим може и да не се е загрижил кой знае колко за тази част на света, но ако ти, царю, започнеш да настаняваш войски в страни, които не ти се полага да управляваш, имаш думата ми, че интересът на Рим към личността ти ще започне да расте като гъби след дъжд. В римските легиони служат истински римляни, не кападокийски селяни или сирийски наемници. Сигурен съм, че няма да ти се понрави, ако легионите ни започнат да обикалят страните наоколо! Но ако откажеш да си вървиш у дома, ако откажеш да махнеш армията си оттук, римските легиони ще дойдат, само почакай…

— Това не зависи ни най-малко от теб. Ти не си дошъл по служба!

— И все пак съм бивш римски консул и мога да говоря от името на целия римски народ. В думите ми няма нищо преувеличено.

Личеше си, че от секунда на секунда цар Митридат се ядосва все повече и повече; но в същото време Марий усещаше, че човекът насреща му се страхува. „Което кажем ние, римляните, това ще е! — тържествуваше вътрешно той. — Тези източни царе, всички до един приличат на малките кученца, които се скъсват да лаят, без да се осмелят да нападнат. Достатъчно е само малко да ги сплашим, и ще си свият опашките, за да хукнат презглава да се спасяват.“

— Моето място е тук, затова и ще остана, заедно с войската си!

— Твоето място не е тук и ти ще си вървиш у дома, царю Митридат!

Царят скочи на крака от раздразнение. Грабна меча си за дръжката и в същия момент дузината палачи се приближиха до събеседниците в очакване на заповед.

— Бих могъл да те убия, Гай Марий! Дори съм решен да го сторя! Ще те убия и никой няма да разбере какво се е случило с теб! Ще събера пепелта ти в голяма златна делва и ще пиша до Сената ви извинително писмо, че си умрял от болест тъкмо в моя дворец.

— Също както умря и Ариарат VII, нали? — подметна Марий, сякаш въпросът го вълнува само откъм деловата страна. — Успокой се, царю! Седни и се опитай трезво да разсъдиш. Твърде добре знаеш, че не можеш току-тъй да убиеш Гай Марий! Ако го сториш, след броени седмици — колкото да се качат на корабите и да дойдат, и Понт, и Кападокия ще бъдат обсадени от римски войници. — Тук той се покашля, за да си върне непринудения тон отпреди малко. — Знаеш ли, откакто преди няколко години изклахме седемстотин хиляди германи, не ни се е отваряло случай да водим сериозна война. Германите бяха достоен противник, но бедни хорица. Докато Понт е богато царство и плячката, която бихме могли да вземем от едно източно царство, ще заинтересува мнозина от съгражданите ми. Така че не е в твой интерес, царю Митридат, сам да предизвикваш конфликт с Рим. Върви си у дома!

В следващия миг посетителят се оказа съвсем сам. Царят се беше оттеглил, последван от стражите. Гай Марий се надигна от стола и замислено закрачи по коридорите към покоите си. Простата храна му се беше отразила добре, а главата му беше пълна с въпроси, на които щеше да му е приятно да потърси отговор. Това, че Митридат щеше да напусне Кападокия, беше сигурно; и все пак Марий продължаваше да си блъска главата къде ли домакинът му е виждал римляни в тоги. Да не говорим с тога претекста. Нищо чудно царят да е бил уведомен за пристигането му от беловласия старец; но пък и не беше много за вярване. Не, царят беше получил Мариевите писма в собствения си дворец в Амазия, но нарочно е избягвал срещата с римлянина. Което означаваше, че Батацес, архигалосът от Песин, е човек на Митридат.

На другата сутрин Марий си мислеше, че е станал достатъчно рано, за да тръгне обратно за Киликия навреме, но за негова изненада царят вече бе напуснал двореца. Беловласият старец му съобщи, че цар Митридат е тръгнал към лагера на армията си, за да я върне в Понт.

— Ами малкият Ариарат Евсев Филопатор? И той ли тръгна с цар Митридат, или остана тук?

— Тук е, Гай Марий. Баща му го направи цар на Кападокия, значи трябва да стои тук.

— Баща му ли? — попита подозрително Марий.

— Цар Митридат — обясни невинно беловласият старец.

Така значи! Никакъв син на Ариарат VI, ами родно дете на Митридат. Хитро скроено. Но не чак толкова…

Без да скъпи усмивки и пожелания за добър път, Гордий го изпрати до края на дворцовата градина. От детето цар нямаше и следа.

— Значи ти ще бъдеш регентът — рече на сбогуване Марий, застанал до бодрия кон, който му бяха предложили. Животното беше значително по-едро и силно от онова, което бе носило римлянина по целия път от Тарс до Евсевия Мазака. Придружителите му също бяха получили по-добри коне.

— Само докато цар Ариарат Евсев Филопатор порасне достатъчно, за да поеме управлението в свои ръце, Гай Марий.

— Филопатор — замисли се Марий. — Означава „Обичащ баща си“. Как мислиш, дали няма да му е мъчно за баща му?

Гордий зяпна учуден.

— Да му липсва баща му ли? Че малкият Ариарат едва ли го помни. Той умря преди толкова години.

— Даже преди повече, отколкото си мислите, че предполагам. Ариарат VI и да иска, не би могъл да бъде баща на това момче. Аз не съм глупак, принц Гордий. Бъди така любезен да го предадеш на господаря си Митридат. Кажи му, че знам чий син е всъщност новият цар на Кападокия. И че занапред ще съм нащрек. — Пъхна крак в стремето на коня. — Може и да си дядо на целия свят, принце, но момчето те знае най-вече като своя собствен. Ако все пак нямам нищо против то да управлява, то е, защото по произход е кападокийче — предполагам, че майка му е родната ти дъщеря.

Колкото и да беше предан на Митридат, Гордий не виждаше смисъл да отрича очевидното.

— Дъщеря ми е царицата на Понт — кимна той в знак на съгласие. — Най-големият й син ще наследи баща си Митридат. Колкото до това момче, щастлив съм, че ще управлява родната ми страна. Той е последният от рода… или поне майка му.

— Ти не си от царски род, Гордий — напомни му Марий. — Може и да си родом от Кападокия, но предполагам, че сам си се кръстил принц. Няма как тогава дъщеря ти да е последната в царския род. Нека и това бъде съобщено на цар Митридат.

— Ще бъде, Гай Марий — обеща Гордий, явно без да се е обидил от нищо.

Римлянинът обърна коня си към изхода, но се спря.

— А, и още нещо! Разчисти бойното поле от труповете, Гордий! Ако искате да бъдете смятани за цивилизовани люде, постъпвайте като такива. Не можете току-така да оставите няколко хиляди убити войници за храна за лешоядите, нищо че са ви били врагове и че ги презирате. Това не е признак за военна зрялост, а за чиста диващина. Доколкото виждам, господарят ти Митридат е самото превъплъщение на идеята за варварин. Пожелавам ти приятен ден — и продължи нататък в спокоен тръс, следван от тримата си спътници.

Никога досега Гордий не беше чувал някой да се държи толкова оскърбително с господаря, но пък и Митридат си го заслужаваше, защото всичко казано беше самата истина. Затова с известно удоволствие той нареди да му доведат коня и запрепуска към лагера на Митридат, преди царят да е напуснал Мазака. Щеше да му докладва всичко чуто дума по дума! И да се наслаждава на безсилието и гнева му! Дъщеря му наистина бе станала царица на Понт, внукът му Фарнацес щеше да наследи престола на баща си. Очертаваха се добри времена за Гордий, който — Марий беше прав да го отбележи — се бе родил обикновен простосмъртен. Когато малкият цар на Кападокия, без съмнение син на Митридат, пожелаеше да управлява сам, подкрепен от могъщия си баща, Гордий щеше да се оттегли без проблеми от властта; единствено щеше да си поиска в знак на благодарност храма на богинята Ма в областта Комана, намираща се между горните течения на реките Сар и Пирам. Там щеше да управлява като жрец и цар едновременно, да се чувства сигурен, богат и изключително влиятелен.

Откри обаче Митридат чак на другия ден. Войската му отрано се беше вдигнала и вече се беше разположила на бреговете на река Халис, недалеч от Мазака. С подробности доложи на Митридат прощалните слова на Гай Марий. И все пак не дума по дума… Ограничи се само до разчистването на бойното поле — останалото би било от заплаха за собствената му безопасност. Царят видимо се разгневи на чутото, но не каза нищо. По изпъкналите му очи, по свитите му юмруци изглеждаше, че е решил, макар и с усилия, да се сдържи.

— И разчистихте ли бойното поле? — попита най-накрая царят.

Гордий преглътна, защото всъщност не знаеше какъв отговор искаше да чуе Митридат.

— Разбира се, че не, Велики.

— Тогава какво търсиш тук? Бягай да чистиш!

— Но Велики царю, Божествени… та той те нарече варварин!

— Според начина му на мислене, аз наистина съм варварин — сгълча го царят. — Но повече няма да му се удаде случай да го повтори. Ако е признак за цивилизованост хората да си хабят силите за излишни неща, то така да бъде: ще чистите и това е. Не искам повече никой, който се смята за цивилизован човек, да нарича мен варварин!

„Като ти мине ядът, ще ти минат и тия глупости от главата — помисли си Гордий, но естествено не посмя да го изрече на глас. — Гай Марий е прав, Велики. Ти си чист варварин.“

И така, най-сетне някой се погрижи за останките от сражението при Евсевия Мазака. Труповете бяха събрани на купове и изгорени. Пепелта на свой ред беше прибрана в глинени урни, заровени под огромна изкуствена могила, която обаче някак се губеше на фона на величествената планина Аргей. Самият цар Митридат обаче не остана да се увери изпълнена ли му е била заповедта. Изпрати войската си в Понт, а сам се запъти към Армения, придружен от доста непривична компания. Почти целият му двор, включително десет царски съпруги, три наложнички и пет — шест деца съпровождаха великия цар по пътя му на изток, а свитата и багажът се точеха на повече от километър назад по пътищата. Митридат имаше чувството, че се е превърнал в огромен охлюв — никога не се беше движил толкова бавно, изминавайки по не повече от петнайсет — двайсет километра на ден. И все пак не стигна чак дотам, че да се поддаде на увещанията на жените и да спре ден-два за почивка. Безопасността на двора се осигуряваше от хиляда конници, тъкмо колкото биха подхождали на една царска делегация.

Защото това беше просто делегация, тръгнала да поднесе своите почитания на новокоронясания цар на Армения. Новината бе достигнала до Митридат в началото на похода му срещу Кападокия и той незабавно бе пратил хора обратно в Дастейра със задачата да му набавят жени, деца, царедворци, подаръци за царя, дрехи за из път и естествено необходимите за подобно пътуване провизии. На безкрайния керван бяха нужни точно два месеца да стигне до река Халис, близо до Евсевия Мазака, и, общо взето, дворът и Гай Марий бяха пристигнали едновременно. Причината Марий да не завари Митридат в двореца му бе, че той тъкмо навестяваше лагера на пътниците на брега на реката и се уверяваше, че всичко е било свършено, както го бе поискал.

Най-интересното бе, че Митридат не знаеше нищичко за новия арменски цар, освен че е много млад, че е законен син на покойния цар Артавазд, че се казва Тигран и че от ранна детска възраст е живял като заложник при царя на Партия. Митридат си мислеше, че за пръв път ще има за съсед свой връстник. Цар, който ще управлява могъща източна държава, държава, която няма никакви вземания — давания със Запада и би могла да бъде съюзник на Понт в очертаващата се война с римляните!

Армения заемаше обширните планински земи около Арарат и на изток излизаше на Каспийско или Хирканско море. Вековни връзки — културни и географски — го бяха обвързвали с царство Партия, чиито владетели никога не бяха проявявали интерес към земите на запад от Ефрат.

Най-лесният път към Армения беше нагоре по течението на река Халис, до самите й извори, после през планинските била, през завоюваното от Митридат царство Малка Армения, а нататък покрай горното течение на Ефрат, през още една планина, от другата страна на която извираше река Аракс, отвеждаща право в град Артаксата, столицата на Армения. При зимни условия пътуването би било практически невъзможно заради жестоките студове по високите части на планините. Затова пък началото на лятото беше изключително приятен сезон за подобни начинания, тъй като керванът прекосяваше китни долини, ухаещи на диви цветя — синя цикория, жълти иглики и лютичета, аленочервени макове. Гори практически нямаше, по-скоро поддържани от човешка ръка дървесни масиви, предназначени за сечене или, напротив, да спират зимните ветрове. Лятото по тези места беше толкова кратка, че дори през юни тополите и брезите стояха повечето голи, без листа.

По пътя имаше само един град — Карана, а селата бяха пръснати съвсем нарядко. Дори и номадски станове почти не се виждаха. Добре, че организаторите на тържественото шествие се бяха сетили да вземат необходимите количества жито, както и фураж вместо плодове и зеленчуци; за месото се разчиташе само на случайно срещнати овчари. Митридат се показа достатъчно разумен човек и каквото не намираше под формата на дивеч из полята, купуваше го прескъпо от селата и случайните овчари, които керванът задминаваше. В паметта на смаяните от гледката на царското шествие хора Митридат щеше да остане като полубог, пръскащ пари за какво ли не.

През квинктилис понтийският двор стигна река Аракс и пое надолу по живописната й долина. Всеки път, когато керванът стореше някоя беля на местните стопани, Митридат се грижеше да възстанови щетите, като за целта трябваше да си служи предимно с прости и разбираеми за всички жестове, защото последните хора, които разбираха мъничко гръцки, бяха оставени далеч отвъд Ефрат. Делегацията прати неколцина души напред, за да съобщят в Артаксата за пристигането й, и колкото повече наближаваше арменската столица, толкова повече се усмихваше на спътниците си Митридат, защото нещо в душата му подсказваше, че дългото и скъпоструващо начинание щеше да даде своите плодове.

Цар Тигран излезе да посрещне лично знатния си гостенин пред вратите на града. Придружавала го шепа стражи, облечени от главата до петите в метални ризници и въоръжени с дълги копия в ръце и с щитове, провесени на гърбовете. Цар Митридат оглеждаше с възхищение грамадните им коне, които също бяха покрити с желязо. Самият владетел също знаеше как да привлича вниманието — качил се на златна колесница, теглена от шест чифта бели волове и защитена от слънцето с разпънат чадър! С блестящата си роба в огненочервено и тъмнооранжево, с ресните и пискюлите по нея, с дебелия си вълнен елек и най-вече с високата тиара на главата си, опасана с бялата лента на диадемата, Тигран изглеждаше като мистично видение.

Облечен сам в златна броня, преметнал през глава прословутата си лъвска кожа, обул гръцките си ботуши и пъхнал блестящата си сабя с дръжка от скъпоценни камъни в ножница, също обсипана със скъпоценни камъни, Митридат скочи от породистия си дорест жребец и с разтворени обятия се насочи към Тигран. Арменецът също слезе от златната си колесница и протегна ръце към госта си. Двамата се хванаха за ръце, погледите им се кръстосаха и само след миг между двамата се беше зародила дружба, която се дължеше колкото на личните им симпатии, толкова и на сериозните начинания, които всеки от тях замисляше за бъдещето. И единият, и другият виждаха в лицето на своя съсед съюзник, при това съюзник, без когото не биха могли да постигнат целите си.

Тигран имаше светла кожа, но тъмни коси и очи; косата му, както и брадата му бяха пуснати дълги, изкуствено накъдрени на хиляди буклички и преплетени със златни нишки. Митридат очакваше да види някой елинистичен монарх, но Тигран нямаше нищо общо с елинистическата култура. Той беше придобил навиците на партиянски владетел, което обясняваше и типичните за древните месопотамски и персийски царе облекло и фризура. За щастие поне говореше безупречен гръцки, както и няколко души от приближените му. Останалите от двора му говореха на мидийския диалект, разпространен сред народа.

— Дори в Екбатана и Сузия, които открай време са били партиянски територии — хвалеше се Тигран, когато двамата с госта си се настаниха на двата високи стола, специално поставени в съседство с царския му престол, — говоренето на гръцки се е смятало за висша проява на аристократизъм. — Колкото до тези столове, никога не бих си позволил да те оскърбя, сядайки по-високо от теб.

— Дошъл съм да предложа на Армения договор за приятелство и съюз — на свой ред обясни Митридат.

Двамата деспоти, свикнали да говорят винаги от позиция на силата и да не се съобразяват с мнението на другите, сега се ухажваха с всяка изречена реплика, изразявайки взаимното си желание за разбирателство и сътрудничество. Разбира се, от двамата Митридат беше по-силният, защото владееше много по-обширни територии, а и хазната му беше по-пълна от тази на арменеца.

— Баща ми в много отношения приличаше на царя на Партия — рече Тигран. — Изби един по един всичките ми братя, които останаха при него в Армения; спасих се само аз, защото още осемгодишен бях пратен като заложник в Партия. Затова когато баща ми заболя, единственият му син и наследник бях аз. Арменските големци се спазарим с царя на партите Митридат да ме освободи. Но цената на свободата ми беше доста голяма: седемдесет речни долчинки все по границите между Армения и Атропатена Мидийска, а това означава голяма част от най-плодородните земи в царството ми. Да не говорим за златоносните реки, за находищата на лапис лазули, на тюркоази, на черен оникс… Днес вече съм се зарекъл да върна на Армения отнетите територии и че ще намеря по-благоприятно място за построяването на по-красива столица от тази влажна дупка Артаксата.

— Нима самият Ханибал не бе помогнал в построяването на Артаксата? — показа знания Митридат.

— Така казват — отговори кратко Тигран и се върна на мечтите си за световна империя. — Имам амбицията да разширя Армения на юг до Египет и на запад до Киликия. Искам излаз на Вътрешно море, искам търговски пътища, искам топли земи, където да гледам жито, искам всички мои поданици да говорят гръцки. — Той се спря и прокара език по устните си. — Това дали те устройва, Митридате?

— Устройва ме и още как, Тигране — кимна царят на Понт. — Обещавам ти помощта на войските си за постигането на всички твои цели, стига и ти да ми помогнеш при придвижването на границите ми на запад — особено за отнемането на Римска Мала Азия от римляните. Ти ще получиш Сирия, Комагена, Осроена, Софена, Гордиена, Палестина и Набатея. Аз ще си запазя цяла Мала Азия, включително Киликия.

Тигран дори не се замисли над сделката.

— Кога ще започнем? — попита той нетърпеливо.

Митридат се усмихна и се облегна на стола си.

— Когато на римляните им се създаде работа и не могат да ни обърнат внимание. Ние с теб, Тигране, сме все още млади, можем да почакаме. Познавам Рим. Рано или късно той ще започне война далеч на запад или в Африка. Тогава и ние ще нанесем своя удар.

За да подкрепи с дела своя договор, Митридат предложи най-голямата си дъщеря от покойната царица Лаодика — петнайсетгодишна девойка, наречена Клеопатра, — на Тигран за жена. Понеже Армения тъй и тъй нямаше царица до момента, предложението бе прието без колебание. Клеопатра щеше да стане царица на Армения, твърде сериозен залог, след като внукът на Митридат един ден щеше да наследи арменския престол. Когато русокосото, златооко дете видя бъдещия си съпруг, то заплака от ужас при страховития му вид. За да спечели сърцето й, Тигран направи нечувана жертва — отряза и дългата си брада, и дългите си къдрици, с което практически се раздели с облика си на партиянски владетел. Така жена му се увери, че царят всъщност е красив млад мъж, и го обикна. Замаян от толкова много радости наведнъж, той започна да се смята за късметлия. За пръв път в живота си беше обзет от чувство за скромност и нищожност пред лицето на боговете.

Гай Марий с облекчение разбра, че жена му и синът му се чувстват добре под закрилата на малката дружина от Тарс, и че животът им на диви овчари не ги е разочаровал. Малкият Марий дори се беше научил да говори малко на звучащия странно диалект на номадите и беше станал истински познавач по овчите въпроси.

— Гледай, татко! — заведе малчуганът баща си при няколкото овце, които племето му беше поверило. Всички бяха облечени в специално скроени дрешки от ярешка кожа, които да пазят скъпоценната вълна от тръните и камъните. Малкият Марий вдигна камък от земята и със завидна точност го метна точно при главата на най-старата овца. Мигом всички животни спряха да пасат и се снишиха до земята. — Виждаш ли? Разбират сигнала и веднага му се подчиняват. Хитро, нали?

— Хитро — съгласи се Марий и изгледа с любопитство момчето: за няколкото седмици не само че беше почерняло от слънцето, но и видимо беше заякнало. — Готов ли си да тръгваме, сине?

Малкият Марий го погледна разочаровано.

— Да тръгваме?

— Ще трябва да се върнем незабавно в Тарс.

Синът му примигна няколко пъти, за да спре напиращите сълзи, хвърли прощален поглед на любимите си овце и въздъхна.

— Готов съм, татко.

Групата скоро се отправи към морския бряг. Юлия здравата пришпорваше магарето си, за да се изравни с грамадния кападокийски кон, който яздеше Марий.

— Мога ли да знам какво толкова е станало? — питаше тя. — И защо трябваше да пратиш Морсим толкова да бърза пред нас?

— В Кападокия е бил извършен дворцов преврат — обясни накратко Марий. — Цар Митридат е настанил своя син на престола, а за регент е назначил тъста си, дядо на момчето. Досегашният цар на Кападокия е мъртъв, предполагам, че Митридат го е убил. Жалкото е, че Рим вече е пред свършен факт и няма какво да променим.

— Ти самият успя ли да се видиш с истинския цар, преди да умре?

— Не, но видях Митридат.

Юлия изтръпна от уплаха и впи тревожен поглед в лицето на мъжа си.

— Той е дошъл лично в Мазака? Как тогава успя да избягаш?

Марий я изгледа изненадан.

— Да избягам ли? Че защо ми е да бягам, Юлия? Митридат може да е господар на половин Мала Азия, но пак не би посмял да причини зло на Гай Марий!

— Тогава защо си тръгнахме толкова бързо? — не отстъпваше Юлия.

— За да не му дадем възможност изведнъж да промени отношението си към Гай Марий — усмихна се мъжът й.

— Ами Морсим?

— Мисля, че отговорът е много прост, меум мел. В Тарс горещините ще са станали още по-нетърпими, отколкото през пролетта, затова го пратих да ни намери кораб. Щом стигнем в Тарс, отплаваме веднага. И все пак, веднъж качили се на кораб, нямаме закъде да бързаме. Ще прекараме едно прекрасно лято в обикаляне бреговете на Киликия и Памфилия, дори можем да се качим пак по планините и да посетим Олба. Знам, че сега подминахме отдалеч Селевкия Трахея, но нататък имаме време, колкото искаме. Пък и на теб като на пряка наследничка на Еней сигурно ще ти е интересно да се срещнеш с потомците на Тевкър[8]. Казват, че в планината Тавър, над Аталия се намирали няколко рядко красиви езера, нищо не ни пречи да видим и тях. Не ти ли се струва достатъчно?

— О, да, разбира се.

Програмата беше изпълнена и в крайна сметка Гай Марий и семейството му се озоваха обратно в Халикарнас едва през януари. Дотогава се бяха придвижвали от заливче на заливче, радвайки се на красотата на природата и на собствената си изолация от света. Пирати не срещнаха никъде, дори при Корацезиум. Този път Марий си направи удоволствието да се покатери на самотната скала, насред морето, където се издигаше зловещата пиратска твърдина, и да открие как би могъл да я превземе, ако се наложи.

И Юлия, и малкият Марий бяха свикнали да гледат на Халикарнас като на свой втори дом, затова щом стъпиха на брега му, с огромно удоволствие започнаха да обикалят познатите улици в търсене на любимите си места. Самият Марий се зае първо да прочете малката си кореспонденция, състояща се от две писма: едното от Луций Корнелий Сула от Близка Испания, другото от Публий Рутилий Руф от Рим.

Когато Юлия се върна у дома, първата й работа бе да навести мъжа си в кабинета му. Той беше намръщен.

— Лоши новини? — попита тя.

Но Марий й отговори с хитро намигане, а после си придаде напълно невинен вид.

— Не бих казал лоши новини.

— А има ли тогава добри новини?

— Луций Корнелий ми пише най-чудесните неща, които можеш да си представиш. Нашият Квинт Серторий е бил отличен с венец от трева.

Юлия го зяпна.

— О, Гай Марий, това е прекрасно!

— А е само на двадесет и осем години… Истински Марий, това е то.

— Как е заслужил венеца? — продължаваше да се усмихва щастливо съпругата.

— Като е спасил цялата си армия от унищожение. Ако искаш да ти дадат корона обсидионалис, друг начин просто няма.

— Не се прави на умен, Гай Марий! Знаеш какво те питам.

Той й разправи цялата история:

— Миналата зима легионът му е бил пратен на гарнизон в Кастулон. С тях е бил и легионът на Публий Лициний Крас, дошъл за целта от Далечна Испания. Но Крас изгубил всякакъв контрол над войниците си, вследствие на което келтиберите успели да проникнат в града. Нашето момче се покрило с истинска слава! Спасило града, заедно с двата легиона и било наградено с венец от трева.

— Ще трябва да му пратя личните си поздравления. Майка му дали знае? Мислиш ли, че й е писал?

— Съмнявам се. Много е скромен. Най-добре пиши и на Рия.

— Обезателно. Друго какво пише Луций Корнелий?

— Почти нищо — изръмжа Марий. — Не е много доволен от живота, но пък и кога ли е бил… Не скъпи похвалите си за Квинт Серторий, и все пак струва ми се, че иска сам да е получил венеца. Тит Дидий никога не го оставял да командва сам легионите в бой.

— О, бедният Луций Корнелий! И защо така?

— Сигурно го смята за много ценен и не иска да рискува живота му — отвърна лаконично Марий. — Луций Корнелий е способен да измисли какви ли не планове, но за пълководец не става.

— Пише ли нещо за германската съпруга на Квинт Серторий?

— В интерес на истината, да. Двамата с детето живеели в Оска, една от големите крепости на келтиберите.

— Ами дали знае какво става с неговата собствена германка и близнаците?

Марий вдигна рамене.

— Не пише. Никога не обича да говори за тях.

Настъпи мълчание; Юлия се загледа през прозореца. Най-накрая отбеляза:

— А по-редно би било да говори. В крайна сметка подобно мълчание е неестествено. Знам, че не са римляни и че няма как да ги доведе при себе си в Рим. И все пак… едва ли са му толкова безразлични!

Марий предпочете да не коментира.

— Писмото на Публий Рутилий е дълго и пълно с новини — смени той темата.

— Позволено ли е на жена ти да ги чуе?

Той се закиска доволно.

— Дори е задължително! Особено заключението.

— Тогава, прочети ми, Гай Марий!

„Привет от Рим, Гай Марий. Пиша ти точно в деня на Новата година, след като си издействах бързо куриер в лицето не на друг, а на самия Квинт Граний от Путеоли. Да се надяваме, че писмото ми ще те застигне в Халикарнас, но дори ако се разминете, все някога ще си го получиш.

Предполагам, ще се радваш да научиш, че заплахата от съдебен процес срещу Квинт Муций отпадна най-вече благодарение на неговото красноречие пред Сената и на горещата подкрепа на братовчед му Крас Оратор. Не на последно място от помощ му беше Скавър Принцепс Сенатус, който е напълно съгласен с всичко, което Квинт Муций е свършил в Римска Азия. Както се очакваше, с хазната беше много по-трудно да се спогодим, отколкото с публиканите. Което си е истина за римския делови човек, той никога няма да изпусне възможността да получи печалба, а пък новите ни отношения с азиатската ни провинция предоставят на търговците ни достатъчно възможности за печалба. Най-много шум вдигнаха колекционерите на произведения на изкуството, сред тях особено нещастен се оказа Секст Перквициен. Статуята на Александър, която си присвои от Пергам, мистериозно изчезна от перистила в дома му, навярно защото Скавър на няколко пъти изрично я спомена в речта си пред Сената. Тъй или иначе, хазната се предаде, без да си спестява недоволните забележки, и цензорите преразгледаха всички сключени договори с откупвачите в Азия. Отсега нататък данъците в Римска Азия ще се основават на цифрите, които двамата с Квинт Муций предложихме в доклада си. Това благоприятно развитие на нещата обаче не бива да те навежда на мисълта, че публиканите са ни простили всичко. Колкото по-строго се управлява една провинция; толкова по-трудно е да се правят много пари от нейното експлоатиране, а не е нужно да се споменава, че сред досегашните откупвачи на данъци има твърде много, които няма да се откажат и за в бъдеще да печелят от дейността си. Сенатът се съгласи занапред като управители на провинцията да се пращат хора с по-голям личен и обществен авторитет, което единствено би могло да затвори устите на публиканите.

Имаме си нови консули. Единият е Луций Лициний Крас Оратор, другият — моят скъп приятел Квинт Муций Сцевола. Градски претор ще бъде Луций Юлий Цезар, който заема мястото на изключителния нов човек Марк Херений. Досега не ми се е случвало да се срещна с друг римски магистрат, който да се е ползвал с подобни симпатии сред избирателите, както Марк Херений. Така и не мога да си обясня на какво се дължи фактът, че всеки път, щом го видят, римляните се побъркват от желание да гласуват за него. Нещо, което никак не се харесва на онова мазно петно, което ти извади на политическата сцена, нареждайки го за народен трибун — Луций Марций Филип. Когато преди година, бяха преброени подадените гласове за претори, Херений беше на първо място, Филип — на най-последното. Става дума, от шестимата избрани. То не бяха оплаквания, то не бяха закани! Тази година кандидатите не бяха особено интересни. Миналогодишният чуждестранен претор Гай Флак си спечели име, като дари с пълно римско гражданство някоя си Калифана, жрица на Церера във Велия В Рим още никой не може да си отговори защо — сиреч всички предполагат, но никой не може да каже със сигурност.

Цензорите ни Антоний Оратор и Луций Флак свършиха с държавните договори (задача, която беше допълнително утежнена от проблемите в Азия, та затова им отне повече от предвиденото време), прегледаха на бърза ръка сенаторските списъци и не откриха никого за изхвърляне. При конниците се получи същото, така че вече цензорите са се захванали с преброяването на всички римски граждани, независимо в коя точка на света се намират. Твърдят, че от погледа им нямало да убегне нито един римлянин.

За да изпълнят това похвално деяние, си донесоха маса на Марсово поле, пред която трябва да се явят всички римляни в Рим. С Италия ще се заеме цяла институция, включваща най-годните за целта чиновници, които ще обикалят полуострова от град на град и ще се занимават с всеки случай поотделно. Аз самият одобрявам подобен ход, нищо че много хора са на противното становище. Според тях старият начин на преброяване функционирал добре: жителите от римските села ще се обадят на своя дуумвир, тези от задморските провинции — на управителя. Но Антоний и Флак настояваха, че техният модел ще донесе по-добри плодове, затова и го наложиха. Предполагам обаче, че обикалящите комисии няма да стигнат и до провинциите, където всичко ще зависи отново от управителя. Скептиците са на мнение, че и по този, и по онзи начин резултатите ще се окажат същите.

А сега малко новини от чужбина. Нищо че ти самият се намираш по-близо до мястото на събитията, нищо чудно и да не си ги научил. Сирийският цар Антиох VIII Грип, сиреч Орловият нос, бил убит от братовчед си (а може би по-скоро чичо или полубрат) Антиох IX Кизикиец. Вдовицата на Грип, египтянката Клеопатра Селена, веднага се хванала с неговия убиец Кизикиеца и двамата вдигнали хубава сватба! Чудя се дали изобщо е плакала между смъртта на стария си съпруг и женитбата с новия. Това, което поне е сигурно, е, че занапред Сирия ще бъде управлявана от един-единствен цар.

От още по-голям интерес за Рим е смъртта на един от Птолемеите, Птолемей Апион, незаконороден син на стария, ужасен Птолемей Шкембето. Съвсем скоро се е споминал в Кирена. Както си спомняш, той беше цар на Киренайка, но умря без наследник. Няма да познаеш какво следва! Завещал е цялото си царство на Рим! Примерът на стария Атал Пергамски става заразителен. Колко приятен начин да станеш господар на света, не е ли така, Гай Марий? Едно завещание и Рим получава цяло царство в наследство.

Надявам се тази година вече да се върнеш в Рим! Тук е доста самотно без теб, а вече дори и Прасчо не е сред нас, та няма от кого да се жалвам. Между другото, из града започна да върви доста интересен слух: че Прасчо е умрял вследствие на отравяне! Човекът, от когото всичко е тръгнало, е не друг, а популярният палатински лекар Аполодор Сикул. Когато Прасчо си тръгвал от този свят, на помощ му се притекъл Аполодор. Очевидно не му е харесало, дето е оставил пациента си да му издъхне в ръцете, затова поискал да извърши аутопсия. Прасчо Младши обаче отказал. Тялото на татко Прасчо беше изгорено на клада, пепелта — запечатана в урна, която от дълги месеци се помещава в потресаващо безвкусната гробница на покойника. Но нашият сицилийски грък провел на своя глава разследване и вече е убеден, че Прасчо е бил отровен със смъртоносно биле на основата на счукани костилки от праскова! Прасчо Младши съвсем основателно изтъква, че никой на света нямал причина да слага край на живота на баща му, дори заплашва Аполодор със съд, ако гъркът не спре да разправя за отравянето на стария Метел. Поне засега никой, дори аз, не подозира самия Прасчо Младши да е видял сметката на баща си, а в такъв случай човек започва да се чуди кой е другият заподозрян…

Ще завърша с малко клюки и те оставям на мира. Клюките са по-скоро семейни, но вече цял Рим ги обсъжда. След като мъжът на племенницата ми се върнал у дома и видял яркочервената коса на новородения си син, веднага поискал развод!

Подробности по случая ще мога да ти разправям по-нататък, но се надявам това да стане тук, в Рим. Ще принеса жертвоприношение в чест на ларите пермарини с молба за благополучното ти завръщане.“

Марий захвърли писмото пред себе си, сякаш се страхуваше да не се опари, и се обърна към жена си:

— Е, какво ще кажеш за последната новина? Брат ти Гай се е развел с Аврелия заради доказана изневяра! По всичко изглежда, че й се е родило момче с яркочервена коса! Хо — хо — хо! Познай кой е бащата?

Юлила беше отворила уста от изумление. Не знаеше какво да каже. И лицето, и вратът й пламнаха като божури, а зъбите й започнаха механично да хапят устните й. Най-накрая тя заклати енергично глава и отсече:

— Това не е истина! Не може да е истина! Не го вярвам!

— Щом ти го пише нейният вуйчо. Ето, виж! — подаде й Марий писмото на Рутилий Руф, посочвайки с пръст въпросния пасаж.

Юлия пое свитъка и на свой ред се зае с разчитането на отделните изречения в безкрайната върволица от букви. Повтаряше дума по дума всичко с неестествен, злокобен глас. На няколко пъти повтори новината, най-сетне остави писмото на масата.

— Не е Аврелия — рече убедено Юлия. — Никога не бих повярвала, че става дума за Аврелия!

— И коя друга би могла да бъде? — гледаше я иронично Марий. — Яркочервена коса, Юлия! Това не е типично за един Юлий Цезар, затова пък е характерно за Луций Корнелий Сула.

— Но Публий Рутилий има и други племенници — напомни му тя.

— Които са в близки отношения с Луций Корнелий? И да живеят в най-оживените квартали на Рим?

— Откъде да знаем? Възможно е и друга да има.

— То и на пизидийците им се привиждат хвърчащи прасета… — подхвърли съпругът й.

— И какво от това, че Аврелия живее в най-оживения квартал на Рим? — попита го Юлия.

— Ами просто подобна връзка по-лесно се прикрива — отговори й Марий, когото случаят повече забавляваше, отколкото възмущаваше. — Освен ако не ти се роди бебе с червени коси!

— О, стига си злорадствал! Аз просто не го вярвам. Няма да го повярвам за нищо на света! — В следващия миг й хрумна друго. — Освен това не може да става дума за брат ми Гай. Той би трябвало още да се намира далеч от Рим, иначе ти щеше да си първият, който да научи. В крайна сметка нали за теб работи? — Тя го погледна заплашително. — Е, не съм ли права?

— Сигурно ми е писал в Рим — измъкна се той.

— След като много добре знае, че поне три години ще сме на пътешествие? И след като съм му писала къде да ни търси, ако се наложи? Хайде, Гай Марий, признай, че надали е Аврелия.

— Ще призная всичко, което искаш — прихна Марий. — И все пак, Юлия, става дума за Аврелия!

— Връщам се у дома! — скочи на крака Юлия.

— Мислех, че искаш да посетим Египет.

— Връщам се у дома — повтори категорично тя. — Не ме интересува ти къде ще вървиш, Гай Марий, само дето ми се иска да е при хиперборейците. Аз се връщам у дома.

2

— Заминавам за Смирна, за да донеса бащиното си наследство — заяви Квинт Сервилий Цепион на своя шурей и зет едновременно Марк Ливий Друз, докато двамата се връщаха от Форум Романум.

Друз се спря насред улицата и изпитателно надигна вежда.

— О! Мислиш ли, че ще е разумно от твоя страна? — попита чистосърдечно той и в следващия миг му идеше да си изяде езика, задето се е показал толкова нетактичен.

— Какво имаш предвид? — зачуди се Цепион; по тона му личеше, че смята да спори.

Друз хвана приятеля си под ръка и здраво го стисна.

— Това, което казах, Квинт. Не намеквам нито че твоето смирненско наследство и Златото на Толоза са едно и също, нито че баща ти е откраднал Златото на Толоза! И все пак почти всички в Рим са убедени, че го е сторил, а още повече са сигурни, че голямото богатство, което покойният ти баща остави на твое име в Смирна, е тъкмо Златото на Толоза. Навремето, ако имаше дързостта да си го върнеш у дома, никой нищо нямаше да ти каже; най-много злобни съседи да ти хвърлят по някой и друг навъсен поглед или в по-лошия случай общественото ти реноме да се накърни за няколко години. Но днес на таблиците е записан лекс Сервилия Главция де репентудис, това не бива да го забравяш. Отидоха си времената, когато провинциалният управител можеше да съдира кожите от гърба на местните жители, а след това да си живее спокойно, защото е приписал всичко откраднато на някого от семейството си. В закона на Главция изрично се споменава, че щом се докаже незаконното присвояване на определена сума, то тя може да се изисква обратно както от истинския виновник, така и от всички други лица, ползвали се от нея. Вече никой не може да разчита на чичо си Гай Баний.

— А пък аз ти напомням, че законът на Главция няма обратна сила — сопна му се Цепион.

— Така е, но би било достатъчно някой народен трибун да ти има зъб, да свика плебейското събрание и да измени въпросния закон, както му е угодно. Един ден ще се окаже, че лекс Сервилия Главция има и обратна сила — убеждаваше го Друз. — Истина ти казвам, братко Квинт, трябва да поразмислиш, преди да си сторил непоправимото! Не искам сестра ми и децата й да изгубят едновременно своя патерфамилиас и цялото наследство, на което могат да разчитат, не искам и ти да прекараш останалите години от живота си като изгнаник в Смирна.

— Защо все баща ми трябва да отговаря за всички злини по света? — ядоса се Цепион. — Ами погледни само Метел Нумидик! Върна се у дома, покрит със слава, а бедният ми баща така и си умря далеч от дома, очернен завинаги!

— И двамата много добре знаем защо — рече Друз. Опитваше се да не издаде раздразнението си от това, че приятелят му се е родил толкова недосетлив. — Хората, на които думата се слуша в плебейското събрание, винаги ще бъдат склонни да простят грешките на един знатен римлянин, особено ако от времето на провинението му са изминали няколко години и случаят се е позабравил. Но Златото на Толоза е уникален случай в римската история. А ако не друго, то всички помнят как беше откраднато в консулството на баща ти. Повече злато, отколкото е имало някога в римската хазна! Щом се разнесе грозната мълва, че крадецът е бил именно баща ти, щом хората й повярваха, то те започнаха да изпитват към заподозрения омраза, толкова силна, че е трудно да бъде оправдана и с чувството им за справедливост, и дори с любовта им към родината. — Друз продължи надолу по улицата и Цепион го последва. — Всичко това трябва да го имаш предвид, скъпи ми Квинт! Ако се окаже, че донесеното от теб в Рим се равнява пък макар и на една десета от стойността на Златото на Толоза, то цял Рим в един глас ще каже, че баща ти наистина е откраднал съкровището и че ти си го наследил от него.

Цепион се засмя.

— Никой няма да каже подобно нещо — заяви той напълно уверен. — Вече съм обмислил всичко, Марк. Мислиш ли, че за тези години не съм намерил решение на всички пречки, които биха изникнали пред мен? Измислил съм такъв план, че никой в нищо да не може да ме пипне!

— И какъв е този план? — попита скептично Друз.

— Първо на първо, само ти и аз ще знаем къде точно съм заминал и какво смятам да правя. Това, което Рим ще научи, ще бъде онова, което знаят Ливия Друза и Сервилия Цепионида, а то е, че се намирам в Транспаданска Галия и че си търся земи за купуване. Толкова съм се запалил от идеята да забогатявам, че навярно ще прекарам поне няколко месеца из провинцията. Никой няма да се усъмни, още повече че отдавна разправям как ми е хрумнало да построя цели градове в Галия и да дам тласък на занаятчийството, особено на металообработването. Така или иначе винаги наблягам на желанието си да закупя само поземлената собственост, да не би някой да ме обвини в дейност, чужда на сенаторския ми статут. Самите металолеярници ще бъдат обект на други интереси, аз само ще притежавам градовете!

Цепион говореше с такъв патос, че Друз (който почти нищо не бе разбрал от току-що изнесената беседа: „Как да забогатеем най-бързо“, защото и почти не беше слушал) започна да го гледа с други очи.

— Току-виж съм започнал да ти вярвам — отбеляза той все пак с известни резерви.

— Защо да не ми вярваш? Все пак именно металолеярските градове са част от сферите на живота, където смятам да вложа наследството си от Смирна. След като тъй и тъй ще е по-разумно да държа парите си на римска територия, но далеч от самия Рим, никое от банковите сдружения в града няма да види нищо от състоянието ми. Съмнявам се, че в римската хазна ще се намерят достатъчно умни или достатъчно жертвоготовни хора, за да губят време къде, кога и под каква форма съм влагал парите си в предприятия далеч от града — похвали се за съобразителността си Цепион.

Друз вече го гледаше с истинско изумление.

— Квинт Сервилий, ти ме смайваш! Никога не съм предполагал, че си способен на толкова хитрост и коварство.

— Аз пък си знаех, че ще те смая — съгласи се доволен Цепион, но бързо добави: — И все пак трябва да призная, че не го измислих аз. Малко преди да умре, баща ми ми прати специално писмо, в което ми обясняваше как ще е най-добре да постъпя. В Смирна ме чакат толкова пари, че не е за вярване!

— Да, не се и съмнявам — отсече сухо Друз.

— Не, не става дума за Златото на Толоза! — размаха ръце в знак на безпомощност Цепион. — Става дума за наследството и на двамата ми родители! Баща ми е бил достатъчно разсъдлив да пренесе цялото си състояние вън от Рим, преди да почне процесът срещу него, независимо от всички опити на оня надут кунус Норбан да му попречи… най-вече като го хвърли в тъмница, преди да го прати в изгнание. Лека — полека част от парите са се върнали по различни канали в Рим, но на достатъчно скромни траншове, за да не привличат внимание. Това е и причината, както сам добре знаеш, досега да водя толкова скромен живот.

— Знам много добре защо водиш скромен живот — натърти на последната му реплика Друз, който откакто старият Цепион беше осъден, подслоняваше у дома си сина му заедно с цялото му семейство. — И все пак едно нещо продължава да ме смущава. Защо просто не оставиш наследството си в Смирна?

— Не мога — поклати глава Цепион. — Баща ми твърдеше, че в Смирна то не може да стои цяла вечност в безопасност. Не само в Смирна, ами където да било из Римска Азия. Дори и в Кос или Родос. Твърди, че откупвачите на данъци били накарали цялото местно население да мрази от дъното на душата си Рим и римляните. Някой ден цялата провинция щяла да се вдигне на оръжие.

— И да въстанат, ние в най-скоро време ще ги усмирим — успокои го Друз.

— Да, знам! Но междувременно? Да не си мислиш, че толкова злато, сребро и скъпоценности ще останат далеч от погледите на местните? Според баща ми първата работа на въстаниците ще бъде да ограбят храмовете и банките — отвърна Цепион.

Друз кимна.

— Навярно е прав. Трябва да преместиш наследството си възможно най-скоро. Но защо в Италийска Галия!

— Само част, само част. Останалите ще прехвърля в Кампания, Умбрия, Етрурия, а ако реша, че не е достатъчно — и в Масилия, Утика, Гадес. Цялото западно крайбрежие на Вътрешно море може да послужи за целта.

— Защо не признаеш истината, Квинт… поне на мен, своя шурей и зет? — попита Друз с отегчение. — Твоята сестра ми е жена, моята — на теб. Толкова здраво сме се обвързали един за друг, че и да искаме, не можем да се разделим. Трябва да го признаеш, поне на мен! Ти си наследил Златото на Толоза!

— Не е Златото на Толоза — за последен път му се тросна Квинт Сервилий Цепион.

„Дебела глава — мислеше си Марк Ливий Друз, докато двамата с Цепион влизаха в перистила на дома му — най-красивата частна къща в цял Рим. — И все пак… Ей го е, мъти си петнайсетте хиляди златни кюлчета, които баща му преди години открадна от Испания и прати в Смирна, оправдавайки се, че са ги задигнали разбойници по пътя от Толоза до Нарбон. Цяла кохорта римски войници бяха изклани при обира, но какво го е грижа нашият? На баща му не му мигна окото да подпише смъртната присъда на шестстотин свои съграждани, та той ли да се церемони? Как ли пък не! Откакто са се родили, само за злато мислят. Това са те, Сервилий Цепионите, наследниците на цар Мидас — потънали в пошлост и умствена ограниченост, способни да разсъждават само когато някой им подшушне: “Злато!""

Беше месец януари в годината на консулите Гней Корнелий Лентул и Публий Лициний Крас. Лотосовите дървета в градината на Ливий Друз бяха голи, нищо че благодарение на отоплителните съоръжения, фонтанът насред перистила продължаваше да полива с вода изящните статуи насред басейна. Откакто двете дъщери на Цепион бяха заловени да крадат от боята на двамата художници, наети да реставрират фреските в атрия, и да цапат шедьоврите на Апел, Зевксис, Тимант и останалите майстори на стенописи зад колонадата на градината, безценните произведения на изкуството бяха свалени от стените и прибрани на сигурно място вътре в къщата. Двете момиченца си бяха понесли наказанието, но Друз предпочете да не им оставя възможност за отмъщение. Понеже мазилката беше още прясна, не беше проблем фреските да бъдат свалени от стените, но кой можеше да предположи, че няколко години по-късно родният син на Ливий Друз, по-голям пакостник и от братовчедките си, ще им види сметката и на новото им местонахождение? Изобщо, не си беше работа да държиш в една къща скучаещи деца и произведения на изкуството едновременно. Друз си повтаряше, че все някой ден Сервилия и Сервилила ще пораснат, но не си правеше сметката, че му предстои да отглежда други деца.

Той самият вече разчиташе на наследник, макар и противно на надеждите му двамата със Сервилия Цепионида да се бяха оказали неспособни да имат дете. Две години по-рано бяха осиновили най-малкия син на Тиберий Клавдий Нерон, и той обеднял патриций както повечето Клавдии, щастлив да осигури за сина си наследството на богатите Ливий Друзи. Обикновено за осиновяване се даваха най-големите синове, достатъчно пораснали, за да са сигурни осиновителите, че детето е здраво, възпитано и сравнително интелигентно. Сервилия Цепионида обаче мечтаеше да си има бебе, затова твърдо настоя да си осиновят пеленаче. А Марк Ливий Друз, който твърде обичаше жена си, за да й отказва — нищо, че когато двамата се женеха, си бяха почти безразлични един на друг, — я остави тя да решава. От страх да не е сбъркал все пак, той извърши щедро жертвоприношение в чест на богинята Матер Матута с надеждата, че детето все пак няма да се окаже жертва на коварна болест или пък недостойно за името на Друзите.

Жените в къщата се бяха събрали в стаята на Сервилия Цепионида, намираща се в съседство с детската, и сега нарочно излязоха в градината, за да поздравят мъжете си. Макар и да бяха роднини само по сватовска линия, двете даваха вид по-скоро на родни сестри — толкова си приличаха с ниския си ръст, тъмните си очи и коси, малките си лица и правилните си черти. По-хубава беше Ливия Друза, жената на Цепион, избягнала тъжната участ на повечето си роднини, славещи се с късите си крака. Най-общо казано, смятаха я за красива жена, имаше големи очи, нито твърде близо, нито твърде раздалечени, стройна фигура, малка уста, напомняща на цъфнало цвете. Навярно носът й беше твърде малък, за да задоволи взискателните вкусове, но затова пък беше приятно топчест, което за римлянина беше добър знак. Кожата й беше бяла, талията й — тънка, гърдите и ханшовете — приятно закръглени. Сервилия Цепионида, жената на Друз, беше всичко това, само че доста по-слаба; имаше и някои досадни недостатъци, като например пъпките, които често излизаха по брадичката и носа й, късите крака и късия врат.

И все пак именно Марк Ливий Друз обичаше своята недотам привлекателна женица, докато Квинт Сервилий Цепион не обичаше хубавата Ливия. Осем години по-рано, когато се бяха оженили, беше точно обратното. Мъжете може би не си даваха сметка, но всичко зависеше единствено от отношението на съпругите им. Ливия Друза презираше от дъното на душата си Цепион и беше омъжена насила за него, докато Сервилия Цепионида от малка беше влюбена в Друз. И двете жени бяха повече от примерни в поведението си на римски дами — традиционалистки — послушни, раболепни, въздържани, зачитащи мъжете си във всичко. С годините обаче между двете семейни двойки се завързаха отношения, при които трудно можеше да се прикрие нечий истински характер. Спечелен от нежността и привързаността на жена си, Марк Ливий Друз полека се влюбваше в нея, отвръщаше все по-жарко на ласките й в леглото и споделяше мъката й, че нямат деца; напротив, радостта на младоженеца Цепион бе задушена от леденото безразличие на Ливия, от все по-пасивното й поведение под чаршафите и не на последно място от това, че му роди само две дъщери и нито един син.

Разбира се, не можеха да не посетят детската стая. Друз се застоя дълго при своето топчесто, мургаво, почти двегодишно момченце, известно като Друз Нерон, докато Цепион дари само с по едно леко кимване двете си дъщери, които, обхванати от истинско страхопочитание пред баща си, се прилепиха плътно до стената и не посмяха да гъкнат. И двете представляваха миниатюрни копия на майка си — тъмнокоси като нея, с големи очи и с розови устички, — при това бяха чаровни, нищо че баща им едва ли някога би го разбрал. Сервилия гонеше седмата си година и откакто се бе заела с подобряването контурите на Апеловия кон и на Зевскисовата чепка грозде, беше узряла достатъчно за възрастта си. Лила обаче се бе оказала неукротима беладжийка — свободолюбива, твърдоглава, нападателна и безочливо откровена. Боят, който беше яла навремето със сестра си, отдавна беше забравен, освен че я беше научил да проявява поне видим респект към баща си.

Четиримата възрастни се разделиха с децата и се насочиха към триклиния, където щеше да бъде сервирана вечерята.

— Квинт Попедий няма ли да се присъедини към нас, Кратип? — попита Друз иконома си.

— Не ми е съобщавал, че ще вечеря другаде, домине.

— В такъв случай да го изчакаме — предложи Друз, без да обръща внимание на крайно осъдителния поглед на Цепион.

Цепион обаче не обичаше да не го забелязват.

— Защо постоянно се влачиш с този ужасяващ тип, Марк Ливий?

Друз го изгледа с леден поглед.

— Има хора, Квинт Сервилий, които ми задават същия въпрос, само че по твой адрес.

С риск да се задави Ливия Друза трябваше да си поеме дълбоко въздух, да не би да се изкикоти от удоволствие; но както и очакваше Друз, ехидната му забележка мина покрай ушите на Цепион, който държеше на своето.

— Е, точно това имах предвид. Защо постоянно се влачиш точно с него?

— Защото е мой приятел.

— Бих го нарекъл по-скоро пиявица, която се храни от теб! — поправи го Цепион. — Наистина, Марк Ливий, дошъл е в дома ти само за да се угоява за твоя сметка. Появява се, когато най-малко го очакваш, постоянно иска някакви услуги, винаги се оплаква от римляните. За кого се мисли?

— За един най-обикновен марс — отговори му нечий приветлив глас отзад. — Съжалявам, че закъснях, Марк Ливий, но както вече съм ти казвал, не държа да ме чакате за вечеря. Освен това, имам неопровержимо оправдание защо закъснях: Катул Цезар пак ме подложи на познатото изпитание да слушам какво му е мнението за италийската подлост.

Силон седна в другия край на кушетката на Друз, облегна се на лакът, остави робът да му свали обувките, да му измие краката и да му надене чисти чорапи, най-сетне се извъртя на няколко пъти, за да се намести удобно на почетното място — т.нар. локус консуларис — вляво от Друз. Самият Цепион лежеше на кушетката вдясно от домакина, защото се смяташе за член на семейството и нямаше как да се представи за гост.

— Пак ли се оплакваш от мен, Квинт Сервилий? — попита невъзмутимо Силон и приятелски намигна на Друз.

Той му отвърна с усмивка. В погледа му към Квинт Попедий Силон се забелязваше много повече добронамереност и симпатия, отколкото към роднината му Цепион.

— Зет ми винаги има от какво да се оплаква, Квинт Попедий, не трябва да му обръщаш внимание.

— Свикнал съм вече — рече Силон и кимна вместо поздрав на жените, седнали на малки столчета от обратната страна на масичките пред мъжете.

Друз и Силон се бяха запознали на бойното поле при Араузио, след като битката беше свършила и германите бяха избили осемдесет хиляди римляни и италийци, най-вече заради бащата на Цепион. Приятелството им бе възникнало при изключителни и незабравими обстоятелства, навярно и затова с годините само укрепваше; още повече че беше свързано с общата загриженост на двамата за съдбата на италийските съюзници — кауза, на която и двамата младежи навремето се бяха зарекли. Силон и Друз бяха необичайна двойка, но нито вечните оплаквания и злословия на Цепион, нито поучителните беседи, които римлянинът трябваше да слуша от страна на възрастните си колеги сенатори, можеха да ги разделят.

Италиецът Силон приличаше по-скоро на римлянин, римлянинът Друз — на италиец. Силон притежаваше типичния римски нос, типичния безличен тен — нито светъл, нито тъмен. Фигурата му беше на висок и строен мъж, а и имаше приятно според римските вкусове лице. Единственото, което смущаваше околните, бяха феноменалните му очи — жълтеникаво — зелени, те му придаваха змийски поглед не само с цвета си, но и защото Силон почти не мигаше. Именно погледът на влечуго издаваше марсийския му произход, защото марсите открай време се знаеха като почитащи змиите и навярно сами възпитаваха децата си да мигат възможно най-рядко. Доколкото марсите продължаваха да имат свой общ предводител, то навремето той беше Силоновият баща. След смъртта му мястото му зае самият Силон, независимо от младата си възраст. Марсът имаше и пари, и образование, така че заслужаваше повече уважение от онези римляни, които, навирили носове и издули гърди, имаха навика да го подминават като стълб или в най-добрия случай да го тупат покровителствено по рамото. Но Квинт Попедий си оставаше жалък италиец, при това родом от племе, което дори не се ползваше с латински права. Квинт Попедий Силон не беше римлянин, затова заслужаваше само презрение.

Произхождаше от богатите планински земи в Централна Италия; в действителност родното му място се намираше в близост до Рим. Областта се славеше с тайнственото езеро Фуцине, където водата се надигаше и спадаше от само себе си, без никаква връзка с годишните разливи на съседните реки и с високите върхове на Апенините, които се врязваха като с нож насред земите на марсите. От всички народи в Италия марсите се знаеха като най-богатия и най-многобройния. В продължение на векове те никога не се бяха надигали срещу Рим. Гордееха се с това, че никой римски пълководец не би бил способен да спечели триумф без марси в армията си, още по-малко би могъл да ги победи тях самите. И въпреки това цели векове марсите — също както и никой от останалите италийски народи — не бяха заслужили в очите на римляните правото да получат римско гражданство. Вследствие на това нямаха право да сключват договори с римската държава, нямаха право да сключват брак с римски граждани, да се явяват пред римски съд по обвинение в углавно престъпление. Затова пък римляните можеха да ги бият с камшик до смърт, да секвестират реколтата им, да крадат децата на жените им, без да се страхуват, че бащите ще потърсят справедливост.

Ако Рим беше оставил марсите да си живеят спокойно в родните планини, където притежаваха всичко, от което се нуждаеха, никой нямаше да обръща голямо внимание на подобни издевателства. Но както това важеше и за всички останали части на полуострова, които не се водеха пряко владение на Рим, марсите бяха принудени да търпят между собствените си поселения натрапеното със сила присъствие на римската колония Алба Фуценция, грижливо замаскирана под името „латински град“. Както можеше да се очаква, Алба Фуценция се превърна в най-богатия и преуспяващ град в областта, започна да се разраства постоянно, докато един ден не се оказа най-значителното селище в този край на Италия — не за друго, а заради здравото си ядро от римски граждани, които единствено можеха да водят свободно търговия с Рим, както и заради тъй наречените латински права на останалите жители, които им даваха голяма част от привилегиите на пълноправните римски граждани, с изключение на това, че не можеха да участват в изборите за римски магистрати; от датата на встъпването си в длъжност местните управители получаваха, автоматически римско гражданство, също както и наследниците им по пряка линия. По този начин Алба Фуценция бе увеличавала своя престиж и влияние сред околността за сметка на старото марсийско средище — Марувиум, но нещо повече: постоянно напомняше на всички марси за различията, които съществуват между тях и римляните.

В по-стари времена цяла Италия се бе стремила към едно: да получи латински права, а след това и пълно римско гражданство за своите жители. Пак в онези отдавна отминали години и самите римляни, управлявани от вещата ръка на хора като Апий Клавдий Цек, осъзнаваха необходимостта от промяна, най-вече в името на сигурността на целия полуостров. Италия трябваше да се превърне в част от Рим. Но след като някои от италийските народи застанаха на страната на Ханибал в годините, когато армията му беше обикаляла из полуострова, следваната от Рим линия изведнъж се промени и тенденцията един по един градовете в Италия да получават латински права внезапно се прекрати.

Една от причините за това беше все по-нарастващата миграция от италийската провинция към римските и латинските градове — включително към самия Рим. Всеки, който се задържеше за определен срок на територията на някой от тези градове, получаваше латински права или дори пълно римско гражданство. Така например пелигните се оплакваха, че четири хиляди от техните съплеменници били напуснали родните си места, за да заживеят в латинския град Фрегела, което беше използвано за оправдание, когато народът отказа повече да дава войници за римските легиони.

От време на време в Рим се намираха хора, склонни да решат поне някои от възникващите вследствие на масовата емиграция проблеми; най-драстична мярка за спиране на явлението беше законът на народния трибун Марк Юний Пен, прокаран в годината преди бунта във Фрегела. Пен изхвърли вън от пределите на Рим и от римските колонии всички неримляни и по повод прилагането на този закон в Рим избухна скандал, разклатил из основи позициите на нобилитета. Оказа се, че Марк Перперна, консул четири години по-рано, бил италиец, който никога през живота си не бил получавал римско гражданство!

Подобен инцидент нямаше как да не предизвика ответна реакция в средите на онези, които по принцип се чувстваха призвани да управляват Рим; една от водещите фигури във все по-засилващото се движение против политическата еманципация на Италия беше не друг, а бащата на Друз — Марк Ливий Друз Цензор, който беше активен съучастник в заговора срещу Гай Гракх, а по-късно — един от хората, сторили най-много за отменянето на законите му.

Никой не би предположил, че именно синът на цензора Друз, който при това твърде млад бе поел функциите на патерфамилиас в осиротялото си семейство — баща му така и не доживя края на мандата си като цензор, — ще се отметне от повелите на баща си и ще стане инициатор на коренно различна политика. Произхождащ от стара й знатна фамилия на плебеи — нобили, член на колегията на понтифексите, наследил от баща си баснословни съкровища, обвързан по кръвна или сватовска линия с древните патрициански родове на Сервилий Цепионите, Корнелий Сципионите, и Емилий Лепидите, от младия Марк Ливий Друз се очакваше да се превърне в един от стълбовете на ултраконсервативната фракция в Сената, която от няколко години направляваше римската държавна политика. Той сам отрано даваше признаци, че ще заеме подобна роля, но причината да мине на коренно различни позиции се дължеше на чиста случайност. В качеството си на военен трибун Друз присъстваше на разгрома на римските легиони при Араузио, когато проконсулът — патриций Квинт Сервилий Цепион упорито бе отказал да сътрудничи на новия човек Гней Малий Максим, обричайки осемдесет хиляди римски и италийски войници на пълно унищожение от страна на германските нашественици.

Когато Друз се завърна от Трансалпийска Галия, в живота му бяха настъпили две съществени промени: едната бе приятелството му с марсийския благородник Квинт Попедий Силон, другата — убеждението, че хората от собствената му черга, особено тъстът му Цепион, нехаят за цената на живота на всички онези войници, загинали при Араузио — от събратята им аристократи до последния италийски или римски капите цензи.

Това обаче не означаваше, че младият Марк Ливий Друз отведнъж е прегърнал идеята за коренни реформи; той си оставаше рожба на своята класа и дълго време щеше да го доказва. Разликата между него и събратята му по рождение обаче бе в това, че за разлика от своите връстници той бе имал конкретен случай да започне да разсъждава. Сред римляните бе прието да се казва, че съдбата на Гракхите била решена, когато по-големият брат Тиберий Семпроний Гракх — също потомък на славни римски фамилии — пътувал като младеж из Етрурия и с очите си видял римските обществени земи в областта да се владеят от шепа богати римляни, които обработват дяловете си, използвайки труда на стотици роби, оковани във вериги и държани през нощта в тесните и задушни бараки, познати като ергастула. „Къде са — питал се Тиберий Гракх, — дребните римски стопани, които трябва да се грижат за тази земя, да осигуряват собственото си препитание и да отглеждат деца, които да пълнят римските легиони?“ Макар и син на майка си, Тиберий Гракх започнал да разсъждава; и тъкмо защото бил син на майка си, той изпитвал едновременно стремеж за справедливост и любов към Рим, в името на който бил готов да жертва сам себе си.

Седем години бяха отминали от битката при Араузио, седем години, през които Друз влезе в Сената, служи като квестор в Римска Азия, беше принуден да подслони под бащината стряха зет си и семейството му, лишени от собствен дом заради конфискацията на имуществото на стария Цепион, стана понтифекс, увеличи до голяма степен личното си имущество, стана пряк и косвен свидетел на ужасните събития, които доведоха до убийството на Сатурнин и съмишлениците му, и застана твърдо на страната на Сената, когато Сатурнин се опита да се провъзгласи за цар на Рим. Седем години, през които неведнъж Друз бе приемал като скъп гост в дома си Квинт Попедий Силон, беше го слушал да говори и беше продължавал да разсъждава. В негова лична амбиция се беше превърнало желанието му да разреши веднъж завинаги обидните недоразумения, които съществуваха между Рим и Италия, но по начин, свойствен на римските традиции, а именно по мирен, ненасилствен път, следвайки принципа на взаимното съгласие. В името на тази цел той жертваше всички свои усилия, макар и да се криеше в сянка, нежелаещ да се показва пред обществеността, преди да е изнамерил единствено вярното решение.

Марсът Силон беше единственият човек, който имаше представа накъде клони приятелят му Друз. Но той беше човек, изключително деликатен, та нито веднъж не посмя открито да тласне Друз по наклона, който той искаше да избегне, минавайки по обиколни пътеки; нито веднъж не се опита да му налага своето мнение, което в много отношения се различаваше от това на римлянина. В битката при Араузио Силон беше командвал легион от шест хиляди души, които бяха избити почти до крак. И това бяха все марси, не римляни. Марсите ги бяха родили и отгледали, марсите ги бяха въоръжили, марсите ги бяха хранили по време на трагичния поход срещу германите. Но Рим не благоволи да оцени всички усилия, които бяха хвърлени от народа на марсите, за да могат да му дарят този неизползван за нищо легион от мъртъвци, за които никой нищо не спомена.

Докато Друз мечтаеше за разпространение на римското гражданство из цяла Италия, Силон мечтаеше за откъсване на същата тази Италия от опеката на Рим; мечтаеше за създаването на обща италийска държава и нация, но отделно от Рим — мечтаеше за Италия. И когато тази Италия видеше бял свят — а Силон беше сигурен, че това ще стане, — всички италийски народи щяха да застанат рамо до рамо в кървава война с Рим и щяха да победят, щяха да погълнат Рим и да превърнат римляните в част от тази нова нация, която щеше да наследи и всички римски владения вън от полуострова.

Силон не беше сам и добре го знаеше. В продължение на последните седем години той беше обикалял надлъж и нашир Италия, дори и Италийска Галия в търсене на съмишленици и се беше убедил, че такива хора има, и то не каквито и да е. Зад него заставаха все лидери, все хора с авторитет сред съплеменниците си, които той можеше да раздели най-общо на две: първите като Марий Егнаций, Гай Папий Мутил или Понций Телезин, които произхождаха от стари фамилии, утвърдили се като стълбове на националната идентичност на своите народи; вторите — като Марк Лампоний, Публий Ветий Скатон, Гай Видацилий или Тит Лафрений, своего рода нови хора, които обаче бяха съумели със собствени усилия да си осигурят име и влияние. Силон беше обикалял дом след дом, беше канен на вечеря, беше разговарял като клиент и в едно се бе убедил: че дори общият за всички италийци език — латинският — не може да прикрие ненавистта на събеседниците му към Рим и нежеланието им да простят греховете му.

Едва ли Силон можеше да се гордее, че идеята за обща италийска нация е плод единствено на неговия ум. Със сигурност обаче той пръв я поставяше толкова насериозно пред представителите на другите народи, пръв я сочеше като единствено възможна за оцеляването им алтернатива. Но допреди надеждите на повечето италийци бяха насочени към получаването на пълно римско гражданство, към обединяването на целия полуостров в едно цяло — Рим, който да се простира от единия до другия му край. Толкова неоспоримо беше превъзходството на Рим над всеки от италийските народи поотделно, че те самите се приучваха да мислят като римляни, да се управляват чрез институции, сходни на римските. За италиеца бе станало естествено желанието един ден да види себе си, потомците си, собствеността си пълноправна част от огромното тяло, наречено Рим.

Някои от хората, с които Силон говореше, осъждаха най-вече трагедията при Араузио, но мнозина други обръщаха внимание на все по-отслабващото съдействие от страна на латинските градове, които започваха да се считат за нещо отделно от останалите италийци. Онези, които прехвърляха вината за нещастията си на латините, използваха като довод самодоволството им, че са нещо особено, а това естествено пораждало желанието им и за в бъдеще да живеят в съседство с народи, които да смятат за по-долни от себе си.

Разбира се, никой не можеше да отрече, че трагедията при Араузио беше кулминацията на една тъжна тенденция, а именно на бойното поле да мрат премного неримляни. Населението на полуострова оредяваше, а освен всичко друго това водеше до опустяването на земи, до намаляването на селскостопанските добиви, до разпродаването на ниви и градини, до жестоката експлоатация на деца и възрастни мъже. И все пак това не беше достатъчно убедителен аргумент, защото и римляни, и латини също бяха платили своята кървава дан, затова никой не можеше да ги държи отговорни за всичко. Недоволството се отнасяше не толкова до римляните като такива, колкото до едрите поземлени собственици, които си клатеха краката в Рим и използваха за работна ръка по латифундиите си само роби. Не бяха малко случаите, когато римски граждани нагло злоупотребяваха с доверието или търпението на италийците, като очакваха от тях да поддържат авторитета им със силата на тоягата, като крадяха жени, които не им принадлежат, като конфискуваха незаконно нечии скромни имения, за да разширят собствените си земи.

Дори Силон обаче не можеше да определи невидимите конци, които дърпаха все повече и повече от събеседниците му към идеята за пълно отцепване от Рим, за създаването на отделна и независима италийска нация за сметка на старите представи как Рим трябвало да бъде заставен с или без сила да даде на всички римско гражданство. Той самият бе окрилен от идеята за отцепването при Араузио, но никой от онези, с които обсъждаше наболелите въпроси на Италия, не знаеше какво точно се е случило при Араузио. „Навярно — разсъждаваше той, — това обръщане гръб на Рим се дължи просто на умората от напразните очаквания, на дълбоко вкоренилото се чувство, че златните години, когато Рим с готовност раздаваше своето гражданство, веднъж завинаги са си отишли и че и за в бъдеще положението щеше да си остане точно такова, каквото беше в настоящето. Италийските народи трупаха унижение след унижение и несъмнено щеше да дойде денят, когато никой от съседите на Рим не би могъл повече да търпи превъзходството му.“

У Гай Папий Мутил, най-видния син на Самниум, Силон откриваше човек, решен да използва всяка предоставила му се възможност да обяви отцепването на съплеменниците си самнити от Рим. Самият Силон не можеше да си внуши, че мрази всичко римско — той просто се тревожеше за собствения си народ; докато Гай Папий Мутил принадлежеше на народ, който в продължение на дълги векове бе воювал с Рим, бил е един от най-заклетите му врагове, и то още от мига, когато малката общност, настанила се нагоре по пътя на солта около Тибър, бе започнала да показва зъбите си. Мутил мразеше Рим и римляните с цялата си душа, всяка негова мисъл се подчиняваше в една или друга степен на тази непреодолима омраза. Той беше истински самнит, зарекъл се да воюва с Рим, докато от страниците на историята не бъде изтрит споменът и за последния римлянин. Ако Силон можеше да се нарече просто противник на Рим, то Мутил беше негов кръвен враг.

Както всеки път, когато общата кауза е достатъчно силна и жизнена, за да надвие над дребните противоречия и неразбирателства, така и сега мисълта за една нова Италия обединяваше всички желаещи да видят скорошна промяна; при това тази промяна можеше да бъде само една: Италия без Рим. В същото време Силон не срещна нито един наивник, който да си представя създаването на нова Италия без проливането на много, много кръв. Затова и никой не предлагаше да се правят декларации за независимост или да се размахват заплахи без покритие. Вместо това всеки според силите си помагаше за подготвянето на тази война, която щеше да изисква жертви и усилия, много пари и най-вече много хора — раните, които Араузио нанесе, трябваше първо да зараснат. Така и не се споменаваше конкретна дата за избухването на войната; засега, докато се чакаше малките момчета на Италия да се превърнат в зрели мъже, цялата енергия и всички събрани парични суми отиваха за снабдяване с доспехи и оръжия, за събирането на всичко необходимо за една дълга изтощителна война с Рим; война, в която съюзниците да се надяват на успех.

На първо време заговорниците не можеха да се похвалят с особени резултати. Оказваше се, че италийските войници мрат предимно далеч от пределите на полуострова, а по някакво странно стечение на обстоятелствата оръжията им никога не се връщат у дома, ами — ако това е възможно, естествено — остават като спомен за Рим. Рим държеше на тези спомени и не възнамеряваше да ги връща на истинските им притежатели. Част от оръжието можеше да се закупи по напълно легален път, но нямаше как да стигне на стохилядната армия, която според Силон и Мутил единствена можеше да отвори път към победата над Рим. Затова снабдяването с оръжие трябваше да протича незабелязано и съответно да отнеме много време. Нищо чудно да минеха години, преди съюзниците да приключат с въоръжаването си.

Това, което правеше организацията още по-трудна, бе, че през цялото време тя протичаше под самите носове на много хора, които, ако научеха за заговора, с удоволствие биха издали авторите му или на първия срещнат римлянин, или на самите управители в Рим. Латинските градове открито стояха на противниковата страна, още по-малка можеше да се има доверие на обикалящите страната римски пътници. Затова дейността по подготовката на войната се съсредоточаваше предимно в бедни и затънтени райони, намиращи се достатъчно далеч от римските пътища, далеч от римските и латинските колонии. Това също носеше големи трудности, защото след като римляните ползваха широките и удобни пътища от двете страни на Апенините, на италийците им оставаха тайните и труднопроходими пътеки из самите планини. И все пак работата по въоръжаването така и не спря нито за миг, а скоро организаторите преминаха и към обучението на бъдещите войници. По-големите момчета се оказваха вече годни за войници…

Ето обаче, че Квинт Попедий Силон оставяше настрана всякакви мисли за война и оръжие и се съсредоточаваше на мирния разговор, който се водеше в триклиния на Марк Ливий Друз. Може би някои щяха да го упрекнат в лицемерие или дори измяна, но пък откъде да знае? Нищо чудно тъкмо приятелят му римлянин да изнамери правилното решение на всички наболели проблеми — без да се стига до проливане на кръв! Историята беше ставала свидетел на далеч по-странни и необясними неща.

— Квинт Сервилий ни напуска за известно време — съобщи на останалите Друз, без да уточнява нищо; просто му беше нужна смяна на темата.

Изведнъж Силон се зачуди дали не вижда в очите на Ливия Друза искрици на дълбока радост. За него сестрата на приятеля му беше красива жена, но това беше единственото, което знаеше за нея; не я познаваше въобще, нямаше представа дали й харесва животът с Цепион, дали й се нрави принудителното съжителство с брат й. Вътрешният му глас му повтаряше, че и на едното, и на другото отговорът е „не“, но нямаше откъде да бъде сигурен. Пък и сега Дивия Друза не беше толкова важна, колкото обясненията на Цепион къде смята да отиде.

— Най-вече около Патавиум и Аквилея — говореше Цепион. — Желязото от Норикум — ще се опитам да получа концесии в тамошните мини — ще бъде достатъчно за снабдяването на металолеярните в Патавиум и Аквилея. Най-важното за тази източна част на Италийска Галия е, че в близост има обширни гори с различни дървета, което ги прави идеални за дървени въглища. Агентите ми съобщават, че вече са открили цели масиви от бук и бряст, готови да бъдат превърнати на сечища.

— И предполагам, че тъкмо наличието на желязо определя и бъдещото местоположение на леярните — подметна Силон, на когото темата се струваше интересна. — Нали затова Пиза и Популония се превърнаха в преуспяващи металолеярски градове? Защото желязото бива докарвано директно от Илва[9].

— Пълна заблуда — обясни всезнаещият по въпроса Цепион, за пръв път способен да артикулира ясно думите. — В действителност, и Пиза, и Популония на удобни за целта места заради качествените дървени въглища, които се произвеждат в района. А металолеярството се нуждае тъкмо от въглища. Ето защо насочвам интереса си към източна Италийска Галия. За производството на въглища са нужни големи мощности, тъй като е доказано, че при леенето на желязо отиват десет пъти повече въглища, отколкото руда. Ето защо възнамерявам да основа в Италийска Галия както градове — леярници, така и градове — производители на въглища. Ще купя земята, нужна за строеж на жилища и работилници, сетне ще убедя достатъчно леяри и производители на въглища да се заселят в новооснованите градове. Там, където хората са заети в един и същ отрасъл, работата върви много по-леко, отколкото в големите градове, където всеки се занимава с нещо различно.

— Но няма ли конкуренцията между различните занаятчии, заети в една и съща дейност, да се окаже смъртоносна за много от тях, още повече че в района по-трудно ще се намират купувачи? — продължаваше да задава въпроси Силон, прикривайки нарастващото си вълнение.

— Не виждам защо — каза Цепион, който наистина си бе направил труда да проучи темата и не можеше да му се отрече, че е направил сериозни открития. — Ако например на един префектус фабрум се наложи да изнамери отнякъде за армията си десет хиляди железни ризници, десет хиляди шлема, десет хиляди меча, още толкова ками и копия, той няма ли да предпочете да отиде на място, където работилниците са една до друга и той би могъл да даде всичките си поръчки едновременно, а не да се разкарва из целия град в търсене на нужния занаятчия? А и на дребния производител, използващ труда на десетина роби и на десетина наемни работници, няма ли да му е по-приятно да чака клиентите си в работилницата си, където те и без това знаят какво ще намерят, отколкото да разнася стоката си из целия град и да я предлага на минувачите?

— Прав си, Квинт Сервилий — рече замислено Друз. — В наше време все се оказва, че на войската в последния момент са й потрябвали десет хиляди бройки от това или онова. Преди години, когато в легионите се записваха хора със собственост и те се въоръжаваха сами, нещата стояха другояче. Когато младежът навършеше седемнадесет, баща му му подаряваше ризница, шлем, меч, кама, щит и копия; майка му се задоволяваше с калигата, покривалото за щита, торбата, конската опашка за шлема и сагума; на сестрите оставаше да му изплетат топли чорапи и да му изтъкат шест — седем туники. Оттам нататък цял живот римският легионер воюваше с един и същи комплект бойно снаряжения, а както най-често се случваше, при оттеглянето си от армията, подаряваше оръжието си на сина си или на внука си. Но откакто Гай Марий пусна пролетариите в легионите, от десет новобранци девет не могат да си купят кърпата за под ризницата, та какво ли остава за цялата им екипировка, след като нито мама, нито татко, нито кака могат да направят нещо за тях? Изведнъж се появяват цели армии от голтаци, които са по-слабо въоръжени от хората в някогашните спомагателни части. Търсенето отдавна надвишава предлагането… и все пак една армия не може да тръгне на война без оръжие! За да се надяваме на победа, легионерите ни трябва да са подходящо екипирани.

— Ето и отговорът на един въпрос, който отдавна съм си задавал — обади се Силон. — Винаги съм се чудил защо толкова много ветерани идват да ми искат заем с мисълта да се захванат с леярство или коване на оръжие! Ти си абсолютно прав, Квинт Сервилий. Поне още едно цяло поколение твоите запланувани стоманолеярски градчета нямат нужда от други пазари, освен военните. В действителност като представител на своя народ пред света аз отдавна се чудя откъде да намеря оръжие за новите легиони, които Рим несъмнено ще поиска от нас в близко бъдеще. Същото навярно важи и за самнитите, и за всички останали народи в Италия.

— По-добре отсега се замисли за Испания — предложи Друз на Цепион. — Предполагам, че около железните мини там са останали още гори.

— В Далечна Испания, да — съгласи се Цепион и доволно се усмихна, защото за пръв път от много време ставаше център на вниманието, при това по въпрос, който му позволяваше да се изтъкне в подобаваща светлина. — Старите картагенски мини в Ороспеда отдавна са се лишили от богатството на тамошните гори, затова пък новооткритите находища на руда се намират все в гористи райони.

— Кога ще започнат градовете ти да произвеждат активно? — попита Силон уж случайно.

— В Италийска Галия, надявам се, до две години най-късно. Разбира се — добави бързо Цепион, — аз самият няма да имам нищо общо със самото производство или пласирането му. Не трябва да върша нищо, което би ме компрометирало в очите на цензорите. Това, което смятам сам да правя занапред, ще бъде да построя градовете и да си събирам наемите — в това един сенатор не би могъл да бъде упрекнат.

— Твърде похвално от твоя страна — рече с известна ирония Силон. — Надявам се, че ще намериш за градовете си удобни места в близост не само до гори, но и до водни източници.

— Не само водни източници, но истински плавателни реки — увери го Цепион.

— Разправят, че галите били добри ковачи — каза Друз.

— Да, но не са достатъчно добре организирани, за да печелят, каквото им се полага — придаде си тайнствен вид Цепион; напоследък все по-често му се случваше да говори сякаш със заобикалки. — Но щом аз ги организирам, работите им ще потръгнат много по-добре.

— Делата са твоето призвание, Квинт Сервилий, това си личи — поклати глава Силон. — Мен ако ме питаш, би трябвало да зарежеш Сената и да се запишеш в конническото съсловие. Така ще можеш лично да произвеждаш и въглищата, и желязото.

— Какво? И да общувам с простолюдието? — чак се изплаши при мисълта Цепион. — Не, не! Нека други се занимават с това?

— Но няма ли да събираш наемите си лично? — хитро го попита Силон и заби поглед в земята.

— Със сигурност не! — хвана се за подхвърлената му стръв Цепион. — Вече съм настанил в Плаценция цяло съдружие от търговски представители, които да ме заместват. Може на братовчедка ти Аврелия да й се струва, че й е позволено сама да си събира наемите, Марк Ливий — обърна се той към шурея си, — но аз лично го намирам за проява на крайно лош вкус.

Преди време самото споменаване името на Аврелия караше Друз да настръхне, който беше сред най-упоритите кандидати за ръката й, но напоследък, откакто се беше уверил, че обича жена си, той можеше да отмине с лека ръка подобни реплики и да каже безгрижно:

— Никой не може да мери Аврелия с аршин, различен от нейния собствен. Колкото до мен, считам вкуса й за безупречен.

През целия разговор жените бяха стояли безучастни на столовете си; без дори да си отворят устата. Не защото нямаха какво да кажат, а защото мъжете им с нищо не ги окуражаваха да го сторят. В дома на Ливий Друз на жените беше съдено да мълчат.

След вечеря Ливия Друза се извини с някаква неотложна работа и като остави зълва си Сервилия Цепионида при малкия Друз Нерон в детската стая, се запъти към покоите си. Денят беше мрачен и студен, затова Ливия Друза нареди на един от прислугата да й донесе шал, загърна се добре с него и излезе през атрия на лоджията, където на никого нямаше да му хрумне да я търси и където тя можеше да постои малко на спокойствие. Да бъде сама беше най-прекрасното чувство, което можеше да си позволи в тази къща.

Значи си заминаваше! Най-после заминаваше за някъде! Дори когато го бяха избрали за квестор, омразният й мъж бе предпочел да остане в Рим, а и нито веднъж през трите години, които старият Цепион прекара в изгнания, преди да умре, синът му не благоволи да отиде до Смирна да го види. Като се изключат няколкото месеца, в които като военен трибун участваше в похода срещу германите, завършил с клането на римската армия при Араузио — по някакви странни обстоятелства самият той се беше върнал в Рим невредим, — Квинт Сервилий Цепион нито за миг не се беше отделял от жена си.

Каква внезапна идея беше осенила мъжа й, Ливия Друза не знаеше и не искаше да знае — важното беше, че най-после ще предприеме пътуване, далеч извън пределите на Рим. Навярно тежкото му финансово положение го беше накарало най-сетне да се поразмърда и да потърси начини да го оправи, независимо от това, че през годините Ливия Друза често се беше питала дали Цепион е наистина толкова беден, колкото иска да се изкара пред хората. Как брат й ги беше изтърпял толкова дълго, без да каже дума, Ливия не можеше да си обясни; не само че Марк Ливий не можеше да се почувства като у дома си в собствената си къща, но и се наложи заради децата на Цепион и сестра му да сваля от стените безценната си колекция от фрески. Да беше жив баща им, щеше да умре от ужас! Защото старият Марк Ливий Друз беше построил този огромен дом не толкова, за да живее нашироко, колкото да може да смайва гостите си с произведения на изкуството. „О, Марк Ливий, защо ме накара да се омъжа точно за тоя?“

Но дори след осем години брачен живот и след раждането на две деца Ливия Друза упорито отказваше да се примири със съдбата си. Най-тежки бяха първите години от съвместния й живот с Цепион — тогава й се струваше как от ден на ден, от час на час слиза все по-надълбоко в мрака на безнадеждността. Но след като веднъж си каза, че вече е достигнала дъното, тя се научи как да се примирява с нещастието си, а и постоянно си повтаряше думите на брат си, тогава, когато успя окончателно да я сломи:

„Очаквам от теб да се отнасяш с Квинт Сервилий като млада жена, щастлива заради своя съпруг. Винаги ще му даваш да разбере, че ти доставя удоволствие, винаги ще се държиш с нужното уважение, ще проявяваш интерес към делата му, загриженост за неволите му. Никога и по никакъв повод — дори в брачното ложе, щом се ожените — няма да караш Квинт Сервилий да се съмнява дали той е мечтаният съпруг.“

Тогава Друз я бе завел пред олтара в атрия, където се отдаваше почит на боговете — закрилници на семейството — пазителката на огнището Веста, пенатите — на килера, семейния лар — и я бе принудил да произнесе тежка клетва, че ще постъпва, както той иска от нея. Разбира се, отдавна беше отминало времето, когато Ливия Друза ненавиждаше брат си заради това му деяние. С годините тя узря достатъчно, за да оцени другите, неоценимите черти на Марк Ливий.

От детството Ливия Друза пазеше за брат си единствено спомена за неговата студенина, строгост и безразличие. Но като че ли така й се беше струвало заради постоянния страх, който той й бе вдъхвал. Едва след общественото падение и изгнанието на свекъра й Ливия започна да проумява що за човек е Друз. Или може би (защото и Ливия Друза беше дъщеря на баща си и също знаеше да разсъждава трезво) промяната бе настъпила след битката при Араузио и след като брат й се беше привързал повече към жена си. Едно бе сигурно: коравият му характер бе омекнал и макар никога да не споменаваше за насилствения брак между Цепион и сестра му, още по-малко да я освобождаваше от дадената клетва, той започна да се отнася с повече топлина и разбиране към нея. Това, което Ливия Друза най-много уважаваше у него, бе дълбоката му лоялност към двама им с Цепион, това, че толкова години не каза нито думичка против присъствието им под собствения му покрив. Ето защо тази вечер Ливия едва не се задави от вълнение, когато Друз направи забележка на Цепион за отношението му към Квинт Попедий Силон.

А пък и Цепион беше толкова различен тази вечер! Говорене много, разгорещено, убеждаваше сътрапезниците си, че това, което смята да прави, е не само възможно, но дори логично. За пръв път се разпалваше толкова да говори по делови въпроси. Нищо чудно Силон да се окажеше прав, като каза, че Цепион е роден търговец, че мястото му е сред конническото съсловие. Това, което той възнамеряваше да стори, бе наистина зашеметяващо. А освен това щеше да му донесе големи печалби. Щеше да е чудесно някой ден Цепион и семейството му да заживеят в собствен дом! Така поне Ливия Друза щеше да се чувства домакиня и майка.

Откъм стълбището се дочу гръмък смях; навярно бяха робите, които се качваха от спалните си помещения към лоджията и господарския етаж. Ливия Друза се сепна и за миг потръпна, сякаш я бяха разбудили от дрямка. Сви се в единия край на пейката в случай, че на някого от шумните слуги му скимне да излезе на лоджията или да се покаже на вратата към атрия. Нагоре по стълбите се изкачваше цяла групичка веселяци, които си разправяха смешки на някакъв гръцки диалект, при това толкова бързо, че Ливия Друза така и не разбираше къде е смешното. Но тези хора бяха толкова щастливи! Защо? Какво толкова притежаваха, което й липсваше на нея? Отговор: надежда за нещо по-добро, за получаване на свобода, за придобиване на гражданство, за волен и вълнуващ живот… На тях им плащаха, на нея — не; те бяха богати с приятели и приятелки — тя не; те можеха да завързват помежду си всякакви интимни връзки и никой в нищо да не ги съди, тя, господарката беше като вързана. Това, че отговорите, които си даваше Ливия Друза, далеч не бяха самата истина, не я вълнуваше изобщо. За нея те бяха достатъчно обяснение.

Никой не я видя и Ливия Друза въздъхна с облекчение. На небето бе изгряла почти кръгла луна, един-два дни след пълнолуние, която осветяваше цял Рим пред очите й. Ливия се извъртя на мраморната пейка и опря лакти на парапета. Погледът й се заразхожда по Форум Романум. Къщата на Друз се намираше точно в единия „ъгъл“ на Палатинския Гермал — там, където Кливус Виктория извиваше под прав ъгъл и продължаваше надолу успоредно на Форума — и от лоджията се разкриваше прекрасна панорама. Навремето, когато вляво от къщата стоеше опразненото петно, познато като арея Флакиана, от терасата можеше да се види дори Велабрумът, но сега огромният портикус, който Квинт Лутаций Катул издигна в чест на победата над германите, заграждаше с колоните си напълно тази част от кръгозора. Иначе наоколо всичко си бе все същото. Точно под къщата на Марк Ливий Друз се намираше домът на Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус, обърнал лоджията си точно срещу тази на Друзови.

Вечерта Рим изгубваше напълно своята жизненост, лишаваше се от пъстрите цветове на покривите, градините — и не на последно място на мнозина от жителите си, — за да се превърне в безкрайна сивкава мътилка от неясни силуети. Не че животът беше замрял — навсякъде из улиците се виждаха движещите се светлинки на факлите, чуваше се тропотът на добитък и каруци, мученето на воловете, изместили купувачите по оживените градски артерии, за да разнасят стоки от дюкян на дюкян. Групичка пияни мъже се клатушкаха насам — натам по долния край на Форума и ревяха с все сила популярна градска песничка… за какво друго, ако не за любов? Между Базилика Семпрония и храма на Кастор и Полукс пък се движеше тържествено кортеж от роби — телохранители, заобиколили закритата носилка на някоя важна особа — навярно добре похапнала дама се връщаше да храносмила на спокойствие у дома си. Едър котарак се беше покачил на съседна стряха и се умилкваше на луната, докато глутница кучета се съдираха да му лаят от улицата. Явно, че далечният вой на раздразнените четирикраки развесели пияната компания, тъй като минавайки покрай Кладенца на Комициите, един от тях изгуби равновесие и сред радостната глъчка на другарите си се извъртя кажи-речи до самото му дъно.

Ливия Друза отмести поглед от Форума и отново го спря на Ахенобарбовата къща под самата тераса. Очите й шареха по празната лоджия на съседите, сякаш търсеха нещо. Преди много време — вече не можеше да определи колко, но във всеки случай преди сватбата й, — когато строгият й брат я бе държал настрана от всякаква компания, дори от момичета на нейната възраст, Ливия Друза бе могла да потърси утеха единствено в книгите; и да се влюби в мъж, с когото по никакъв начин не би могла да се запознае лично. Тогава тя прекарваше дните си да стои на слънце на лоджията и да дебне у съседите няма ли да се появи високият, червенокос младеж, който толкова силно я беше привлякъл, че тя мигом го обгърна с момичешките си фантазии, представяйки си, че той е цар Одисей от Итака, а тя — злощастната Пенелопа, очакваща завръщането му у дома. В онези години дори случайните появявания на непознатия на отсрещния балкон — защото той не беше от честите гости на Ахенобарб — бяха достатъчни да подклаждат въображението й и да й вдъхват надежда, че мечтите ще се превърнат в реалност. После обаче я омъжиха и споменът за червенокосия младеж само правеше нещастието й по-осезаемо. Едва когато разбра кой е непознатият, Ливия Друза се освободи от неговия призрак, нищо че никога не го бе смятала за самия Ахенобарб; Ахенобарбите бяха стара и знатна фамилия и макар да носеха червени коси като въображаемия Одисей, представляваха характерен физиологически тип, към който този от балкона насреща явно не принадлежеше.

Ливия Друза никога нямаше да забрави разочарованието си, когато научи кой всъщност е непознатият. Това беше в същия ден, когато и плебейското събрание призна тъста й за виновен и го осъди на изгнание. В деня, когато икономът на брат й Кратип бе изтичал през целия Палатин, за да я отведе нея и малката Сервилия от дома на Цепион, преди къщата да бъде наобиколена от гневната тълпа. Имаше с какво да си спомня този ден, изпълнен с разтърсващи събития! За пръв път тогава, като слушаше разговора на Друз с жена му Сервилия Цепионида, Ливия си бе дала сметка как трябва да се държи една истинска римска съпруга. За пръв път й ставаше ясно, че и жените носят своя дял за решаването на семейните проблеми. За пръв път бе вкусила неразредено вино. А след това, когато проблемите бяха намерили своите решения и нещата започнаха да се успокояват, Сервилия Цепионида бе назовала на глас червенокосия Одисей на лоджията отсреща. Непознатият се казваше Марк Порций Катон Салониан и не беше никакъв цар. Дори не можеше да се нарече благородник, защото по бащина линия се падаше потомък на един тускулански селянин, а по майчина — на роб — келт.

Именно в онзи далечен миг Ливия Друза бе узряла за живота.

— А, ето те къде си! — чу се зад гърба й пискливият глас на Цепион. — Какво правиш на студа, жено? Прибирай се вътре!

Ливия Друза послушно стана от пейката и се насочи към омразното брачно легло.

Квинт Сервилий Цепион замина от Рим в края на февруари, като специално бе заявил на Ливия Друза да не го чака цяла година, ако не и повече. В първия момент това я беше изненадало, но той побърза да й обясни, че работата била изключително сериозна, той бил вложил всичките си пари в смелите си начинания и бил принуден да стои в Италийска Галия поне докато не се увери, че нещата са потръгнали, както трябва. Преди прощаването им Цепион се показа крайно усърден при изпълнението на съпружеските си задължения; оправдаваше се както с дългата раздяла, която им предстоеше, така и с желанието най-сетне жена му да зачене син; според думите му едно забременяване би й отворило достатъчно работа да не скучае. В ранните години на брака им всеки допир с мъжа й предизвикваше у Ливия Друза отвращение, но откакто научи кой е въображаемият цар Одисей, чиито милувки толкова време беше бленувала, тя промени мнението си и занапред гледаше на любовната жар на Цепион като на досадно, но все пак поносимо преживяване. Без да сподели с мъжа си нищо от плановете си за времето на отсъствието му, Ливия Друза просто го изпрати до вратата, изчака от благоприличие да минат осем дни и поиска да говори с брат си.

— Марк Ливий, искам да те помоля за една голяма услуга — започна тя, след като седна на стола за клиентите; но в следващия момент си помисли как ли изглежда отстрани и прихна да се смее. — Богове! Знаеш ли, че не съм сядала на това място от деня, когато ме убеди да се омъжа за Квинт Сервилий?

Друз стана мрачен при този спомен и сведе поглед към ръцете си, облегнати на писалището.

— Беше преди осем години.

— Точно така — съгласи се Ливия и отново се засмя. — Както и да е, братко, не съм дошла да си говорим какво е станало преди осем години, а да те моля за услуга.

— Стига да ми е по силите, Ливия Друза, можеш да си сигурна, че ще я изпълня с най-голямо удоволствие — побърза да я увери той, доволен, че сестра му не зачопли старата рана.

Неведнъж Друз бе обземан от желание да се извини на сестра си, да поиска, ако трябва и на колене, прошка за ужасната грешка, която стори с нея; колкото и да се правеше на сляп, той не можеше да не забележи постоянната скръб, изписана на лицето й, да не си повтаря хиляди пъти, че когато навремето двамата бяха спорили за действителните качества на Цепион, тя се бе оказала правата. Но гордостта не му позволяваше да се извини, пък и независимо от промените, настъпили в живота му, Друз продължаваше да е убеден, че като омъжи Ливия за приятеля си, поне й е попречил да последва примера на майка си. Тази ужасна жена го беше преследвала с години, превръщайки се едва ли не в нарицателно за това, до какво падение може да доведе една порочна и недостойна любовна връзка, особено когато се запомни като един от най-шумните скандали в историята на Рим.

— Е? — подкани той с жест Ливия Друза, която изведнъж се бе умълчала.

Сестра му чак се беше намръщила от притеснение; прокара език по пресъхналите си устни и с усилие погледна брат си право в очите.

— Марк Ливий, от дълго време си давам сметка, че двамата със съпруга ми злоупотребяваме с гостоприемството ти.

— Дълбоко грешиш — възрази й той веднага, — но ако случайно аз самият съм сторил нещо, с което да те наведа на подобни мисли, то редно би било да ти се извиня. Трябва да ми вярващ, сестрице, ти винаги си била добре дошла в моя дом и не виждам защо тепърва ще се чувстваш нежелана.

— Много съм ти признателна, но добре знаеш, че говоря самата истина. Нищо чудно причината двамата със Сервилия Цепионида така и да не сте се сдобили с дете да е чуждото присъствие.

— Съмнявам се — изгледа я недоверчиво Друз.

— Аз пък съм сигурна — поклати глава Ливия. — Но сега се очертават по-спокойни времена за вас двамата, Марк Ливий. Тази година не си зает с никакви държавни задължения, а вече малкият Друз Нерон достатъчно живее в дома ти, за да си доведе братче или сестриче, както казват старите хора. Аз поне им вярвам.

Но на Друз не му се разискваха подобни болни теми, затова я прекъсна:

— По-добре кажи какво точно имаш предвид.

— Имам предвид това, че след като тъй и тъй Квинт Сервилий ще отсъства дълго от къщи, не виждам причина да не отведа децата за известно време в провинцията. Ти притежаваш прекрасна малка вила близо до Тускулум, която е на по-малко от половин ден път от Рим, а вече няколко години никой от нас не е стъпвал в нея. Моля те, Марк Ливий, нека отида да живея там известно време! Иска ми се да усамотя!

Брат й продължително я изгледа, може би подозирайки, че е премълчала нещо. Но в погледа на Ливия не се криеше нищо, което да потвърди подозренията му.

— Говорила ли си за това с Квинт Сервилий?

Без да сваля очи от неговите, Ливия твърдо отговори:

— Разбира се, че сме говорили.

— Не ми е споменавал нищо.

— Колко странно! — усмихна се тя. — Но пък и му е съвсем присъщо.

Марк Ливий се засмя на последната забележка и той не можеше да откаже.

— Е, сестрице, щом като Квинт Сервилий е съгласен, не виждам причина да не постъпиш, както смяташ за добре. Тускулум наистина се намира близо до Рим и ако трябва, ще мога да те наглеждам.

Ливия Друза покорно благодари на брат си.

— Кога смяташ да тръгнеш?

Тя се надигна от стола си.

— Веднага. Мога ли да помоля Кратип да се заеме с пренасянето на багажа ми?

— Разбира се. — Друз тихичко се покашля. — Всъщност, Ливия Друза, трябва да знаеш, че ще ни липсваш. Децата ти също.

— Особено след като нарисуваха втора опашка на коня и превърнаха гроздето на гнили ябълки?

— Кой знае дали Друз Нерон няма да ги разкраси още по-добре в идните години. Ако се замислиш, имахме късмет. Боята беше още прясна, всичко можа да се поправи. А сега колекцията на баща ни е на сигурно място в избата, където ще остане, докато не порасне и последното дете в къщата.

Друз също стана, за да изпрати сестра си. Двамата се разходиха под колонадата и се спряха пред стаята на домакинята, където Сервилия Цепионида тъчеше на стана си одеяла за новото легло на малкия Друз Нерон.

— Сестра ни иска да ни напусне — съобщи й още от вратата Друз.

В недоумението, което се изписа по лицето на жена му нямаше нищо подправено, още повече че под него прозираше гузна радост.

— О, Марк Ливий, това е ужасно! Защо?

Но Друз вече бе избягал вън от стаята и Ливия трябваше сама да обясни.

— Ще отведа момичетата със себе си във вилата в Тускулум. Ще живеем там, докато Квинт Сервилий не се върне отново у дома.

— Във вилата в Тускулум ли? — погледна я състрадателно Сервилия. — Но, скъпа Ливия Друза, тази вила е просто една съборетина! Доколкото, знам, е строена още от първия Ливий. Тясно е, кухнята е лоша, няма нито баня, нито дори клозет.

— Много важно — хвана ръката на зълва си Ливия Друза и я допря до бузата си. — Да знаеш, сестрице, че бих заживяла и в бордей, само и само да мога като теб да се почувствам домакиня! Не го приемай като укор или обида. От деня, в който двамата с брат ти се нанесохме у вас, ти си била много грижовна и любезна. Но трябва да ми влезеш в положението. Искам да имам свой дом, свои слуги, които да не ме наричат доминила и да се правят на глухи за нарежданията ми само защото ме знаят от малка. А освен това искам да поживея близо до природата, да имам къде да се разхождам, да се почувствам освободена от бремето на този претъпкан с хора град. Моля те, Сервилия Цепионида, не ми се сърди!

Две сълзи се отрониха от очите на снаха й, на която от вълнение устната й затрепери.

— Разбирам те, не ти се сърдя!

— Няма защо да плачеш. По-скоро радвай се за мен!

Двете се прегърнаха и се разделиха в прекрасни отношения.

— Отивам да намеря Марк Ливий и Кратип — рече изведнъж Сервилия и като покри стана си с чаршаф, за да не се праши, изхвърча от стаята. — Ще настоявам мъжът ми да намери строители, които да направят от вилата място за живеене.

Но Ливия Друза не искаше да чака. Три дни по-късно тя беше подбрала дъщерите си, купищата книги, неколцина от робите на Цепион и се беше запътила към вилата в Тускулум.

Не беше идвала от детството си, но си я спомняше точно такава, каквато я завари сега: малка къщурка, измазана в жълтеникаво, с дворче пред нея, което само оптимист можеше да нарече градина, без никакви удобства за живеещите вътре, с малко прозорци и може би най-важното — без типичния за всяка римска вила перистил. И все пак Марк Ливий се бе оказал човек на място и сестра му бе посрещната в Тускулум от строителни работници, които трябваше в срок от два месеца да превърнат необитаемата колиба в място за живеене.

Ливия Друза се оказа в нещо средно между древногръцки хаос и римски порядък. По главата й се сипеше мазилка, ушите й стържеха чукове, триони и пили, все се намираше някой по-гръмогласен тускуланец да я изненада с упътванията си на кое къде му е мястото; дори диалектът беше коренно различен от този на римляните — нищо че живееха на двайсетина километра от Рим, повечето тускуланци дори не бяха стъпвали във Вечния град. Двете момичета на Ливия реагираха всяка по свой си начин: Лила, тогава на четири години и половина, беше като замаяна от толкова много живот около себе си, докато затворената и потайна Сервилия не скриваше отвращението си от новия си дом, от шума, който й вдигаха строителите, и от майка си, без да може сама да каже кое мразеше най-много. И все пак Сервилия се беше научила да стои встрани и да не пречи на никого, докато желанието на Лила да си навре носа навсякъде само допълваше и без това обърканата картинка.

Ливия Друза побърза да остави децата си на грижите на тяхната бавачка и на стария и строг учител на Сервилия и още на другата сутрин излезе на разходка, за да се наслади най-сетне на спокойствието и красотата на затънтената провинция през зимата, почти неспособна да осмисли как така изведнъж се беше отървала от веригите на ежедневието си.

Макар и според календара да беше вече пролет, всъщност зимата продължаваше да е в разгара си. Не беше Гней Домиций Ахенобарб човекът, който ще накара колегията на понтифексите да се размърда и да допълни недостатъчния брой дни в календарната година, така че датите да вървят в едно със съответните сезони. Но, от друга страна, не можеше да се каже, че Рим и околностите му преживяват кой знае колко страшна зима. Сняг беше валяло съвсем малко, а Тибър така и не бе замръзнал. Температурите бяха поносими, вятър почти не се усещаше, а човек стъпваше най-често върху зелена трева.

Ливия Друза се скиташе безцелно из полята на детските си спомени, по-щастлива, отколкото е била през целия си живот. Тук ще прескочи някоя ниска каменна ограда, там предпазливо ще заобиколи някоя нива, където стопанинът вече е започнал пролетната оран, ще прескочи следващата ограда, ще излезе на поляна при овцете. Всеки път, когато се опиташе да ги привика при себе си, глупавите създания, облечени в кожените си дрешки, се разбягваха напосоки, докато тя най-накрая не вдигнеше ръце от тях и не отминеше нататък.

На края на една от ливадите се намираше граничен камък, боядисан в бяло, до него се издигаше малко светилище във формата на куличка, пред входа му още седяха кървавите следи от последното жертвоприношение. От най-долния клон на близкото дърво висяха малки парцалени кукли, парцалени топки, глави чесън, посивели и окъсани от дългото стоене под открито небе. До олтара стоеше захвърлено глинено гърне, обърнато с дъното нагоре. Водена от чисто любопитство, Ливия Друза надигна тайнствения съд, но веднага го остави на мястото му и се дръпна встрани; под гърнето бавно се разлагаше трупът на огромна крастава жаба.

Свикнала с градския живот, Ливия Друза едва ли си даваше сметка, че зад граничния камък е чужда територия, в която тя влиза без позволение, още по-малко предполагаше, че собственикът на парцела, съседен с този на Ливиите, може да се окаже човек суеверен, свикнал да се държи по-почтително с боговете на земята; за нея беше важна разходката и тя нямаше никакво намерение да се връща у дома. По едно време зърна цъфнал минзухар, клекна над него, за да се наслади отблизо на яркожълтия му цвят, после се надигна, за да огледа оголените клони на близките дървета с такъв искрен интерес, че човек можеше да се зачуди дали боговете не са създали току-що дърветата в желанието си да я изненадат.

Нататък следваше овощна градина с ябълки и круши. Крушите дори не бяха обрани до последната — изкушение, на което Ливия Друза се отдаде с удоволствие, още повече че крушата се оказа медено сладка, а лепкавият й сок остана по ръцете й. Отнякъде се чуваше да тече вода, затова тя тръгна по посока на шума между грижливо подредените дървета, за да се измие. Водата в потока беше леденостудена, но това не беше от значение; тя изплакна набързо лепкавите си пръсти, сетне, развеселена кой знае от какво, ги вдигна високо над бързея, за да изсъхнат на слънцето. Стана й топло и тя свали дебелата пала от гърба си; все така клекнала над потока, простря дрехата си на земята, сгъна я на четири и я преметна през ръка, за да не й пречи. Надигна се и го видя.

Беше излязъл да чете, но от известно време свитъкът стоеше забравен в лявата му ръка, защото читателят беше насочил цялото си внимание към непознатия нашественик в овощната му градина. Цар Одисей! Щом срещна очите му, на Ливия Друза й секна дъхът от изненада, защото това бяха очите на истинския цар Одисей — големи, сиви и красиви.

— Привет — усмихна му се тя отдалеч без стеснение или неудобство. След толкова години, прекарани да го следи от балкона си, човекът насреща й още повече заприличваше на Одисей, който е отсъствал дълги години, но вярната му Пенелопа не го е забравила. Ливия преметна нагънатата си дреха през ръка и се насочи към собственика на градината, без да престава да му се усмихва отдалеч и да му говори, каквото й дойде на ум.

— Откраднах си една круша — призна си тя чистосърдечно. — Беше превъзходна! Никога не съм си представяла, че крушите се запазват толкова дълго време. Изобщо, прекарвам целия си живот в Рим, а през лятото ме водят само на морския бряг, а то не е като да живееше на село.

Домакинът не казваше нищо, но блестящите му сиви очи неуморно я следяха.

„Още те обичам — повтаряше си Ливия Друза непрестанно. — Още те обичам! Хич не ме е грижа, че дядо ти е бил селянин, а прадядо ти — роб. Обичам те. Също като Пенелопа, която бе забравила що е любов, но си припомни в мига, в който се събра отново с изгубения си съпруг.“

Когато най-после се спря пред него, дистанцията между двамата беше прекалено малка, за да може да става дума за среща на непознати; той можеше да усети топлината, излъчвана от тялото й през дрехите, а в широките черни очи, които се впиваха в неговите, не се четеше никаква изненада или дори любопитство: жената насреща сякаш го познаваше отнякъде. Не само го познаваше, но му се радваше… Защото го обичаше. Беше съвсем естествено той да се изправи, да направи няколко крачки към неканената гостенка и да я прегърне. Тя надигна глава, прокара ръце през врата му и отново му се усмихна, преди двамата да се целунат. Като стари приятели, като стари любовници, като мъж и жена, които не са се виждали от двайсет години, разделени по волята на други, богове или смъртни — никой не можеше да каже. Но усещащи в пълна сила триумфа от тази неочаквана среща.

Едно докосване на ръцете им и двамата се разбраха; нямаше нужда Ливия Друза да му сочи къде да я отведе, как да постъпи; той беше господарят на нейното сърце и винаги щеше да си остане. Като дете, на което е била поверена някоя голяма ценност, за да я пази за приятеля си, Ливия сега се разсъблече и му предложи гърдите си, сетне мина зад него, за да свали дрехите му, докато той простираше вълнената й пала на земята. Най-накрая, потръпваща от удоволствия, се излегна до него, целуна го по врата и захапа крайчеца на ухото му. Обхвана с длани лицето му и отново намери устните му, прокара нежно ръце по цялото му тяло и както беше оплела език в неговия, започна да нарежда хиляди неразбираеми, гальовни слова.

Плодове, сладки и сочни… Голите клони на дърветата, преплетени на фона на яркосиньото небе… Внезапна болка от заскубан кичур… Малка птичка със застинали крила, сякаш се е омотала в невидимата паяжина на облаците… На земята огромната пеперуда на плътската наслада се бори да излезе от тежкия пашкул, пробива си дупка в плътната ципа, подава глава… и накрая изскача на свобода в несравним екстаз!

Двамата прекараха с часове излегнати един до друг върху дрехите си, топлейки се един друг, усмихваха се глупаво и се удивяваха на своята невинност, на липсата на каквото и да е чувство за вина или прегрешение, отпуснали се на неизпитаните сладости и отдали се на неочаквани открития.

Говориха си. Той се оказа женен за някоя си Куспия, дъщеря на публиканус, а сестра му била омъжена за Луций Домиций Ахенобарб, по-малкия брат на върховния понтифекс. Да се изнамери нужната за подобаваща връзка зестра, се бе оказала трудна, почти невъзможна задача, но той намерил решението й, като взел за жена въпросната Куспия, дъщеря на изключително богат баща. Двамата още нямали деца, навярно защото той така и не откривал нищо привлекателно у жена си… според думите му тя вече се оплаквала на баща си, че съпругът й я пренебрегва.

Когато Ливия Друза на свой ред призна коя е, Марк Порций Катон Салониан застина.

— Сърдиш ли се? — надигна се тя тревожно, за да го изгледа по-отблизо.

Той се усмихна и поклати отрицателно глава.

— Как мога да се сърдя на това, че боговете са отговорили на молбите ми? Пратили са те тук, в земите на предците ми единствено за мен. Бях сигурен — още от мига, в който те видях надвесена над ручея. А щом принадлежиш на най-знатните фамилии, то тогава излиза, че наистина съм се превърнал в любимец на безсмъртните.

— Наистина ли не знаеше коя съм?

— Нямах никаква представа — призна си той, явно недоволен от себе си. — Никога не съм те виждал досега.

— Нито веднъж? Нима не излизаше често на балкона на Гней Домиций? Нима никога не си ме забелязвал на терасата над себе си? В дома на брат ми?

— Никога.

Ливия въздъхна.

— А аз те знам от толкова дълги години.

— Радвам се, че това, което си видяла от балкона, ти е харесало.

Тя се притисна до рамото му.

— Влюбих се в теб, когато бях още само шестнайсетгодишна.

— И все пак колко развратени са понякога боговете! — не се сдържа да възкликне Катон. — Ако само веднъж бях погледнал нагоре към дома ти, ако само веднъж те бях видял, нямаше да намеря покой, преди да съм те взел за жена… Щяхме да си народим много деца и никой от двама ни нямаше да се чувства в толкова неприятно положение, както сега.

Двамата отново се прегърнаха, изпитвайки и сладост, и болка, в инстинктивния порив на двама влюбени.

— О, би било ужасно, ако някой разбере! — ужаси се при мисълта Ливия.

— Да, така е.

— Не е честно.

— Не е.

— Значи никой не бива да разбере, Марк Порций.

Той направи кисела гримаса.

— Трябваше да сме като мъж и жена пред боговете и хората, не да се крием от всички.

— Ние сме заедно и пред боговете, и пред хората — отвърна му тя. — Единствено стечение на обстоятелствата ни кара да гледаме на нещата другояче. Аз лично от нищо не се срамувам.

Катон се надигна и прегърна коленете си.

— Нито пък аз.

Излегна се обратно на земята и сграбчи любимата си в страстна прегръдка. Най-накрая тя се отскубна от ръцете му, оправдавайки се, че иска да го гледа, да се наслаждава на стройната му фигура, на дългите му ръце и крака, на млечната му кожа, на редките косми по снагата му, изпъстрени със същото огненочервено както косата му. Тялото му излъчваше сила, лицето — мъжественост. Същински Одисей! Или поне нейният Одисей.

Беше станал късен следобед, когато Ливия най-после се реши да се раздели с любимия си. Двамата се уговориха да се срещнат на следващия ден по същото време и на същото място, като толкова продължително се сбогуваха, че Ливия Друза се прибра във вилата едва когато строителите бяха свършили с работата за деня и бяха тръгнали да си вървят по къщите. Икономът Мопс едва сдържаше притеснението си и беше готов да прати слугите да я издирват. Господарката му обаче беше обзета от такова невероятно щастие и опиянение, че трудно би си дала сметка как оценяват другите мистериозното й изчезване. Застанала на прага на къщата, тя се взираше в сумрака и не можеше да измисли каквото и да е обяснение за пред иконома си.

Видът й имаше с какво да ужаси прислугата. Косите й бяха разпуснати и разрошени, от тях се подаваха клонки и тревички; по дрехите й имаше големи петна кал; вместо на краката си, изкаляни до немай-къде, Ливия носеше дебелите си обувки в ръка, овесени за връзките, а лицето и лактите й бяха изцапани като на малка палавница.

— Домина, домина! — хвана се за главата Мопс. — Какво се е случило? Да не си паднала?

Най-сетне господарката му си възвърна способността да разсъждава.

— Да, Мопс — подхвърли шеговито тя. — Не само паднах, ами чак пропаднах.

Отвсякъде я заобиколиха любопитни робини, които едва ли не насила я избутаха вътре в къщата. Отнякъде беше извадена стара бронзова вана, която бързо сложиха насред стаята на господарката и напълниха догоре с гореща вода. Лила, която не бе спирала да реве, задето майка й била изчезнала, се втурна подир бавачката си да изяде изстиналата си вечеря, но Сервилия незабелязано се шмугна в стаята при майка си, скри се в тъмния ъгъл при вратата и мълчаливо наблюдаваше как едно от момичетата развързва вървите на Ливиината дреха и цъка с език при вида на голото й тяло, по-мръсно дори от дрехите.

Докато робинята се бе обърнала на другата страна да види дали водата става за къпане, Ливия Друза, без да се притеснява ни най-малко от голотата си, протегна ръце над главата си в знак на необяснимо задоволство. Макар и да трябваше да минат години, преди момиченцето да си обясни точния смисъл на този жест, то като че ли с инстинкта си проумя същността му. Ръцете на майка му се спуснаха надолу, дланите й обхванаха налетите, привлекателни гърди; за миг Ливия Друза поигра с прости със зърната си, на устните й се изписа блажена усмивка. Най-накрая стъпи във ваната, обърна се на една страна, за да може робинята да търка по-лесно гърба й с мократа гъба, и никоя от двете не видя как малката Сервилия отваря вратата към коридора и тихомълком излиза.

На вечеря, когато Сервилия получи разрешение да яде заедно с майка си, Ливия Друза жизнерадостно разправяше на дъщеря си за изядената круша, за първия минзухар, за куклите, окачени на дървото при олтара на съседите, за малкия ручей, който била открила, а най-накрая — и за въображаемото си падане надолу по калния бряг, описано във възможно най-големи подробности. Сервилия я слушаше с непроницаемо изражение и прилежно се хранеше. Човек можеше да си помисли, че щастливата майка всъщност е малкото дете, което си разправя патилата, докато седемгодишната дъщеря е угриженият родител.

— Нима радостта ми те изненадва, Сервилия? — попита Ливия Друза.

— Да, доста е необичайно — съгласи се детето.

Ливия се наведе над масичката, край която двете бяха седнали, отмести с пръсти кичура черна коса, паднал над челото на дъщеря й, и може би за пръв път в живота си изпита известно любопитство какво ли точно представлява това миниатюрно копие на нея самата. Спомни си за своето детство, изпълнено с тъжни и самотни мигове.

— Когато аз бях на твоята възраст — рече Ливия Друза, — майка ми изобщо не ми обръщаше внимание. За всичко беше виновен Рим. Чак наскоро установих обаче, че Рим въздейства по същия начин и на мен самата. Ето защо пожелах да се преместим на село. Така ще можем да живеем сами за себе си, докато татко не се прибере у дома. Щастлива съм, защото се чувствам свободна, Сервилия! За пръв път в живота си няма защо да мисля за Рим.

— На мен Рим ми харесва. — С изплезен език посочи чиниите пред себе си. — Вуйчо Марк има по-добра готвачка.

— Ако от това се оплакваш, веднага ще ти намерим по-добра готвачка. Но сигурно и от друго си недоволна?

— Да. От строителите.

— Е, те ще стоят тук месец — два, после ще си отидат и животът ще стане по-спокоен. Утре… — но като че ли се сети нещо и поклати глава — … не, не утре, а вдругиден ще се разходим заедно.

— Защо не утре? — попита Сервилия.

— Защото ми се иска да съм още един ден сама.

Дъщеря й скочи от стола си.

— Уморена съм, мамо, мога ли да си лягам?

И така започна най-щастливата година в живота на Ливия Друза — време, когато нищо друго нямаше значение, освен любовта, а любовта се наричаше Марк Порций Катон Салониан. Тя я караше да забрави дори майчината си обич към Сервилия и Лила.

Двамата много бързо измислиха начин как да се срещат. Разбира се, преди неочакваната си среща с Ливия Друза Салониан не бе имал навика да прекарва кой знае колко време в Тускуланската си ферма, затова тепърва му трябваше да измисли някое по-скришно местенце за срещи, където да не ги изненада случаен работник от стопанството му или минаващ пастир, а и където Ливия Друза нямаше пак да се овъргаля в калта за ужас на прислугата си. Катон реши проблема по твърде радикален начин. В единия край на имението му имаше малка къщичка, чиито стопани бяха почти изхвърлени от господаря си, обявил на всеослушание, че смята да използва мястото за убежище от света, където да пише книга. Въпросната книга скоро се превърна в оправдание за всичко, най-вече за все по-продължителните му отсъствия от Рим, където го дебнеше жена му. Напълно в традициите на рода литературно — научното произведение трябваше да представлява богат набор от сведения за живота на село и щеше да включва най-напред всякакви магии и баяния, обичаи, суеверия и религиозни ритуали, а след това — преглед на модерните селскостопански методи и техники. Като се имаше предвид кой е Катон и откъде му е родът, никой от познатите му в Рим не би се усъмнил в намеренията му.

Всеки път, когато Салониан идваше в Тускулум, двамата с Ливия Друза си уреждаха среща по едно и също време сутринта — времето, което тя спокойно можеше да отдели за себе си, тъй като децата й имаха уроци, — и се разделяха по пладне, не без повтарящите се до безкрайност клетви в любов. Дори когато Марк Ливий Друз благоволеше да навести вилата, за да провери как са роднините му, сестра му не се отказваше от своите „разходки“. Иначе толкова явно беше щастието й, че брат й можеше само да я хвали за идеята да се премести на село. Може би, ако от притеснение Ливия Друза проявеше нервност или започнеше да се държи гузно, той би заподозрял нещо, но тя винаги се държеше спокойно, най-вече защото не виждаше във връзката си с Катон нищо срамно и унизително.

Естествено, в началото отношенията й с Катон криеха и своите по-странни особености. Така например Ливия Друза не можеше да се освободи от любопитството си да разбере нещо повече за съмнителния произход на любовника си. Не че въпросът беше от толкова голямо значение — времето, когато Сервилия Цепионида едва не разби девическите й мечти, разкривайки й произхода на Салониан, беше безвъзвратно отминало, но все пак темата си оставаше интересна. Все пак Ливия не беше толкова глупава, че да попита открито Катон какъв е бил дядо му, но използваше всеки удал й се повод да подхване въпроса, без да го уплаши, че се смята за нещо повече от него само защото фамилията й е една от най-знатните в Рим. Вместо да се държи злобно или надменно, искаше й се по-скоро и Марк Порций да бъде уверен като нея самата.

Дядото на любимия й беше всеизвестният Марк Порций Катон Цензор. Порциите Приски бяха стар и богат латински род, който няколко поколения преди раждането на Катон Цензор бе успял да получи римско гражданство и да се впише в римското конническо съсловие; тъй или иначе, Порциите си оставаха провинциалисти без стремежи към властта и предпочитаха да стоят повече в родния Тускулум, отколкото в Рим.

Но за радост на Ливия любовникът й не се срамуваше ни най-малко от дядо си, защото знаеше по-добре от всеки друг, че селяшкият му произход е чиста измислица.

— Мит, който води началото си от характера на дядо ми. Бил на седемнайсет, когато започнала войната с Ханибал; някакъв надут патриций му се изсмял и аз не знам защо, но дядо ми решил да играе ролята на прост селянин. В крайна сметка му се харесало и до самата си смърт той продължил да се прави на излязъл от гората, за което можем само да му завиждаме. В крайна сметка, нови хора, колкото щеш, но всички рано или късно се забравят. Ще се забрави ли обаче Катон Цензор?

— Същото може да се каже и за Гай Марий — подхвърли ей тъй Ливия Друза.

Салониан се отдръпна назад, сякаш любимата му го беше ухапала.

— За тоя? Не, защото той е истински нов човек, истински селянин… Дядо ми има предци! Той е нов човек само дотолкова, доколкото пръв от фамилията си е влязъл в Сената.

— Откъде знаеш, че дядо ти само се е правел на селянин?

— От личната му кореспонденция. Писмата му още се пазят в семейството.

— Мислех, че архивът му се държи от другия клон на рода. Все пак братовчедите ти са наследници на големия му син.

— Кои? Лицинианите? Да не си ги споменала повече! — тросна се Салониан. — Нашият клон, клонът на Салонианите, е този, който ще заблести по страниците на историята, когато бъдещите поколения започнат да пишат за нашето време. Ние сме истинските наследници на Катон Цензор! Ние сме тези, които сме се научили да не си придаваме вид на кухи аристократи, ами да уважаваме Катон Цензор така, както заслужава един наистина велик човек. Така да знаеш, Ливия Друза!

— И все пак е обичал да се прави на селянин.

— Точно така! Прям, невъздържан в приказките си, циничен в духа на истинските римляни. — Очите на Катон блестяха при мисълта за дядо му. — Знаеш ли например, че е пиел същото вино както робите си? Или че никога не е измазвал вилите или чифлиците си в провинцията? Дори в римската му къща не е имало нито един гоблен, нито едно парче пурпурен плат, а и е било негов принцип никога да не заплаща повече от шест хиляди сестерции за роб. Именно ние, Салонианите, продължаваме и до днес да живеем в духа на славния си дядо, да поддържаме семейната традиция.

— Бре! — хвана се за главата Ливия Друза.

Но любимият й като че ли не забеляза смайването й и продължи разгорещено да разправя на своята малка Ливия колко прекрасен човек е бил Катон Цензор.

— Но кой би могъл да твърди, че е бил истински селянин, когато най-добрият му приятел е бил един Валерий Флак? Когато още от самото си пристигане в Рим си е спечелил името на най-добрия оратор и адвокат за всички времена? До ден-днешен дори такива всепризнати познавачи на риторическото изкуство като Крас Оратор или стария Муций Сцевола Авгур са единодушни, че никога римлянин не е ползвал толкова добре силата на афоризмите и хиперболите както Катон Цензор! Ами погледни и нещата, които е написал! Великолепни! Дядо ми е получил най-доброто възможно образование, до такава степен е бил овладял латинския, че никога не му се е налагало да пише на чернова.

— Виждам, че трябва да прочета нещо от него — рече Ливия Друза, макар и с известна нотка на скептицизъм; навремето учителят й умишлено беше пренебрегвал трудовете на Катон Цензор.

— Непременно трябва! — зарадва се Салониан и като я обгърна, я придърпа между разтворените си колене. — Най-добре започни с „Carmen de moribus“, за да се убедиш до какви нравствени висоти може да се издигне истински достойният римлянин. Трябва да знаеш, че преди дядо ми никой от рода на Порциите не се е наричал Катон, баща му и дядо му са се казвали Приск. Предполагам, разбираш колко стар род са те, щом като дори другите са ги наричали „Приски“? Прапрадядо ми трябвало да получи обезщетение от държавата за пет коня, убити на война под краката му!

— Но мен ме интересува историята на Салонианите, не на Приските или Катоните. Салоний е бил роб от Иберия, нали така? Докато големият син на Катон Цензор е имал за майка благородната Лициния, а се е оженил за третата дъщеря на Емилий Павел и на Корнелия, дъщерята на стария Сципион.

Катон се навъси. Подобно изказване не можеше да се дължи на друго, освен на вроденото предубеждение у Ливиите. Но любимата го гледаше толкова предано, в големите й очи се четеше такова нямо обожание, че той нямаше как да отрече любовта си към нея; не беше нейна грешката, че никой не се бе опитал да й разкаже истинската история на Порций Катоните. Трябваше той самият да го направи.

— Навярно знаеш историята за Катон Цензор и Салония — започна той, като облегна брада върху рамото й.

— Не, не я знам, меум мел. Разкажи ми я, моля ти се.

— Дядо ми се оженил за пръв път едва на четиридесет и две години. По това време той вече бил консул, бил спечелил голяма победа в Далечна Испания и бил чествал триумф в Рим. Но никой не може да го обвини в алчност или лакомия! Никога не е задържал за себе си какъвто и да е дял от плячката, никога не е разпродавал робите — военнопленници в своя полза! Всичко оставало за войниците му и техните наследници до ден-днешен го благославят за щедростта му — впусна се отново да хвали любимия си дядо Катон, забравяйки за какво всъщност говореше.

Ливия му напомни.

— Значи е бил на четиридесет и две, когато се е оженил за патрицианката Лициния?

— Точно така. Независимо от това, че бил силно привързан към нея, тя му родила само едно дете — Марк Лициниан. Нямам представа защо не са се сдобили с повече деца. Тъй или иначе Лициния се споминала, когато дядо ми бил вече на седемдесет и седем. След като останал вдовец, той прибрал в леглото си една от робините си и тя дълго се задържала. Естествено под покрива му живеели и синът му със снахата — благородната дама, за която ти сама спомена преди малко. Те се почувствали крайно засегнати от постъпката на стареца. Изглежда, той сам си е бил виновен, защото никога не криел връзката си от околните, а любимата свикнала да се разпорежда в къщата, сякаш тя е господарката. Скоро избухнал скандал в цял Рим, най-вече защото Марк Лициниан и Емилия Терция се постараха сами да разгласят за случилото се. Разбира се, без да споменават нищо на самия Катон Цензор. Все пак би било трудно той да не научи за клюките, които се разправяха за него. Но вместо да поиска сметка от сина си защо не е посмял да изрази лично недоволството си, той просто изгонил една ранна сутрин робинята си и тръгнал за Форума, без да казва на никого, че момичето си е отишло завинаги.

— Много странно! — отбеляза Ливия Друза.

Катон предпочете да не коментира репликата й и вместо това продължи нататък.

— Катон Цензор имал един клиент — освобожденец, наречен Салоний, по произход келтибериец от Салон, който му бил работил като писар.

„Здрасти, Салоний! — рекъл му дядо ми, щом двамата се срещнали на Форума. — Чудя се дали вече си намерил съпруг на красивата си дъщеричка?“

„Не, не съм, домине, защо питаш? — зачудил се Салоний. — Можеш да си сигурен, че щом й намеря подходящ човек, ти ще си първият, на когото ще съобщя, та да чуя личното ти мнение и да получа съгласието ти.“

„Няма нужда повече да търсиш — уверил го дядо ми. — Вече съм открил тъкмо идеалния мъж за девойка като нея! Солидно състояние, безупречна репутация, известен род — изобщо всичко му е от добро, по-добро. Единственият му недостатък, страхувам се, е, че не е в първа младост. Здрав като бик, можеш да ми имаш думата, но за нещастие цял Рим е склонен да го нарече по-скоро старец.“

„Домине, ако ти си го избрал за дъщеря ми, аз мога само да се радвам на любезността ти да ми го съобщиш — разтопил се от удоволствие Салоний. — Дъщеря ми се роди по времето, когато още бях твой роб, майка й също беше твоя робиня. Когато ми сложи шапката на свободата на главата, ти бе така добър да освободиш и семейството ми. Но тъй както и аз, и жена ми, и синът ми сме ти признателни за цял живот, така и дъщеря ми не се е освободила от своите задължения към бившия си господар. Не се бой, Салония е добро момиче. Тя ще се омъжи, за когото и да е, щом като ти лично си си направил труда да го потърсиш за нея, а възрастта му не е от значение.“

„Чудесно, Салоний! — зарадвал се дядо ми и го потупал дружески по гърба. — Човекът е аз самия!“

Ливия Друза се размърда.

— Това граматично е неправилно — обади се тя ни в клин, ни в ръкав. — Мислех, че латинският на Катон Цензор е безупречен.

— Меа вита, меа вита, ти май съвсем нямаш чувство за хумор — изгледа я недоумяващо Катон. — Той се е шегувал! Искал е всичко да прозвучи възможно най-естествено! Разбира се, Салоний стоял като вцепенен. Не можел да си представи как тъй изведнъж му се предлага да влезе в роднинска връзка с благородно семейство, което можело да се похвали и с римски цензор, и с триумфиращ пълководец.

— И аз на негово място бих се почувствала така — съгласи се Ливия Друза.

Но Катон побърза да продължи:

— Дядо ми уверил Салоний, че говори напълно сериозно. Девойката Салония била спешно повикана и тъй като ауспициите били благоприятни, двамата с дядо ми се оженили веднага. Но когато час — два по-късно Марк Лициниан научил за случилото се — представяш си колко бързо би се разнесла подобна мълва из Рим, той събрал тълпа свои приятели и се запътил към дома на Катон Цензор.

„Нима, защото не одобрявах връзката ти с робинята, ти сега си решил да опозориш още повече името ми, като ми предлагаш подобна мащеха?“ — сопнал се Лициниан на баща си.

„Как можеш да твърдиш, че те опозорявам, сине мой, когато доказвам пред целия свят какъв мъж съм и какво желание изпитвам да увелича потомството си? — изгледал го с нужното високомерие дядо ми. — Нима ще предложиш на мен, който гоня осемдесетте да се оженя за девойка от благородно потекло? Подобен брак би бил съвсем неуместен. Оженвайки се за дъщерята на моя някогашен роб, аз просто задоволявам своите належащи потребности по начин, който да не засегне ничия чест.“

— Каква странна идея! — учуди се Ливия Друза. — Направил го е, разбира се, само и само да засегне Лициниан и Емилия Терция.

— Така е прието да мислим ние, Салониани — рече Катон.

— А те двамата продължили ли да живеят в дома на бащата?

— Да. Все пак Марк Лициниан починал сравнително скоро след това… Повечето хора говорят, че му се е разбило сърцето от мъка. Емилия Терция се оказала изоставена сама насред дома на свекъра си, където съжителствала с новата му съпруга Салония. Мен ако ме питаш, така й се е падало. Баща й вече бил покойник, така че дори не й оставала възможността да се върне в родния си дом.

— А пък Салония е родила баща ти — смени темата Ливия.

— Точно така — съгласи се Катон Салониан.

— И все пак на теб не ти ли е поне донякъде неудобно да знаеш, че баба ти е била робиня? — подпита го възможно най-тактично според разбиранията си Ливия Друза.

Катон примигна недоумяващо.

— Защо да ми е неудобно? Всеки човек трябва да тръгне отнякъде, нали? А по всичко личи, че от смъртта на Катон Цензор до ден-днешен не се е появил римски цензор, който да обори мнението, че кръвта на дядо ми е достатъчно благородна, за да не се омърси дори при смесването си с тази на една робиня. Никой никога не се е опитвал да изгони нас, Салонианите, от Сената. При това Салоний е бил гал, а в очите на дядо ми това е заслужавало внимание. Виж, ако беше грък, Катон Цензор никога не би постъпил по този начин. Винаги е мразил гърците.

— А вие измазахте ли си къщите? — запита Ливия Друза и в същия миг притисна по-силно бедрата си до Катоновите.

— Разбира се, че не — отвърна й той, а дъхът му се ускори.

— Сега разбирам защо все ме черпиш с толкова лошо вино.

— Таце, Ливия Друза! — сряза я Катон и я обърна към себе си.

Обикновено, когато двама души решат, че са открили един у друг мечтаната любов, те стават разсеяни и невнимателни и често се издават с някоя неуместна бележка или стават жертва на случайни разкрития. И все пак Ливия Друза и Катон Салониан успяха в продължение на дълги месеци да се предпазят от всякаква недискретност и да опазят своята тайна. Ако двамата се срещаха в Рим, естествено подобна връзка не би останала дълго незабелязана. Но за тяхно щастие Тускулум се оказваше достатъчно заспало градче, за да обръща някой внимание на похожденията им.

Четири седмици след запознанството си с Катон Ливия Друза вече знаеше, че е бременна, при това, че бащата не е Цепион. Знаеше го, защото беше изпратила Цепион с обилен мензис, а две седмици след заминаването му вече бе в прегръдките на Марк Порций. Когато трябваше да дойде поредният й цикъл, нищо подобно не се случи. Освен това майка на две деца, Ливия Друза познаваше и по други признаци, че нещо се променя у нея, а то можеше да е само, че чака трето. Двамата с любовника й Катон чакаха плода на своята любов, който щеше да замести така и неродения син на Цепион.

Обзета от философски дух, Ливия Друза реши, че ще е глупаво да прикрива положението си, още повече че между ляганията й с Цепион и с Катон беше минало малко време, а това щеше да й помогне да избегне подозренията. Ами ако не беше заченала толкова бързо? По-добре да не мислеше за подобни ужасии.

Друз беше много доволен, че сестра му ще си има ново дете, или поне така твърдеше, а Сервилий Цепионида му пригласяше. Лила смяташе, че да си има малко братче може да се окаже голяма забава; единствено Сервилия не се отказваше от каменното си изражение, по-непроницаемо от всякога.

Разбира се, трябваше и Катон да научи, но дали беше нужно да знае всичко? Ливия Друза отново се прояви като дъщеря на трезвомислещия си баща и започна да пресмята всички плюсове и минуси на положението си. Ако детето се окажеше момче, щеше да е несправедливо Катон да не знае, че е от него. И все пак… И все пак… Ако момчето се появеше на бял свят след завръщането на Цепион, а по всичко личеше, че така ще се случи, — всички щяха да приемат, че тъкмо Цепион е бащата, което пък означаваше, че малкият ще се казва Квинт Сервилий Цепион и един ден ще наследи Златото на Толоза. Петнайсет хиляди таланта злато. Щеше да бъде най-богатият човек в Рим, щеше да се води потомък на една от най-славните патрициански фамилии. Много по-славна от тази на Катон Салонианите.

— Ще имам дете, Марк Порций — съобщи Ливия на Катон на другия ден, когато двамата се събраха отново в двустайната къщичка, превърнала се от известно време в нейния истински дом.

Той втренчи поглед в нея. Усещаше се, че е по-скоро разтревожен, отколкото радостен.

— От мен или от мъжа ти?

— Не знам — излъга Ливия Друза. — Наистина не знам. Съмнявам се дали ще разбера и когато го родя.

— Го родиш… Мислиш, че ще е момче?

— Сигурна съм, че ще е момче.

Катон се облегна назад на леглото, затвори очи и присви красивите си устни.

— От мен е.

— Не мога да съм сигурна — повтори Ливия.

— Което означава, че всички ще го смятат за син на мъжа ти.

— Не виждам какъв друг избор ми остава.

Катон отвори отново очи, обърна глава, за да вижда по-добре любимата си и тъжно рече:

— Знам, че друг изход няма. Не виждам как бихме могли да се оженим дори ако получиш развод. Което няма да стане, освен ако мъжът ти не се върне по-рано от очакваното. Но се съмнявам. Цялата тази работа е нарочно стъкмена от боговете, за да ни се смеят на воля.

— Нека се смеят! В крайна сметка винаги печелим ние, хората, а не те. — Ливия се надвеси над леглото, за да го целуне. — Обичам те, Марк Порций, надявам се детето да е от теб.

— Аз пък се надявам да не е.

Понякога Катон да ставаше по-въздържан заради детето в утробата на Ливия, тя неизменно го убеждаваше, че от толкова много любов на сина й няма да му стане нищо.

— Нима Тускулум продължава да не ти харесва? — питаше Ливия един ден малката Сервилия, докато се радваха на прекрасния октомврийски ден.

— О, определено не толкова, колкото Рим — отговори дъщеря й, която дори толкова месеци насред природата не бяха отучили от градските й вкусове. Както в Рим, така и тук, тя продължаваше да се държи недружелюбно, избягвайки по възможност всякакви разговори с майка си и отговаряйки насила на въпросите й. От известно време Ливия Друза си даваше сметка, че на вечеря се чува само нейният глас.

— Защо, Сервилия?

Сервилия впери поглед в корема на майка си.

— Най-малкото, защото няма нито добри лекари, нито дори акушерки.

— О, ти за бебето не се тревожи! — засмя се Ливия Друза. — Той си е много доволен вътре в корема ми. Когато му дойде времето, всичко ще мине леко. При това ми остава поне един месец.

— Защо постоянно говориш за детето като за „него“, мамо?

— Защото знам, че е момче.

— Никой не може да знае какво ще бъде детето, преди то да се е родило.

— Каква си ми циничка — забавляваше се на философстванията на дъщеря си Ливия. — Винаги съм знаела, че ти ще се окажеш момиче, както и по-късно Лила. Защо да не позная и този път? Усещам, че ми тежи повече от вас, а и ми говори по различен начин.

— Говори ли ти?

— Да. Ти също ми говореше навремето, докато те носех.

Сервилия изгледа майка си с насмешка.

— Ама наистина, мамо, от известно време говориш все по-странни и по-странни неща! Как може бебето да ти говори от корема, когато всяко дете се научава да говори едва една-две години след раждането си?

— Същата си като баща си — без да иска се изпусна Ливия Друза и лицето й се разкриви в кисела физиономия.

— Значи не харесваш татко! Винаги съм си знаела — отбеляза Сервилия по-скоро с нотка на меланхолия, отколкото на упрек.

Вече беше навършила седем години и майка й си рече, че е редно да научи някои недотам радостни неща за семейството си. Не ставаше дума да злослови за баща й, но… Нямаше ли да е прекрасно да спечели приятелството на най-голямото си дете?

— Не — поклати утвърдително глава Ливия. — Не харесвам татко ти. Искаш ли да знаеш защо?

Сервилия вдигна рамене.

— Предполагам, че ти си тази, която иска да ми каже.

— Е, ти самата харесваш ли го?

— Да, разбира се! Той е най-добрият човек на света!

— О, така ли? Значи наистина трябва да ти обясня защо аз не го харесвам. Ако не го сторя, ти ще ме съдиш, а трябва да се оправдая пред теб.

— Не се съмнявам, че така гледаш на нещата.

— Скъпа, аз никога не съм искала да се омъжвам за баща ти. Вуйчо ти Марк ме накарала го сторя насила. А това не е добре за начало.

— Сигурно си имала и друг избор — рече момичето.

— Никакъв. При нас рядко те оставят да избираш.

— Тогава е трябвало да се примириш с мисълта, че вуйчо Марк разбира нещата по-добре от теб и да се съгласиш с него. Аз лично не виждам какво лошо му има на съпруга, когото ти е избрал — отсъди решително седемгодишното момиче.

— Не може да бъде! — Изгледа с отчаяние дъщеря си Ливия. — Сервилия, никога не зависи от нас кой ще ни се хареса и кой — не. Случи се така, че татко ти не ми харесваше. Никога не ми е харесвал, а го познавам още от времето, когато бях на твоята възраст. Бащите ни обаче отдавна се бяха съгласили да ни оженят, а вуйчо ти Марк не виждаше причина да не го сторим. Не можах да го убедя, че ако между нас просто не съществува любов, това не би било страшно за брака ни, но когато мъжът ме отблъсква, тогава всичко ще се провали от самото начало.

— Мисля, че си много глупава — изказа се презрително Сервилия.

„Тъпо, упорито магаре!“ — Помисли си Ливия Друза, но търпеливо продължи с обясненията си:

— Бракът е свързан с най-интимните страни на хората, дете мое. Ако мъжът ти те отблъсква, то ролята ти на съпруга е непоносимо тежка. Когато двама души са женени, те трябва да се докосват често, а когато човек те отблъсква, ти никога не би искала да те докосва. Това поне можеш ли да го разбереш?

— Аз не обичам никой да ме докосва — отсече дъщеря й.

Майка й се усмихна.

— Да се надяваме, че това ще се промени! Както и да е. Аз бях принудена да се омъжа за човек, с когото не обичах да се докосвам, човек, който ме отблъсква. И продължава да ме отблъсква до ден-днешен. И все пак не мога да твърдя, че не изпитвам чувства към него. Обичам теб, обичам Лила, как тогава да не обичам поне малко вашия татко? В крайна сметка, ако не беше той, нямаше да ви има и вас.

По лицето на Сервилия се изписа недоволство.

— Ама наистина, мамо, много си глупава! Първо казваш, че татко те отблъсквал, после ми разправяш, че си го обичала. Това са пълни глупости!

— Напротив, това е напълно човешко, Сервилия. Да обичаш някого и да го харесваш са две напълно различни неща.

— Е, когато татко ми избере подходящ съпруг, аз смятам хем да го обичам, хем да го харесвам — натърти детето с аристократично презрение.

— Дано се окажеш права — отвърна и се опита да смени донякъде темата на този разговор, ставащ все по-мъчителен и по-мъчителен. — В момента обаче съм много щастлива. Знаеш ли защо?

Сервилия наклони глава на една страна, за да размисли по-добре над въпроса, после я тръсна здраво и кимна в знак, че е намерила отговора.

— Знам защо си щастлива, макар и да не мога да си обясня на какво се дължи това ти щастие. Щастлива си, защото живееш в тази ужасна дупка и защото чакаш дете. — В черните й очи блесна лукава искрица. — А освен това… мисля, че си имаш приятел.

По лицето на Ливия Друза се изписа смъртен ужас. Дъщеря й беше до такава степен изненадана от неприкритата уплаха на майка си, че чак потръпна от удоволствие. Всъщност стрелата, която беше забила в сърцето й, беше изпратена случайно, навярно защото самата тя, Сервилия, тъгуваше, че си няма приятел в тази пустош.

— Разбира се, че си имам приятел! — възкликна неспокойно Ливия, успяла да се поокопити. После си наложи да се усмихне. — Този приятел ми говори постоянно ето тук — посочи корема си.

— Но няма да бъде и мой приятел — поклати глава момичето.

— О, Сервилия, недей да говориш така! Той ще бъде най-добрият ти приятел… ще бъде твой любим брат!

— И вуйчо Марк ти е брат, но пак те е принудил да се омъжиш за човек, който те отблъсква.

— Това не значи, че съм престанала да гледам на него като на приятел. Братя и сестри израстват заедно. Те се познават едни други по-добре, отколкото ги познават дори родителите им, й няма как да не се обичат — заяви разпалено Ливия Друза.

— Никога не можеш да обикнеш човек, когото не харесваш.

— Ето къде грешиш. Стига да поискаш, всичко е възможно.

Сервилия навири невъзпитано нос.

— В такъв случай защо не си се научила да харесваш татко?

— Но той не ми е брат! — чудеше се вече какво да говори Ливия Друза. „Защо това дете толкова упорито отказваше да разговаря човешки с майка си? Защо толкова държеше на своето, на нежеланието си да разбере най-близкия си човек? Защото — и това беше единственият отговор, който Ливия можеше да си даде — е дъщеря на баща си. Прилича му по всичко, с тази разлика, че е много по-умна от него. И по-коварна.“

— Порцела, всичко, което искам от теб, е да бъдеш щастлива. И ти обещавам, че никога няма да позволя на баща ти да те омъжи за човек; когото не харесваш.

— Може и да не си при нас, когато дойде време да се омъжа — напомни й Сервилия.

— Защо да не съм?

— Ами майка ти не е била, когато теб са те омъжвали, нали?

— Майка ми е съвсем различен случай — с болка изрече Ливия. — Тя е жива, нали знаеш?

— Знам. Живее с вуйчо Мамерк, но ние не й говорим, защото е разпусната жена — повтори заучения урок Сервилия.

— Кой ти е казал всичко това?

— Татко.

— Но ти дори не знаеш какво означава „разпусната жена“!

— Напротив, знам! Това е жена, която е забравила, че е патрицианка.

На Ливия Друза чак й стана смешно от подобна философия.

— Интересно определение, Сервилия. Мислиш ли, че ти самата никога няма да забравиш, че си патрицианка?

— Никога! — презрително заяви детето. — Като порасна, ще бъда точно такава, каквато татко иска да бъда.

— Никога не съм предполагала, че двамата с татко ти разговаряте толкова често!

— Разговаряхме през цялото време — излъга Сервилия толкова убедително, че майка й дори не се усъмни в думите й. Пренебрегвана и от двамата си родители, Сервилия бе избрала от съвсем ранна възраст, че във всичко ще застава на страната на баща си, не за друго, а защото той изглеждаше по-силен, по-необходим от Ливия Друза. Затова в детските си мечти тя се виждаше най-често близка приятелка на баща си, с когото си споделят всичко, нищо че всеки ден действителността я убеждаваше по-скоро в обратното. Баща й смяташе дъщерите за досадници, за него само един син би имал значение. Как ли го беше разбрала? Навярно защото се беше научила да обикаля като призрак дома на вуйчо си Марк, да се крие в тъмните ъгли, за да подслушва чужди разговори, да чува неща, които не бива да знае. Всеки път й се струваше, че именно баща й говори с езика на истинския римлянин, а не вуйчо й Марк, още по-малко онзи италийски никаквец Силон. Понеже тъй и тъй баща й й липсваше, тя живееше във все по-силния страх, че ще се случи неизбежното: че майка й ще роди момче и тогава тя никога не би могла да се превърне в любимката на баща си.

— Е, Сервилия — каза рязко Ливия Друза. — Много се радвам, че двамата с татко ти сте се научили да говорите на един език. Но когато той се върне у дома и двамата се видите, ще искам от теб да се покажеш като голям човек. Това, което ти разправях току-що за отношението ми към него, той не трябва да го научава. Всичко, което си чула тази вечер от мен, е тайна, споделена от майка на дъщеря, разбираш ли?

— Защо да е тайна? Нима той сам не знае?

Ливия се намръщи. Опитваше се да познае какво има предвид дъщеря й.

— Ако наистина говориш толкова често с баща си, Сервилия, сигурно си разбрала, че той не предполага за неприязънта ми към него. Татко ти не може да се похвали с особена наблюдателност. Ако не беше така, навярно щеше да ми харесва повече.

— О, да ти кажа честно, ние с него никога не си губим времето да разговаряме за теб — изсъска злобно тя. — Има толкова по-важни неща за обсъждане…

— За седемгодишна си се научила доста добре да обиждаш хората.

— Никога не бих обидила татко — заяви тя.

— Толкова по-добре за теб! Все пак не забравяй какво те помолих. Днешният ни разговор трябва да остане в тайна. Аз те удостоих с честта да споделя нещо с теб, надявам се, че ще постъпиш като истинска римска патрицианка и ще се отнесеш към тайната ми с… уважение.

Когато през април за цензори бяха избрани Луций Валерий Флак и Марк Антоний Оратор, Квинт Попедий Силон нахълта в дома на приятеля си Друз, обзет от дълбоко вълнение.

— Колко прекрасно, че най-после можем да си говорим, без да се оглеждаме дали не ни подслушва Квинт Сервилий! — не скри щастливата си усмивка Силон; той нямаше навика да си прави оглушки, когато Цепион злословеше против него, затова и не си пестеше забележките по адрес на надутия патриций.

Друз пък, който във всичко заставаше на страната на Силон, но, обвързан с роднинските си задължения към Цепион, предпочиташе да мълчи, сега пак не обърна внимание на последната реплика.

— И коя е причината да се чувстваш толкова радостен? — попита той.

— Цензорите! Обещаха да проведат най-щателното преброяване на римските граждани в историята на Рим. Не само това, ами смятат да подходят по напълно различен модел. — Силон чак бе вдигнал ръце в знак на благодарност към боговете. — О, Марк Ливий, нямаш представа с какъв песимизъм бях свикнал да гледам на положението на цяла Италия! Бях стигнал дотам в отчаянието си, че смятах за единствено решение на проблемите ни пълно отцепване от Рим, ако трябва с цената на война.

За пръв път Друз научаваше за кроежите на Силон, затова едва не подскочи на стола си. Застана с изправени рамене и тревожно изгледа приятеля си.

— Отцепване? Война? — не можеше да проумее той. — Квинт Попедий, как дори ти минават през ума подобни неща? Никога не съм си представял италийските проблеми да бъдат решени другояче, освен по мирен път, и знаеш, че отдавам цялата си енергия в името на това мирно разрешение.

— Знам много добре какво правиш за нас, приятелю, а пък ти можеш да ми вярваш, че доколкото зависи от мен, до отцепване никога няма да се стигне. Още по-малко до война. Колкото тези възможности биха били пагубни за Рим, толкова биха се оказали те пагубни и за самата Италия. Цената, която ще трябва да заплатим — и в хора, и в пари, — ще разори народите ни за десетилетия напред, независимо от това кой ще излезе победител. От граждански войни плячка не се взима.

— Забранявам ти дори да споменаваш подобни неща!

Силон се извъртя на стола си, облегна лакти на писалището на Друз и се наведе към него.

— Точно така, няма да ги споменавам! Защото изведнъж разбрах как Рим би могъл да покаже своята загриженост за италийските си съюзници — просто като освободи голяма част от тях от непривилегированото им положение.

— Имаш предвид всеобщо гражданство?

— Не всеобщо гражданство, това би било невъзможно. Но достатъчно големи компромиси, които, веднъж сторени, рано или късно ще доведат до раздаване на всеобщо гражданство на полуострова.

— И как ще стане това? — попита Друз, който се чувстваше в известен смисъл излъган. Винаги бе смятал, че е изпреварил Силон с идеята за раздаване всеобщо римско гражданство в Италия, а сега се оказваше, че приятелят му е открил може би нещо още по-радикално.

— Както знаеш, цензорите винаги са се занимавали най-вече с жителите на самия Рим; провинциите за тях не са представлявали никога интерес. Всички, записали се в селските или провинциалните списъци, всъщност са го сторили в знак на собствената си добра воля. Когато един римлянин, живеещ на територията на Италия, решеше да напомни за себе си, той беше длъжен да се яви пред дуумвирите в града си, а ако е на село — в най-близкия административен център. В провинциите пък трябваше да се види лично с управителя, което често означаваше дълго, скъпо и уморително пътуване. Онези, които истински се грижеха за положението си на граждани, си правеха труда да се явят, където трябва, но повечето си обещаваха обезателно да го сторят при следващото преброяване, надявайки се чиновниците да пренесат имената им от стария свитък на новия, както обикновено става.

— Дотук не ми казваш нищо ново — прекъсна го приятелски Друз.

— И така да е, струва се да ти припомня цялата досегашна практика. Новите ни цензори, Марк Ливий, са необичайна двойка. Никога не съм смятал Антоний Оратор за работоспособен човек, но пък и като се сетя за безупречно проведената му военна кампания срещу пиратите в Мала Азия, сигурно греша. Докато за Луций Валерий знам единствено, че е фламен Марциалис и че навремето, когато беше втори консул и трябваше да замества болния Гай Марий, остави на Сатурнин да обърне Рим с главата надолу. Все пак винаги съм повтарял, че всеки човек се ражда способен за една или друга работа, а Луций Валерий доказва, че ако не друго, се е родил с таланта на логистик — мисля, че така го наричате вие. Минавах днес през Колинската порта и тъкмо пресичах долния край на Форума, когато гледам насреща си Луций Валерий. — Силон разтвори широко змийските си очи и театрално въздъхна. — Представи си изненадата ми, когато ме повика по име и ме попита дали не бих могъл да му отделя малко време за един разговор! Мен, италиеца! Естествено му заявих, че съм изцяло на неговите услуги. Оказа се, че иска аз да му препоръчам неколцина марси с римско гражданство, които да се съгласят да проведат преброяването на римските граждани и на ползващите се с латински права люде на марсийска територия. Играейки ролята на вечно неразбиращия, успях да измъкна дума по дума от устата му всичко, което ме интересуваше. Те — сиреч двамата с Антоний Оратор — смятали да създадат временна институция от чиновници, натоварени с преброяването. Въпросните чиновници ще имат за задача да обиколят цяла Италия и Италийска Галия от лятото докъм края на годината, за да запишат лично всички римски граждани в рамките на полуострова. Ако се вярва на Луций Валерий, новите ви цензори се тревожат, че досегашната система на преброяването е допускала сериозни пропуски сред селското население на страната, сред римските граждани или латини, които не благоволявали сами да се регистрират. Ти какво мислиш по въпроса?

— Какво трябва да мисля? — на свой ред попита Друз.

— Най-малкото, че става дума за проява на трезв разум, Марк Ливий.

— Да, така е! Освен това в начинанието се усеща и делови дух. Но сигурно въпросът си има и друга страна, щом толкова доволно си размахал опашка.

— Скъпи ми Друзе, ако ние, италийците, успеем да се доберем до правото сами да предложим чиновници, то ние винаги бихме могли да си осигурим вписването в списъците на голям брой заслужили италийци, които досега не са получили римско гражданство! Не боклуци, а все хора, които от години по право би трябвало да се ползват с привилегиите на събратята си римляни — изплю камъчето Силон.

— Не можете да направите подобно нещо — възрази му Друз и лицето му видимо потъмня. — Първо е неетично, второ е незаконно.

— Но е морално оправдано!

— Голият морал е едно, Квинт Попедий, законът е друго. Това, че ще вкараш в списъците куп влиятелни марси, не означава, че ще ги направиш законни римски граждани. А аз лично, ако бях на тяхно място, никога не бих се съгласил с подобно положение. Навярно и ти, ако се замислиш над последствията. Не, не ми възразявай, знаеш, че съм прав! Или може би не си имал време да погледнеш на нещата от моите позиции.

Известно време Силон стоеше безмълвен, опитвайки се да проумее какво се крие зад каменното изражение на приятеля му, но най-накрая размаха отчаяно ръце.

— О, проклет да си, Марк Ливий! Щеше да бъде толкова лесно!

— А още по-лесно би било някой да разбере измамата и по обратен ред да изобличи всички фалшиви римляни. От достойни люде ще превърнеш сънародниците си в обекти на римския гняв, ще ги подложиш на най-срамното наказание в римското законодателство — бой с камшик, ще впишеш завинаги имената им във всевъзможни черни списъци и не на последно място ще ги накараш да се бъркат дълбоко в кесията, за да плащат глобите си.

Марсът въздъхна и вдигна рамене.

— Добре, добре, ясен си ми — продължаваше да мърмори Силон. — И все пак беше добра идея.

— Не, беше много лоша идея — сложи край на разговора Марк Ливий Друз.

Силон и не помисли да продължава в напразни пререкания, но когато къщата — напоследък поопразнена — заспа в мрака на нощта, без да знае, че си присвоява един от навиците на отсъстващата Ливия Друза, той излезе на лоджията и замечтан се облегна на парапета.

До последния момент бе живял с убеждението, че Друз ще погледне на въпроса от същата гледна точка, както го бе видял той самият. Ако само предполагаше каква ще бъде реакцията на приятеля му, никога не би си позволил толкова свободно да се разпростре над плановете си. „Навярно — мислеше си с горчивина Силон — тъкмо това е причината римляните винаги да казват, че от италиец римлянин не става. След толкова години приятелство аз така и не съм разбрал как разсъждава един Друз.“

Положението му ставаше особено сложно и защото беше разкрил всичките си намерения. А се оказваше, че не може да разчита на мълчанието на Друз. Нямаше ли още на другия ден Марк Ливий да се завтече при Луций Валерий Флак или Марк Антоний Оратор, за да ги предупреди какъв риск ще поемат с италийските си съюзници?

Единственото, което му оставаше, бе да чака. Трябваше му упорито, при това възможно най-прикрито, да убеждава Друз, че гениалната идея, която му бе хрумнала по пътя от Форума до дома му на Палатина, е била само плод на разпалено въображение, че му е трябвало само да я премисли и да я отхвърли веднъж завинаги.

Но в действителност Силон нямаше никакво намерение да се отказва от плана си. Желанието му да го приведе в действие по-скоро нарастваше, особено като оценяваше незначителните трудности пред осъществяването. Цензорите така и така очакваха в списъците да се появят имената на хиляди забравени от предните години граждани! Щеше ли някой от тях да разлиства свитък по свитък и да се рови в миналото на хиляди непознати провинциалисти? Марсът просто трябваше да отиде в Бовианум, да говори със самнита Гай Папий Мутил, а след това двамата заедно да обиколят останалите водачи на различните италийски народи. Когато цензорите най-после се заемеха да набират своята армия от чиновници, италийските съюзници вече щяха да бъдат готови за действие. Щяха да се подкуп ват чиновници, щяха да се слагат други на места, откъдето можеха скрито да работят за италийската кауза, да попълват и преправят свитък след свитък с имената на сънародниците си. Виж, в самия Рим Силон не би се заел с нищо, пък и нямаше кой знае каква работа да се върши. В пределите на Рим вече не се допускаше да живеят негражданите или бяха изгонени от бащините си домове, за да водят един по-богат или по-беден живот в предградията на юг от метрополиса, или се бяха продали веднъж завинаги на римската кауза.

Доста дълго време Силон прекара на лоджията, изпаднал в интересни размисли, прехвърляйки през ума си всички начини, по които можеше да се стигне до великата цел: равенство за всички жители на Италия.

На сутринта първата му работа бе да поизтрие от паметта на Друз спомена за недоразумението от предния ден. Придаде си леко гузен, но все пак по-скоро щастлив вид, сякаш нищо нямаше повече значение, щом приятелят му му е показал грешката.

— Бях се поувлякъл малко — рече той, а после добави: — Трябваше ми само една нощ да си дам сметка, че си напълно прав.

— Добре! — съгласи се с обяснението му той и безгрижно се усмихна.

Квинт Сервилий Цепион се завърна у дома едва през есента на следващата година. Беше пропътувал цялото разстояние от Рим до Смирна, после от Римска Азия до Италийска Галия, оттам — до Утика в Римска Африка, до Гадес в Далечна Испания и накрая — пак до Италийска Галия. Където минеше, оставяше след себе си купища злато. Но си осигуряваше още по-големи купища за в бъдеще. Лека — полека Златото на Толоза се изпираше, минавайки от ръка на ръка, влагано в какво ли не: огромни поземлени вдадения в най-плодородните части на долината на Бетис в Испания, жилищни сгради в Гадес, Утика, Кордуба, Хиспалис, Стари и Нови Картаген, Цирта, Немавз, Арелат, както и във всички по-големи градове в Италия и Италийска Галия; в мечтаните металолеярни градчета в Галия, но наред с тях и в други — обрекли се на текстилното занаятчийство; във всяко парче земя, което някой посочеше на Цепион, щом обещаваше богата реколта. Иначе влагаше парите си предимно в банки, държани от италийци, не от римляни, предпочиташе да поверява делата си на италийски съдружия, не на римски. И в крайна сметка не остави нищо от баснословното си богатство на територията на Римска Азия.

Когато най-сетне се завърна в дома на зет си Марк Ливий Друз в Рим, никой не беше предизвестен за пристигането му. Вследствие на което блудният син трябваше да научи, че и жена му, и децата му ги няма.

— Къде са? — попита той най-напред сестра си.

— Където ти каза да те чакат — погледна, го изненадано Сервилия Цепионида.

— Какво имаш предвид, че съм бил казал?

— Още са във вилата на Марк Ливий в Тускулум — обясни Сервилия, на която й се искаше мъжът й да се върне възможно най-бързо вкъщи.

— И по каква причина са отишли да живеят точно там?

— За да са на мир и спокойствие. — Сервилия допря ръка до пламналото си чело. — Да му се не види, май всичко обърках! Винаги съм живяла с убеждението, че ти си дал изрично съгласието си за това.

— Не съм давал съгласието си за нищо — сопна се Цепион. — Нямало ме е у дома в продължение на година и половина, връщам се тук с мисълта, че ще бъда посрещнат от семейството си, а изведнъж откривам, че го няма! Това е направо смешно! Какво са тръгнали да търсят в Тускулум?

Една от добродетелите, с които Сервилий Цепионите най-много се гордееха, беше тази, че никога не изневеряваха на жените си; през цялото това безконечно пътуване Цепион нито веднъж не бе помислил да облекчи напиращите си плътски нужди с услугите на някоя непозната. Вследствие на което, колкото повече се приближаваше до родния Рим, толкова повече се изостряше желанието му да се срещне насаме с жена си.

— На Ливия Друза й омръзна от Рим и се премести да живее в старата вила на Ливий Друзите в Тускулум. — Сервилия имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от притеснение. — Наистина съм сигурна, че ти й беше разрешил! Пък така или иначе, нищо лошо не се е случило на Ливия Друза. Никога не съм я виждала да изглежда толкова добре. И толкова щастлива — усмихна се тя на единствения си брат. — Имаш син, Квинт Сервилий. Роди се миналия декември, точно на календите.

Това наистина можеше да се нарече добра новина, но Цепион пак си оставаше неудовлетворен, защото желанието напираше под дрехите му, а жена му продължаваше да я няма от къщи.

— Прати някого да ги доведе веднага — нареди той.

Скоро след това се завърна и Друз. Завари зет си да седи като на тръни на един от столовете в кабинета му и да размишлява мрачно за съпружеските отклонения на Ливия Друза.

— Каква е тази история с Ливия Друза? — попита направо Цепион, щом видя Друз на вратата, без дори да обръща внимание на протегнатата му ръка и отбягвайки братската целувка на домакина си. Друз вече беше предупреден от жена си за разговора й с Цепион, затова прие спокойно неуважителното поведение на гостенина си и като заобиколи писалището, безмълвен седна на стола си.

— Ливия Друза се пренесе във вилата ми в Тускулум за времето, докато теб те няма — каза накратко той. — В това няма никаква скрита умисъл, Квинт Сервилий. Просто й беше дотегнало от Рим. Ако се съди по това, че се чувства по-добре от всякога, можем да кажем, че е постъпила добре. Освен това ти е родила син.

— Сестра ми каза, че била останала с убеждението как аз самият съм дал съгласието си за това преместване в провинцията изсумтя Цепион. — Е, със сигурност такова нещо няма!

— Да, вярно е, Ливия Друза намекна, че се ползва с твоето лично разрешение — не се засегна ни най-малко от последната му реплика Друз. — И все пак това не е от кой знае колко голямо значение. Мисля, че просто идеята й е хрумнала, след като ти вече си бил заминал, а позовавайки се на теб, си е спестила куп досадни обяснения. Когато я видиш, сигурен съм, че ще оцениш правилността на действията й. В добро здраве и с приповдигнат дух, тя е станала истинска радост за окото. Личи си, че животът на село й се отразява добре.

— И все пак й е нужна малко дисциплина.

Друз повдигна вежда в ням въпрос.

— Виж, това, Квинт Сервилий не е моя работа. Не ме интересува какво мислиш по въпроса. Това, което ще ми е интересно да науча, е как мина пътуването ти.

Когато в късния следобед на същия ден няколкото роби, натоварени да върнат господарката си у дома, пристигнаха пред вилата на Друз, Ливия Друза беше в къщата и можа лично да ги посрещне. Прие новината за завръщането на мъжа си с привидно спокойствие; без да се оплаква от неприятната изненада, заяви на прислугата, че ще е готова да тръгне обратно за Рим още по обяд на другия ден, повика Мопс и му даде всички необходими указания.

Старата тускуланска ферма вече беше заприличала повече на вила, строителите си бяха свършили задачата, като издигнаха набързо римски перистил и пристроиха към къщата помещения за елементарна хигиена. Сега Ливия Друза се втурна към другия й край, скри се в дневната си, затвори вратата зад себе си, тръшна се на леглото си и горко зарида. Всичко беше свършило. Квинт Сервилий се беше върнал у дома, а той винаги бе смятал за свой дом големия град. Повече никога нямаше да й позволи да види вилата в Тускулум. Без съмнение вече бе научил как тя е излъгала за позволението му да се нанесе тук, бе дал воля на яда си и щеше да я върже за постоянно в Рим.

По това време на годината Сенатът в Рим беше в сесия, така че от известно време Катон Салониан бе напуснал селската си къща и се беше пренесъл в града; вече няколко седмици Ливия Друза не го беше виждала. Преглъщайки сълзите си, тя отиде при работната си маса, извади лист хартия, перо и мастило и започна да пише:

„Съпругът ми се е върнал у дома и ме вика при себе си. Когато ти четеш тези редове, аз отдавна ще съм затворена между стените на братовия си дом в Рим, където няма да ме изпускат от поглед. Кога, къде и как ще можем да се видим отново, нямам представа.

Но как ще мога да живея без теб? О, любими мой, единствени мой, как ще оцелея? Без да те виждам, без да усещам пръстите ти, ръцете ти, устните ти… няма да го понеса! Но мъжът ми ще ми наложи толкова ограничения, а и Рим е пълен с толкова любопитни очи, че с ужас си представям как можем и да не се срещнем изобщо! Обичам те повече, отколкото бих могла да изрека с думи. Не го забравяй. Обичам те.“

На сутринта Ливия Друза излезе на обичайната си разходка, предупреждавайки прислугата, че ще се прибере преди обяд, когато всичко бъде готово за връщането й в Рим. Обикновено, когато имаше среща с Катон, тя припкаше като сърна, но този път бавно се движеше по пътеката, опиваше се от красотата на есенната природа, опитваше се да запечата в паметта си всяко дърво, камък, храст, за да има с какво да изпълва годините на самота, които я очакваха. Когато стигна до малката варосана къщичка, където двамата с Катон се бяха срещали в продължение на двадесет и един месеца, Ливия обиколи една след друга двете стаи, нежно опипваше стените и предметите, опитвайки се сякаш да им предаде неизмеримата си тъга. Колкото и добре да знаеше, че любимият й е в Рим, беше се надявала да я чака на уреченото място; но той не я чакаше. Затова остави бележката на леглото, където нямаше как да не я забележи, сигурна, че никой друг не би посмял да влезе в къщичката на господаря си.

А след това започна дългото шествие към Рим. Ливия Друза беше принудена да се друса през цялото разстояние в затворената двуколка, наричана от римляните карпентум, която Цепион бе сметнал за най-подходящото за жена му превозно средство. В началото тя бе настоявала малкият Цепион — както всички наричаха сина й — да пътува с нея в двуколката, но след като бяха изминали навярно една десета от пътя до дома, тя се смили над детето и го предаде на грижите на един от робите, който трябваше да го носи на ръце до Рим. Сервилила се задържа малко повече до майка си, но стомахът й не издържа и се наложи майка й толкова често да я държи надвесена над прозореца, че най-накрая я помоли да излезе да върви пеша. Самата Ливия Друза също понечи да се присъедини към пешеходците, но й беше съобщено, че господарят й изрично държал жена му да пътува вътре в двуколката, при това със спуснати завеси.

За разлика от сестра си Лила Сервилия се радваше на железен стомах, затова й беше позволено да се вози с майка си; дори когато й предложиха да излезе навън, тя гордо заяви, че една патрицианка никога не ходи пеш. Ливия Друза отдалеч беше разбрала, че детето е твърде развълнувано, но нищо чудно, ако не бяха прекарали толкова дълги месеци заедно в Тускулум, да не го беше забелязала. Защото Сервилия се беше научила прекрасно да прикрива чувствата си и единствено пламъчетата в черните й очи, както и бръчиците в ъгълчетата на пълничката й уста издаваха истинското й настроение.

— Много се радвам, че с такова нетърпение чакаш срещата с баща си — чудеше се какво да каже Ливия Друза, докато клатушкащата се двуколка я отнасяше далеч от царството на мечтите й.

— Е, знам, че при теб е точно обратното — отвърна й грубо дъщеря й.

— Защо не се опиташ да ме разбереш! — възкликна майка й. — Просто обожавах живота си в Тускулум! Мразя Рим!

— Нали — поклати глава Сервилия и с това разговорът между двете свърши.

Пет часа, след като бяха тръгнали от вилата, двуколката и придружаващите я роби стигнаха пред къщата на Марк Ливий Друз.

— Да бях вървяла пеш, щяхме да стигнем по-бързо! — сопна се на прощаване Ливия Друза на кочияша, преди да е обърнал колесницата на другата посока и да се е отдалечил.

Цепион я чакаше в онази част от къщата, където бяха живели и преди. Щом жена му се появи на вратата, той й кимна някак отнесено, без да прояви интерес дори към двете си дъщерички, отбили се специално да го поздравят с „добре дошъл“, преди да са ги отвели в детската стая. Сервилия му се усмихна възможно най-чаровно, очите й широко се разтвориха, но баща й и на нея просто кимна и й даде да разбере, че не му трябва за нищо.

— Хайде, вървете си, нека бавачката доведе малкия Квинт — нареди Ливия Друза и отпрати момичетата към вратата.

Бавачката обаче вече чакаше пред вратата. Ливия Друза пое сина си от ръцете й и го занесе лично на въображаемия му баща.

— Ето, Квинт Сервилий! — усмихна му се тя. — Запознай се със сина си. Не е ли хубавец!

Както обикновено това беше майчино преиначаване на фактите: малкият Цепион определено не беше хубаво дете. Макар и човек да не можеше направо да го нарече грозен. Вече бе навършил десет месеца и седеше спокоен в скута на майка си, обикаляйки цялата стая с поглед, в който личеше известно разбиране; но макар умно дете, Цепион не беше нито усмихнат, нито чаровен. Гъстите му за възрастта, прави и гладки косици чак плашеха с наситеночервения си цвят, очите му бяха светлокафяви, с цвят на лешник, фигурката му — източена, лицето му — издължено.

— Богове! — смая се Цепион и внимателно заразглежда сина си. — Откъде му се е взела тази червена коса?

— Според Марк Ливий я е наследил по линия на майка ми — отговори хладнокръвно Ливия Друза.

— Аха! — рече Цепион, видимо облекчен; не че бе заподозрял жена си в изневяра, но от рождение бе свикнал да търси отговор за всяко нещо и се тревожеше, когато нямаше кой да му го даде. След като така и така цял живот не се беше проявявал като нежен човек и сега дори не си направи труда да поеме малкия Цепион от ръцете на жена си. Трябваше тя да го подкани с жест, за да се реши най-сетне да го погъделичка по гушката и да му заговори като грижовен баща.

— Много добре — отсъди след известно време Цепион. — Върни го на бавачката му. Време ни е двамата с теб да се усамотим, жено.

— Но тъкмо идва време за вечеря — напомни му Ливия Друза, докато отнасяше детето към вратата и го подаваше на робинята. — Дори — едва преглътна тя, защото сърцето започваше бясно да бие в гърдите й — бих казала, че е закъсняла. Няма за кога повече да я отлагаме.

Но Цепион вече прибираше капаците на прозорците и залостваше вратата.

— Аз не съм гладен — рече той и започна да си сваля тогата. — Ако ти си, толкова по-зле за теб. Днес няма да се вечеря, жено!

Колкото и да не беше наблюдателен или паметлив, Квинт Сервилий не можеше да не установи известна промяна у жена си. Откакто Ливия Друза се беше пъхнала под чаршафите до него, тя с нищо не бе издала, пък макар и най-малко удоволствие или интерес от това, което той й правеше. Все едно се бе заел с каменна статуя.

— Какво ти има? — вдигна той безпомощно ръце.

— Както повечето жени на моята възраст започвам да изпитвам известна неприязън към цялата тази работа — оправда се Ливия. — След като ни се народят две-три деца, губим интерес.

— Виж какво — започваше да се ядосва Цепион. — Най-добре ще е точно ти да си възвърнеш интереса, при това колкото се може по-бързо. Ние в нашия род сме хора порядъчни и въздържани и никога не лягаме с други, освен със собствените си жени.

Изказването му прозвуча надуто, смехотворно, сякаш го беше научил наизуст специално за случая.

Така че нощта можеше да се нарече успешна само в най-общи линии; дори след няколкото последователни атаки на своя съпруг Ливия Друза продължи да се държи студено, апатично, а най-накрая буквално срази Цепион, след като малко преди самата кулминация на неговите усилия заспа и дори захърка. Той гневно я разтърси, за да я върне към действителността.

— Как мислиш, че ще ни се роди нов син, ако се държиш така? — попита я той, впивайки хищно пръсти в рамото й.

— Не искам повече деца — заяви Ливия.

— Ако не се научиш да се държиш по-внимателно с мъжа си — запъшка той, — ще се разведа с теб.

— Ако разводът означава, че ще мога да се върна във вилата на брат си в Тускулум — трябваше да повиши глас Ливия, за да надвика шумния му екстаз, — не бих имала нищо против. Мразя Рим. Мразя и това, което правим в момента. — Най-накрая тя се извъртя изпод него и се обърна на другата страна. — Сега мога ли да спя?

Цепион вече се бе преуморил, затова я остави, но още щом се събуди на сутринта, си припомни целия среднощен разговор и отново изпадна в съпружески гняв.

— Аз съм твой мъж — говореше той, докато Ливия бързаше да се измъкне от леглото — и искам ти да се държиш както подобава на една жена на патриций.

— Казах ти, че цялата тази работа ми се струва скучна и безинтересна — тросна му се тя. — Ако не ти харесвам повече, Квинт Сервилий, най-добре да се разведем, докато е време.

Но бавно разсъждаващият ум на Цепион вече беше схванал едно: жена му можеше и да не му е изневерявала, но самият факт, че сама искаше развод, беше достатъчен да привлече внимание.

— Никой няма да се развежда, жено.

— Знаеш, че ако поискам, мога да си взема развод от теб.

— Съмнявам се, че брат ти би ти позволил. Не че има някакво значение. Просто няма да се развеждаме и това е. Вместо това ти ще проявяваш повече съпричастие към желанията на съпруга си, ако ли пък не, аз ще те накарам да го проявиш.

Докато говореше това, Цепион извади кожения си колан, сви го на две и го удари в лявата си ръка, за да се чуе как изплющява.

Ливия Друза го гледаше с неподправено удивление.

— Я стига! Да не съм дете, че да ме плашиш с такива работи!

— Може и да не си дете, но се държиш като такова.

— Не би посмял да ме удариш!

Вместо отговор Цепион я сграбчи за китката, изви я зад гърба й и й надигна нощницата достатъчно, за да може да я държи със същата ръка. В следващия миг коланът изплющя по гърба й и нататък започна едно бясно налагане с кожата по задника, бедрата и прасците. В първия момент Ливия Друза се опита да се освободи, но си даде сметка, че както я е хванал здраво, най-много да си счупи ръката при някое рязко движение. При всеки нов удар болката нарастваше. Тялото й беше пламнало в огън, и то не само при съприкосновението с жилавия колан. Колкото и да се мъчеше да не вика, Ливия Друза започна да се задъхва, сетне да хлипа и накрая зарида с пълен глас от ужас. В един момент краката й се подкосиха, тя се свлече на колене и инстинктивно понечи да скрие глава с ръцете си. Цепион я освободи от хватката си, но в плен на все същата дива ярост продължи да я удря по свитото й на кълбо тяло.

Виковете й започнаха да му се струват същински химни на радостта; той раздра докрай дрехата й и продължи да налага, докато най-накрая ръцете му не омекнаха и не изпуснаха сами оръжието.

Коланът падна на земята и Цепион го изрита с крак надалеч. Грабна жена си за косата и насила я повлече обратно към тясното и непроветрено спално помещение, където вонеше на собствената му пот.

— Сега ще видим! — задъхваше се той, докато с една ръка държеше силно еректиралия си член. — Подчинение, жено! Това е то, иначе те чака още бой!

Победоносен, той я яхна и отново започна да я измъчва, този път с друг свой орган, тълкувайки ужасените викове на Ливия и свитите й юмручета, с които искаше да го отблъсне от себе си, като израз на възбуда.

Шумовете, които се носеха от покоите на Цепионови, не останаха нечути за прислугата в къщата. Първа ги чу Сервилия, която се бе спотаила срещу вратата на родителите си с надеждата да зърне баща си, когато излезе да закусва. След нея пред стаята се насъбраха и неколцина от робите. Навярно единствени Друз и Сервилия Цепионида не научиха нищо за случилото се, още повече че никой не посмя да им съобщи.

След като изкъпа господарката си, личната прислужница на Ливия Друза бързо изтича в помещенията за робите, за да опише какво е видяла. По лицето й се беше изписал ужас.

— Цялата е в огромни червени белези — обясни робинята на иконома Кратип. — Същински кървави рани! Цялото легло е почервеняло от кръв. Бедната!

Кратип не можа да се сдържи и горко заплака. И не беше сам в мъката си, защото мнозина от прислужниците в къщата знаеха Ливия Друза още от малко дете, бяха свикнали да й съчувстват, да се грижат за нея. Когато господарката се появи пред тях, при вида й повечето от старите роби отново ревнаха: Ливия едва ходеше, а по погледа й личеше, че й се иска по-скоро да я бяха убили. Но дори в плен на най-жестока ярост Цепион се бе показал съобразителен: нито по ръцете, нито по лицето или врата се виждаха каквито и да било белези.

В продължение на два месеца положението си остана непроменено, с изключение на това, че побоищата, които Цепион редовно нанасяше на жена си в интервал от около пет дни, придобиха по-конкретен модел. Побойникът възприе системата, според която всеки път трябваше да се налага конкретна част от тялото на Ливия Друза, докато другите си почиват и раните по тях зарастват. На него самия преживяването помагаше за две неща едновременно: повишаваше половата му активност и му вдъхваше самочувствие на господар. Най-накрая проумяваше дълбоката мъдрост, заложена в римските традиции, обясняваше си каква е истинската роля на патерфамилиас, както и за какво се раждат жените.

Ливия Друза не казваше нищо пред никого, не се оплакваше дори пред робинята, която я къпеше… и се грижеше за раните й. Но и отстрани се виждаше, че е настъпила голяма промяна, която все повече и повече тревожеше Друз и жена му. И двамата си го обясняваха по най-елементарния начин: Ливия не обича Рим и завръщането у дома й се е отразило зле. Естествено Друз, който добре си спомняше съпротивата на сестра си срещу насилственото й омъжване за Цепион, отдаваше значимото и на присъствието на зет си, но дали беше достатъчно това да обясни бавната походка на Ливия, отнесения й поглед, пълното й мълчание?

Самата Ливия Друза се чувстваше отвътре също тъй, както и отвън — в агонията на постоянен тормоз, който щеше да я убие едновременно и физически, и духовно. От време на време изтощеното й съзнание се питаше дали пък не става дума за заслужено наказание за изневярата й. Или пък болката от побоя се заглушаваше от още по-тежката мъка по раздялата с любимия Катон. А може би тайно благодареше на боговете, че в резултат на усилията на мъжа й на нея й се е разминало раждането на детето, което от три месеца носеше в утробата си и което дори Цепион не би могъл да приеме за свое.

Сварена напълно неподготвена от неочакваното завръщане на мъжа си, Ливия Друза дори не бе помислила за това нежелано усложнение; когато най-после се сети за него, то вече бе престанало да съществува. Да, това ще да е била истината. Макар и по своеобразен начин, боговете пак проявяваха своята благосклонност към нея. Някой ден мъжът й щеше напълно да изгуби мярка и да я убие. А смъртта бе за предпочитане пред живота с човек като Квинт Сервилий Цепион.

Това, което направи по-сериозно впечатление на Друз, бе, че промяна се забелязваше не само у сестра му, но и в цялата домашна атмосфера. Подобно откритие беше по-скоро странно, тъй като човек в неговото положение би трябвало да обръща внимание най-много на неочаквания дар, който съдбата му бе отредила: най-после жена му бе забременяла. Ала и самата Сервилия Цепионида, вместо да се изпълва с радостни чувства за предстоящото събитие и вместо да се занимава със собствените си грижи, все повече се тревожеше за ледените повеи, които се разнасяха из коридорите на дома й. На какво се дължеше тягостното настроение, обхванало прислугата? Можеше ли една нещастна съпруга да накара всички около себе си да изпаднат в подобно униние? Така например, ако допреди време слугите на Друз дразнеха господаря си с постоянните разговори, които водеха на висок глас из коридорите, сега не смееха дума да обелят и го гледаха все със сериозни изражения. Като дете го бяха събуждали със смеха си, а сега го приспиваха с меланхоличните си погледи, с едносричните си отговори, с прилежността си, която надминаваше всякакви очаквания. Дори Кратип, който често беше бъркан със статуите в градината, се държеше по-служебно от обикновено.

В края на годината Друз стана по-рано от обикновено и издебна иконома си, преди да е наредил да бъдат пуснати клиентите на господаря му от улицата.

— Само за минутка — посочи Друз на Кратип вратата на таблиния. — Искам да поговорим.

Грижливо затвори вратата след себе си в знак, че не бива никой да го безпокои, но така или иначе не знаеше откъде да започне. Кръстосваше из стаята си, а Кратип стоеше като закован на едно място и гледаше в краката си. Най-накрая господарят му спря да се движи и го изгледа изпитателно.

— Кратип, моля те да ми обясниш какво става в тази къща. — Друз протегна ръка напред във въпросителен жест. — Обидил ли съм ви с нещо? Защо цялата прислуга дава вид, че смята да се самоубива? Нима в отношенията си към вас съм пропуснал нещо толкова важно, че да ми се сърдите толкова дълго? Ако съм ви засегнал с нещо, най-добре кажи какво е то. Не бих искал, пък макар и един-единствен от моите роби да се чувства нещастен по моя вина или по вина на когото и да било от семейството ми. А най-малко от всичко искам да те гледам теб нещастен. Ако не беше ти, този покрив може би нямаше още да стои над главата ми.

За негов ужас обаче Кратип избухна в сълзи; Друз застина, напълно неспособен да реагира на подобна неочаквана постъпка, най-сетне инстинктът му подсказа да седне на кушетката, да придърпа иконома до себе си, да го прегърне и да му подаде носната си кърпа. Колкото по-мил обаче ставаше Друз, толкова по-силно ридаеше Кратип. Накрая, за да не вземе да се разплаче и той самият, Друз стана, отиде да налее вино, накара Кратип да отпие от чашата и отново го прегърна, нареждайки му утешителни слова. След някоя и друга минута икономът започна да се овладява и сълзите спряха.

— О, Марк Ливий, не можеш да си представиш каква тежест е всичко това за нас?

— Кое по-точно, Кратип?

— Тези побоища!

— Побоища?

— И как тя заглушава виковете си, да не би някой да я чуе! — отново заплака Кратип.

— Имаш предвид сестра ми ли? — попита Друз.

— Да.

Усети как сърцето му ускорява своя ход. Лицето му почервеня от придошлата кръв, ръцете му се разтрепериха от възбуда.

— Кажи ми всичко! В името на боговете — закрилници на тази къща, заповядвам ти да ми разкажеш всичко от край до край!

— Квинт Сервилий. Най-накрая ще я убие.

Друз дори не се опитваше вече да крие как се е разтресъл от главата до петите. Трябваше му дълбоко да си поеме дъх, преди да попита:

— Искаш да кажеш, че мъжът на сестра ми я бие?

— Точно така, домине! — опитваше се икономът да се овладее. — Знам, че не ми е работа да обсъждам постъпките на господарите си и се кълна, че за нищо на света не бих го сторил! Но ти ме попита толкова мило, прояви такава загриженост, че аз… аз…

— Успокой се, Кратип, не се гневя на теб — рече му с равен глас Друз. — Уверявам те, че дори съм ти изключително благодарен за току-що споделеното. — Той скочи на крака и помогна на роба си да се изправи. — Сега ще отидеш при вратаря и ще му заръчаш да се извини на клиентите ми от мое име. Днес няма да приемам никого, имам си друга работа. След това ще помолиш жена ми да отиде при децата и да стои там и ще намериш работа на цялата прислуга в избата или на долния етаж. Всички в къщата да се хванат за нещо полезно, ти също. Но преди да се оттеглиш, ако обичаш, обади на Квинт Сервилий и на сестра ми, че искам да говоря с тях.

Няколкото минути, които му останаха да се съвземе, Друз използва да размисли отново над чутото, да успокои треперещите си от гняв ръце и в крайна сметка да си каже, че навярно Кратип е преувеличил и че това, което слугите си мислят, не отговаря напълно на истината.

Но му беше достатъчно само да огледа по-отблизо Ливия Друза, за да се увери, че икономът му нищо не си е измислил. Тя влезе първа в кабинета му и както беше застанала още на вратата, брат й можа да прочете в очите й цялата болка и страх, дълбокото отчаяние, които я бяха обладали. Друз изпита смътното чувство, че сестра му вече е усетила първите повеи на смъртта върху себе си. Веднага след нея се появи и Цепион, видимо спокоен, любопитен какво ли ще му каже шуреят му.

Друз ги чакаше изправен пред писалището си, затова дори не ги покани да седнат. Изгледа с цялата злоба, на която беше способен, зет си и просъска:

— До слуха ми достигна, Квинт Сервилий, че си малтретирал физически сестра ми.

Ливия Друза го зяпна в удивление, докато Цепион си придаде важен вид и презрително отвърна:

— Това, как постъпвам със собствената си жена, Марк Ливий, си е единствено моя работа.

— Не съм съгласен — опитваше се да говори спокойно Друз. — Жена ти е моя сестра, принадлежи на знатна и могъща фамилия. Преди да се омъжи за теб, никой в тази къща дори не си е помислял да я бие. Няма да позволя и занапред някой да го стори.

— Тя е моя жена. Което означава, че зависи единствено от мен, Марк Ливий, не от теб! Ще се отнасям с нея тъй, както намеря за добре.

— Двамата с Ливия Друза сте свързани с брак — изрече с каменно изражение Друз, — но между мен и нея съществуват по-силни връзки, връзките на кръвта. Кръвта вода не става и аз никога няма да ти позволя да биеш сестра ми!

— Ти самият каза, че не искаш да знаеш за начините, по които смятам да я науча на дисциплина! И беше прав. Това не ти влиза ни най-малко в работата.

— Когато един мъж започне да бие жена си, това влиза в работата на всички околни. Защото от подобно издевателство по-долно деяние няма. — Друз се обърна към сестра си. — Ако обичаш, Ливия Друза, свали дрехите си. Искам да видя какво ти е направил този злосторник.

— В никакъв случай, жено! — заповяда Цепион, възмутен от подобна мисъл. — Да се покажеш гола пред чужд мъж? Забранявам ти!

— Съблечи се, Ливия Друза — повтори брат й.

Ливия Друза нито помръдна, нито каза нещо.

— Скъпа, трябва да го сториш — подкани я любезно Друз и се приближи до нея. — Трябва да видя.

Прегърна сестра си с една ръка, но при самия допир тя извика от болка и се отдръпна настрани. Като се стараеше да не я докосва, Друз внимателно развърза презрамките на робата й и дрехата започна бавно да се смъква по тялото й.

Сред сенаторското съсловие открай време бяха свикнали да гледат на биенето на жените като на най-позорно деяние. И макар да го знаеше много добре, Цепион не посмя да спре Друз в разсъбличането на жена му. Робата се смъкна под гърдите на Ливия Друза, които, вместо да радват мъжкия поглед със закръглените си форми, го ужасяваха с огромните, незараснали белези, оцветили се с времето в синкавомораво и бледожълто. В следващия миг Друз развърза и колана. И горната, и долната дреха паднаха на земята и сестра му остана гола. Последния път мъжът й я беше налагал по бедрата, та затова те сега бяха покрити с кървави резки. Също тъй грижливо, както я беше разсъблякъл, Друз помогна на сестра си да се облече отново, хвана треперещите й от напрежение пръсти и я подкани да върже отново колана си. Обърна се отново към Цепион.

— Веднага да напуснеш дома ми — заповяда му той, без да променя леденото си изражение.

— Жена ми е моя собственост — напомни му Цепион. — Като неин съпруг съм упълномощен да се отнасям с нея, както сметна за необходимо. Ако пожелая, мога дори да я убия.

— Жена ти е преди всичко моя сестра, а аз няма да позволя някой да издевателства върху един Ливий Друз, също както сам никога не бих издевателствал над животните във фермата си. Махай се от къщата ми!

— Ако ще се махам, ще се махаме двамата с нея — упорстваше Цепион.

— Тя ще остане при мен. А сега си върви, биячо на жени!

Изведнъж зад гърбовете им се разнесе нечий пронизителен писък.

— Тя го заслужава! Тя го заслужава! — Отнякъде се бе появила малката Сервилия, която сега се завтече към баща си и предано го погледна. — Не я бий, татко! Убий я!

— Я се връщай в детската стая — рече отегчено Друз.

Но племенницата му се хвана за ръката на Цепион и както бе застанала разкрачена, предизвикателно го стрелна с искрящите си очички.

— Тя заслужава да умре! — крещеше детето. — Аз знам защо й харесваше в Тускулум! Аз знам какво правеше всъщност в Тускулум! Аз знам и защо детето й се роди червенокосо!

Изведнъж баща й се отскубна като опарен от ръката й. В погледа му заблестя неочаквано просветление.

— Какво искаш да кажеш, Сервилия? — раздруса я той грубо за рамото. — Хайде, момиче, говори каквото знаеш!

— Тя си имаше любовник, аз много добре знам какво значи любовник! — оголи заканително зъбки Сервилия. — Майка ми си имаше любовник. Червенокос! Срещаха се всяка сутрин в една къща в имението му. Знам, защото съм я следила. Виждала съм ги какви ги вършат на леглото му! И знам, че мъжът се казва Марк Порций Катон Салониан и че прадядо му е бил роб! Това го научих от леля Сервилия! — Малката отново се обърна към Цепион. С колкото злоба и омраза гледаше допреди малко майка си Ливия, с толкова обич и преданост сега се опитваше да погълне всеки жест на любимия си баща. — Татко, ако не искаш да я убиеш, защо не я оставиш тук! Тя не те заслужава! Изобщо не си струва! В крайна сметка коя е тя? Някаква си плебейка, докато ние с теб сме истински патриции! Ако сега я изоставиш, обещавам ти, че аз ще се грижа за теб!

Друз и Цепион се бяха вкаменили от удивление, докато неочаквано Ливия Друза си възвърна разсъдъка. Набързо завърза колана на дрехата си и се наведе към дъщеря си.

— Малка моя, нещата изобщо не са такива, каквито си мислиш — рече тя нежно и понечи да погали дъщеря си по бузата.

Но Сервилия я удари с все сила през пръстите и се долепи още по-плътно до баща си.

— Знам много добре, че са точно така, както си ги мисля! И няма защо ти да ми обясняваш! Ти сложи петно върху нашето име… върху името на баща ми! И заслужаваш да умреш! А момчето не е от баща ми!

— Малкият Квинт е от баща ти — отрече Ливия Друза. — Той е твой брат.

— Не, той е син на червенокосия и е жалък роб по произход! — Сервилия се хвана за туниката на Цепион. — Татко, моля те, отведи ме оттук!

Вместо отговор обаче Цепион я сграбчи за врата и я блъсна толкова грубо, че тя падна на пода.

— Какъв глупак съм бил — промърмори той. — Момичето е право, заслужаваш да умреш. Жалко, че не използвах колана си по-често.

В следващия миг той напусна стаята, стиснал заканително юмруци, а детето му, обляно в сълзи, се втурна подире му и напразно го молеше да го изчака.

Друз остана насаме със сестра си.

Усещаше, че краката му не го държат; едва стигна до стола си и уморено се отпусна. Ливия Друза! Кръв от неговата кръв, плът от неговата плът! Единствената му сестра! Уличена в изневяра! И все пак, именно след този потресаващ разговор той си даваше сметка колко много значи Ливия за него. И какъв непоносим живот е трябвало тя да води толкова дълги години единствено заради него самия.

— Всичко е по моя вина — заключи най-накрая той и устните му нервно затрепериха.

Сестра му седна на кушетката встрани от писалището.

— Нищо подобно, виновна съм си само аз.

— Истина ли е? Имаш ли си любовник?

— Имах си, Марк Ливий. Пръв и единствен. Откакто съм се върнала от Тускулум, нито съм го виждала, нито съм получавала вест от него.

— Но не той е бил причината Цепион да те бие.

— Не.

— Защо тогава?

— Откакто се запознах с Марк Порций, не можех повече да се правя на любяща съпруга — обясни Ливия Друза. — Безразличието, с което се отнасях към Цепион, го подлудяваше, затова започна да ме бие. А по-късно откри, че това просто му доставя удоволствие.

За миг на Друз му призля и той се уплаши, да не би да повърне от погнуса. Но сетне вдигна безпомощно ръце.

— Богове, в какъв свят живеем ние! — възкликна той. — Много зло ти причиних, Ливия Друза.

Сестра му се премести от кушетката на стола за клиентите.

— Ти винаги си действал според разбиранията си, Марк Ливий — успокои го тя. — Трябва да ми вярваш, Марк Ливий, вече от години не ти се сърдя за нищо. Толкова добрини си сторил за мен, че не можех да не те обикна — теб и Сервилия Цепионида.

— Жена ми! — сети се най-после Друз. — Като си представя как всичко това може да й се отрази.

— Трябва да се постараем да научи възможно най-малко — съгласи се Ливия. — Тъкмо е забременяла, не можем да си позволим да я тревожим излишно.

Друз вече беше скочил на крака.

— Ти стой тук — заръча той на сестра си и хукна към вратата. — Искам да се уверя дали брат й вече не е отишъл да й разкаже всичко. Пийни си вино, аз ще се върна веднага.

Но Цепион дори не бе помислил за сестра си. Щом напусна кабинета на Друз, първата му работа бе да се прибере в покоите си, без да обръща внимание на дъщеря си, която плачеше и напразно се опитваше да се улови за дрехата му. Най-накрая се видя принуден да я удари и да я заключи в спалнята си. Там я намери Друз малко по-късно, обляна в сълзи.

Робите бяха извикани обратно на етажа, Друз вдигна племенницата си от земята и я изведе на двора, където чакаше на почтително разстояние една от бавачките.

— Хайде, Сервилия, стига си плакала. Дай на Стратоника да ти избърше лицето и бягай да закусваш.

— Искам татко!

— Татко ти, дете, вече не е в къщата ми, но не се отчайвай. Сигурен съм, че щом си уреди нещата, първата му работа ще е да те вземе при себе си.

Друз така и не можеше да твърди дали е благодарен на малката злобарка, че е издала майка си, или я ненавижда заради това.

Сервилия се посъвзе.

— О, той ще ме вземе, сигурна съм — изрече тя и последва вуйчо си вън под колонадата.

— А сега върви при Стратоника — нареди й строго Друз. — И гледай да си затваряш устата, Сервилия. За доброто на леля си, а още повече на баща си… Да, тъкмо на баща си! Не трябва никому да казваш за разговора, който водихме тази сутрин.

— Че какво лошо мога да сторя на баща си, ако говоря? Нека всички научат на какво е станал жертва той.

— Никой не се радва, когато другите научат за позора му, Сервилия. Имаш думата ми, че баща ти няма да ти бъде благодарен, ако тръгнеш да разправяш какво му се е случило.

Сервилия вдигна рамене и се запъти към бавачката си. Друз отиде да види жена си в детската стая и да й съобщи какво се е случило, но само в най-общи линии, да не би да я разтревожи излишно. За негова изненада тя прие всичко напълно спокойно.

— Радвам се, че поне научихме за какво става дума — рече тя. — Горката Ливия Друза! Страхувам се, Марк Ливий, че никога не съм харесвала особено брат си. Колкото повече остарява, толкова по-нетърпим става. Дори си спомням, че когато бяхме малки, той имаше навика постоянно да тормози децата на робите в къщата.

Друз се върна обратно при сестра си, седнала в същото положение, както я беше оставил, видимо поуспокоена.

— Каква сутрин! — изрече той, докато се разполагаше на стола си. — И като си помисля, че само допреди час нямах никаква представа какво ще ми каже Кратип… Да бях предполагал какво ще ми съобщи, сигурно не бих посмял да го питам нищо.

— А ти всъщност какво си го попитал? — заинтригува се Ливия Друза.

— Защо всички от прислугата са толкова тъжни.

— Нима са били тъжни? — смая се Ливия.

— О, да, и то само заради теб, скъпа. Всички са знаели, че Цепион те бие. Не трябва да забравяш, че много от робите те знаят от съвсем малка. Всички тук са силно привързани към теб, Ливия Друза.

— Това е прекрасно! Никога не съм го знаела.

— Да си призная, нито аз. Колко сляп съм бил през цялото това време! Много съжалявам за цялата тази бъркотия, която се получи в крайна сметка.

— Няма защо — въздъхна Ливия. — Той взе ли Сервилия със себе си?

Друз направи кисела гримаса.

— Не. Заключил я в спалнята ви.

— Горката! Толкова го обожава!

— Това го разбрах. И все пак ми е напълно непонятно.

— А сега какво ще стане, Марк Ливий?

Той вдигна рамене.

— Нямам представа! Навярно най-добре ще е да се държим все едно не се е случило нищо особено… Доколкото позволяват обстоятелствата все пак. Ще стоим и ще чакаме вест от… — и този път щеше да каже Цепион, както го беше споменавал вече цял час, но се усети и рече: — Квинт Сервилий.

— А ако поиска развод, както предполагам, че ще постъпи?

— Тогава се освобождаваш веднъж завинаги от него и бих казал, че ще е много добре.

Но Ливия Друза мислеше за друго и не можеше повече да го премълчава.

— Ами Марк Порций Катон?

— Той означава много за теб, така ли?

— Да, повече от всичко.

— Момчето от него ли е, Ливия Друза?

Това беше въпрос, който тя отдавна си бе задавала! Какво да каже, когато някой от семейството попита за червените коси на сина й или пък забележи приликата му с Марк Порций? Досега си казваше, че в замяна на годините тормоз и подчинение, в замяна на побоищата, които й нанасяше през последните месеци, Цепион й беше дал поне едно: синът й щеше да носи неговото име. Ако обаче признаеше пред света, че бащата е Катон, то и малкият щеше да се казва Катон… Освен ако не допуснеше още по-голямата грешка изобщо да премълчи от кого го е заченала и тогава да му лепне завинаги позора на незаконородено дете. Но за късмет синът й беше видял бял свят в напълно подходящ момент и Цепион можеше спокойно да бъде наречен негов баща. Единствена от всички майката можеше да е сигурна, че не е заченала от мъжа си.

— Не, Марк Ливий, синът ми е от Квинт Сервилий — излъга убедено Ливия. — Връзката ми с Марк Порций започна едва след като бях забременяла.

— Много жалко тогава, че се е родил червенокос — отбеляза Друз и с нищо не издаде какво всъщност мисли по въпроса.

Ливия се усмихна престорено.

— Не си забелязвал на какви хитрини е способна съдбата, само и само да оплете пътищата на смъртните? — подхвърли тя. — Още от мига, в който се срещнах с Марк Порций, предчувствах, че съдбата ми крои нещо. Когато малкият Квинт се оказа червенокос, това дори не ме учуди… Излизаше, че никой няма да ми повярва.

— И все пак, каквото и да стане занапред, аз ще съм на твоя страна, сестро — увери я Друз. — Докато съм на този свят, ще ти помагам с всичко, с което мога.

В очите на Ливия започнаха да напират сълзи на признателност.

— О, Марк Ливий, не можеш да си представиш колко съм ти благодарна за тези думи!

— Това е най-малкото, което мога да сторя за теб. — Той се покашля. — Колкото до Сервилия Цепионида, можеш да бъдеш сигурна, че тя няма да се отрече от мен, също както не би се отрекла и от теб.

Още същия ден Цепион прати известие, че иска развод от Ливия Друза. Към известието имаше прикрепено лично писмо до Марк Ливий Друз, което за малко да го довърши окончателно.

— Знаеш ли какво ми пише тази гадина? — каза той на сестра си, която бе прегледана от неколцина лекари, и сега си почиваше в стаята.

Точно в момента Ливия се беше излегнала по корем и търпеливо чакаше двамина от лекарските помощници да намажат с балсам синините й; не можеше да обърне глава и да види изражението на брат си. С огромни усилия на волята поизви схванатия си от боя врат само колкото да го зърне с крайчеца на окото си.

— Какво ти пише? — попита тя.

— Най-напред отрича бащинството си и на трите деца! Отказва да върне зестрата ти и те обвинява в повече от една изневери. Отказва да ми заплати за седемте години престой у дома ми… Доколкото мога да проумея смисъла на написаното, оправдава се с факта, че ти никога не си била негова жена и че децата ти не са негови, а чужди.

Ливия Друза отпусна безпомощно глава на възглавницата.

— Екастор! Марк Ливий, да се отрече от сина си го разбирам, но как може да постъпи така с дъщерите си? Да се съмнява в бащинството на малкия Квинт, това е очаквано, но Сервилия и Лила?… Сервилия няма да го преживее.

— О, не сме свършили още! — размаха писмото Друз. — Щял да промени завещанието си и да лиши трите си деца от всякакво наследство. И най-накрая има наглостта да ми поиска „своя пръстен“! Своя пръстен!

Ливия Друза добре знаеше за кой пръстен става дума. Бижуто беше семейно наследство, беше принадлежало на баща им, преди това на неговия баща. Знаеше се, че някога е стоял на ръката на Александър Македонски. Още по времето, когато като дете Квинт Сервилий Цепион се беше сприятелил с Марк Ливий Друз, той бе зърнал пръстена на ръката на баща му и го бе поискал за себе си. Беше видял с очите си как умиращият Друз Цензор го предава на сина си и най-накрая, преди да замине за Смирна и Италийска Галия, го бе изпросил от зет си, обяснявайки, че пръстенът щял да му бъде щастлив талисман. Друз не желаеше да се разделя със семейната ценност, но заради приятелството се съгласи и му го даде. Когато Цепион се завърна от пътешествието си обаче не пропусна да си поиска веднага обратно пръстена. В началото Цепион си измисляше хиляди причини, за да го задържи по-дълго у себе си, но най-сетне Друз го хвана натясно и той нямаше как да откаже. Тържествено го свали от пръста си и му го връчи със следните помпозни слова:

— Добре, добре, заповядай! Но следващия път, когато заминавам надалеч, Марк Ливий, пак ще трябва да ми го дадеш: носи ми голям късмет.

— Как смее! — задъхваше се от гняв Друз и в следващия миг се хвана за пръста, да не би иззад гърба му да изникне Цепион и да му открадне пръстена, както си стои на мястото. Нямаше нищо по-лесно от това да се свали незабелязано въпросният пръстен, защото беше толкова малък, че можеше да се носи само на кутрето, но за него беше широк и сам се изхлузваше. Александър Велики ще да е бил доста дребен човек, щом е имал такива мънички пръсти.

— Не му обръщай внимание, Марк Ливий — опита се да го утеши Ливия, която отново извърна глава на една страна с надеждата да го види по-добре. — Какво ще стане с децата ми? Наистина ли може да ги изостави?

— Не и след като го поставя на мястото му — закани се мрачно Друз. — Ти не получи ли също писмо?

— Не, само текста на документа за развод.

— Значи можеш да си починеш и да чакаш да се оправиш.

— Какво да кажа на децата?

— Засега нищо. Нека първо се разбера с баща им, пък след това.

Марк Ливий Друз се върна обратно в кабинета си, потърси подходящо по размери парче от най-скъпия си пергамент (искаше му се това, което щеше да напише на зет си, да се запази за бъдните поколения) и седна да измисли отговор на Цепион.

„Ти можеш да се отричаш, колкото си искаш от трите си деца, Квинт Сервилий, но аз пък ще се закълна пред цялото общество, че и трите са заченати именно от теб; надявам се обаче да не стигаме чак дотам, защото това ще означава съдебен процес. От месец април през третия консулски мандат на Гай Марий допреди двайсети и три месеца, когато замина за чужбина, ти, Квинт Сервилий, живя под моя покрив и се храни за моя сметка. По време на отсъствието ти пак аз хранех, обличах и давах подслон на жената и децата ти. Искам от теб да намериш нужните улики и доказателства, че сестра ми ти е изневерявала, когато и да е, през годините, в които двамата с нея живеехте под моя покрив. Ако си направиш труда да прегледаш акта за раждане на сина си, ще се увериш, че и той е бил заченат по времето, когато ти живееше в дома ми.

Ето защо бих те посъветвал навреме да се откажеш от намеренията си да лишиш от наследство трите си деца. Ако ти обаче продължиш да упорстваш в безотговорното си отношение към тях, то да знаеш, че ще те подведа под съдебна отговорност от тяхно име. А в обръщението си към съдебните заседатели няма да пропусна да дам известна информация относно аурум Толозанум, най-вече да ги осведомя за огромните парични суми, които си изтеглил от влогове на покойния си баща и които на свой ред си вложил в различни банкови сдружения по западните брегове на Вътрешно море, в поземлена собственост, а също така и в предприемачески сдружения, чийто предмет на дейност не допуска принадлежност към сенаторското съсловие. Сред свидетелите, които ще се видя принуден да призова пред съда, ще бъдат неколцина от най-известните и уважавани лекари в Рим, които могат да потвърдят, че при физическите издевателства над сестра ми ти умишлено си целил нейното осакатяване. Нещо повече, готов съм да призова за свидетел и сестра си, както и иконома в къщата ми, който е чул всичко.

Колкото до зестрата на сестра ми и стотиците хиляди сестерции, които ми костваха седемте години издръжка на теб и на семейството ти, можеш да си спокоен: не бих си мърсил ръцете с тези пари, но съм спокоен, че и ти няма да видиш нищо добро от тях.

И най-накрая, няколко думи за пръстена ми. Има достатъчно свидетели, които да потвърдят, че въпросният пръстен е от няколко поколения законно притежание на фамилията на Ливиите, затова не ти остава друго, освен да се откажеш от всякакви претенции към него.“

Писмото беше подпечатано и един от робите беше спешно пратен да го занесе в новото убежище на Цепион, къщата на Луций Марций Филип. След като потропа на вратата на получателя, куриерът беше прогонен и единственото, което Друз можа да научи от него, бе, че отговор не се очаква. Усмихнат, Друз връчи десет денария обезщетение на пострадалия, седна на стола си зад писалището, затвори очи и се опита да си представи в какъв гняв е изпаднал Цепион, докато е чел писмото му. Отсега беше сигурен, че до съд няма да се стига. И независимо кой се окажеше истинският му баща, малкият Квинт щеше официално да остане син на Цепион. И щеше да наследи Златото на Толоза. Друз се усмихваше все по-широко и по-широко и мечтаеше как малкият Квинт израства с дълъг врат и голям нос и как и последният римски клюкар разбира кой не може да бъде бащата… Прекрасно възмездие за човек, който си позволява да бие жена си.

След като се намечта достатъчно, отиде до детската стая, за да повика малката Сервилия на разговор насаме в градината. До този ден той едва ли й бе обръщал внимание изобщо, освен когато двамата се разминаваха из къщата: някоя усмивчица, потупване по главичката, подаръче в подходящ момент, това бяха отношенията им; й навярно всеки път си беше мислил само едно: какво нелюбезно дете е племенницата му. Как можеше Цепион да отрича бащинството си? Та тя беше негово пълно подобие: мъничко, но хапливо и опасно животинче. Друз винаги бе смятал, че децата трябва да бъдат държани настрана от делата на възрастните и поведението на малката тази сутрин го беше потресло. Бъбриво, злобно създание! Виж, тя си заслужаваше Цепион да се отрече от нея и да я остави без наследство.

Зает с тези мисли през цялото време, докато се разхождаха из перистила със Сервилия, Друз я гледаше с хладно безразличие.

— Сервилия, след като така и така знаеш целия ни разговор с родителите ти от сутринта, редно е да ти съобщя, че баща ти е решил да се разведе с майка ти.

— О, чудесно! — зарадва се тя, удовлетворена, че честта на семейството е била защитена. — Събирам си нещата и веднага отивам при баща си.

— Това е невъзможно — заяви Друз, доволен, че има с какво да я разочарова. — Той не те ще.

При тези му думи детето пребледня толкова силно, че ако не бяха струпалите се този ден необичайни обстоятелства, Друз навярно би се разтревожил да не й е станало нещо. Но сега му доставяше радост да я гледа как й се разбива сърчицето. За негово разочарование тя не припадна, а напротив — изпъчи гърди, а в следващия миг лицето й цялото поруменя.

— Не ти вярвам — твърдо заяви. — Татко никога не би постъпил така с мен. Сигурна съм, че не би!

Той вдигна рамене.

— Ако не ми вярваш, иди и се убеди сама. Той не е далеч, само през няколко къщи от моята. Настанил се е у Луций Марций Филип. Иди и го попитай.

— Точно така ще направя — съгласи се Сервилия и гордо се запъти към входната врата. След нея веднага хукна бавачката й.

— Оставя я, Стратоника — заръча Друз. — Просто й прави компания и я върни после у дома.

„Колко са нещастни тези хора — убеждаваше се той, застанал да си почине край фонтана. — И колко нещастен щях да бъда аз, ако ги нямаше Сервилия Цепионида и малкият ни син… и детето, което се е скрило така на уютно в корема й.“ Подобни мисли обаче не се задържаха дълго в главата му и той усети силно желание да скочи и да напердаши Сервилия, щом като баща й вече не е пред очите му. Най-накрая, когато слабите лъчи на зимното слънце постоплиха наранената му душа и споменът за събитията от деня започна да се размива, отново бе обхванат от чувството си за справедливост; отново се превърна в Марк Ливий Друз, който трябваше да бди над всички, които бяха несправедливо оскърбени, и да ги защищава… И все пак никога повече не би застанал на страната на един Квинт Сервилий Цепион, независимо от злините, на които той би могъл да стане жертва.

Когато Сервилия се прибра у дома, Друз още стоеше при огрения от слънцето шадраван, чиито струи, щедро бликащи из зиналата уста на бронзовия делфин, къпеха в сребро и злато малкия басейн. Стоеше с притворени очи, с благо и спокойно изражение.

— Вуйчо Марк! — сепна го Сервилия.

Той отвори очи и с известни усилия успя да й се усмихне.

— Привет. Какво стана?

— Наистина не ме ще. Твърди, че не съм била негова дъщеря — процеди през зъби момиченцето.

— Видя ли? А на мен не повярва.

— Защо да ти вярвам? Ти си на нейна страна.

— Сервилия, нямаш право да се държиш толкова осъдително с родната си майка. Още повече, че тъкмо тя е жертва на баща ти, не обратното.

— Как така тя ще е жертвата? Нали си имаше любовник?

— Ако баща ти се беше държал по-мило с нея, тя никога не би си потърсила любовник. Никой мъж не може да намери оправдание защо бие жена си.

— Трябваше не да я бие, а да я убие. Аз така бих постъпила на негово място.

Друз вдигна ръце и я отпъди:

— О, я ми се махай, проклето момиче такова!

„Ще бъде щастие — продължаваше да размишлява Друз, след като племенницата му се беше скрила, — ако Сервилия поне спечели нещо от раздялата с баща си. С времето все ще се сближи повече с майка си. Би било естествено.“

Скоро огладня и отиде да хапне заедно с жена си хляб, маслини и твърдо сварени яйца; използва случая да й разкаже в по-големи подробности за семейните неволи. Понеже знаеше, че Сервилия Цепионида като всеки друг в рода си държи много и на благоприличието, и на фамилната чест, Друз не беше никак сигурен как би реагирала тя, щом научи, че снаха й е била пропъдена от мъжа си заради любовна връзка с някой си правнук на роб. Но макар и силно разочарована от личността на Ливииния любовник, Сервилия Цепионида твърде силно обичаше мъжа си, за да му разваля настроението. С годините беше научила, че за да бъде истинско едно семейство, мъжът и жената трябва да бъдат лоялни един към друг, затова би било съвсем неуместно, ако сега не подкрепеше Друз и унизената му сестра. Това, че цял живот беше прекарала под един покрив с брат си Цепион, не беше причина да го обича особено, по-скоро обратното. Но ако като дете се беше страхувала от него и това я правеше послушна сестра, то присъствието на силния Друз до нея й вдъхваше повече смелост и стремеж към самостоятелност.

Затова двамата съпрузи можеха да си позволят дори в такъв изпълнен с тревоги ден да се наобядват спокойно. Сит и доволен, Друз с нови сили щеше да се впусне в решаването на възникналите проблеми. Оказа се, че те далеч не са свършили. В късните следобедни часове на вратата му потропа нова грижа в лицето на самия Марк Порций Катон Салониан.

Друз покани гостенина си на разходка под колонадата, където никой нямаше да ги безпокои, и вътрешно се готвеше за най-лошото.

— Преди малко имах честта да бъда посетен от Квинт Сервилий Цепион и Луций Марций Филип — обясни Катон; по равнодушния му тон човек би могъл да си помисли, че говори за маловажни неща.

— Двамата едновременно, а? Предполагам, че Филип е играл ролята на страничен наблюдател.

— Точно така.

— И?

— Цепион просто бе дошъл да ме уведоми, че се е развел с жена си заради уличаването й в изневяра с мен.

— И нищо друго?

Катон се навъси.

— Какво друго очакваш? Другото е, че го каза пред жена ми, която използва случая веднага да се върне при баща си.

— Богове, историята, като че ли няма намерение да спре да се повтаря! — възкликна Друз и разпери ръце във въздуха. — Седни, ако обичаш, Марк Порций. Най-добре ще е да ти разкажа всичко по реда му. Разводът е само началото.

Разказът за деянията на Цепион до такава степен извадиха Катон от кожата му, че Друз трябваше да го успокоява; Порций Катоните винаги се бяха хвалили със способността си да се държат хладнокръвно — в действителност обаче нямаше човек в рода, който да не губеше лесно самообладание. Много време и усилия трябваха на Друз, за да убеди Катон, че ако изпълни заканата си да убие веднага Цепион или най-малкото да го осакати за цял живот, това само ще навреди допълнително на Ливия Друза. След като най-накрая се увери, че посетителят му си е овладял нервите, той го заведе при сестра си. Дори да се беше съмнявал в искреността на чувствата, които любовниците споделяха, само един поглед бе достатъчен да се увери, че двамата наистина значат много един за друг. Да, тяхното беше любов за цял живот. Горките!

— Кратип — повика той иконома си, щом остави двамата влюбени насаме. — Отново огладнях и бих искал да вечерям веднага. Би ли съобщил на господарката Сервилия Цепионида?

Господарката Сервилия обаче беше предпочела да вечеря в детската стая, където голямата й племенница се беше тръшнала на леглото си и беше обявила, че повече няма да приеме нито хапка храна, нито капка вода. Най-добре било да умре, защото само смъртта й щяла да трогне баща й и да го накара да се чувства нещастен заради нея.

Друз се запъти сам към триклиния, повтаряйки си за сетен път колко хубаво би било денят най-после да свърши и на сутринта друго слънце да огрее двора му. Въздъхвайки облекчено, той се излегна на кушетката и зачака густациото.

— Какво чуват ушите ми? — изведнъж се разнесе нечий глас откъм вратата.

— Чичо Публий!

— Е, казвай каква е истинската история? — мина по същество Публий Рутилий Руф, докато си изригваше обувките на пода и пъдеше роба, завтекъл се да му мие краката. Натрапникът бързо се изкатери на кушетката на Друз и зае почетното място, за да изгледа отблизо племенника си. В очите му се четеше неприкрито любопитство, но Друз не можеше да му се сърди за нищо, защото беше явно, че чичото бе дошъл не само да задава въпроси, но и да помага, ако трябва. — В цял Рим се разправят какви ли не истории — обясни неведението си Рутилий, — развод, изневяра, роби — любовници, бой на жени, грозни деца… Откъде се взеха толкова бързо всички тези пикантерии?

Но Друз вече не можеше дори и да иска да му каже, защото последното посещение му дойде твърде много; той просто се облегна назад на възглавницата и даде воля на смеха си.

Публий Рутилий Руф не се лъжеше. Цял Рим надаваше ухо за новината; всеки можеше да събере две и две, още повече че най-малкото от трите деца на разведената се радваше на яркочервени коси, а в същото време се оказваше, че простата, но завидно богата съпруга на червенокосия Марк Порций Катон Салониан Куспия също е пратила на съпруга си известие за развод. Неразделната двойка Квинт Сервилий Цепион и Марк Ливий Друз вече не си говореха, макар Цепион да продължаваше да твърди, че изобщо не се били скарали заради жени, ами всичко било, защото Друз не искал да му върне пръстена.

В Рим се срещаха и наблюдателни личности, които скоро си дадоха сметка как на страната на Друз и сестра му застават все честни и почтени люде, докато около Цепион кръжат предимно хора със съмнителни качества като Луций Марций Филип и Публий Корнелий Сципион Назика. Към тях можеха да се прибавят и множество подлизурковци от конническото съсловие, които плаваха в същите води като Гней Куспий Бутеон, бащата на опозорената Катонова съпруга, който се знаеше с прякора Лешояда. Като че ли най-много бяха онези, които не заставаха открито нито на едната, нито на другата страна и гледаха на целия скандал по-скоро като на забавна случка от римския живот; пример за такъв безпристрастен зяпач беше Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който след като в продължение на няколко години се беше крил в миша дупка заради унижението, което му нанесе жена му, влюбвайки се в Сула, започваше да показва глава. Вече му беше позволено да се смее на глас, защото неуместните чувства на младата Далматика бяха поутихнали, а в същото време коремът й видимо наедряваше с плод, за който Скавър можеше да е спокоен, че е негово дело. Сред онези, които гледаха на случилото се най-вече откъм смешната му страна, беше и Публий Рутилий Руф, нищо че се падаше чичо на уличената в изневяра Ливия Друза.

И все пак, оказа се, че в крайна сметка не истинските участници в скандала трябваше да решават всичко, ами единствен Марк Ливий Друз, който нямаше вина за нищо.

— Или иначе казано — мърмореше той пред приятеля си Силон скоро след като новите консули встъпиха в длъжност, — както стана традиция от няколко години насам, пак аз трябва да съм татко на всички бебета в рода! Ако поне разполагах с парите, които онова проклето магаре Цепион ми изпи и изяде за последните седем години, нямаше да се оплаквам! Но новият ми зет Катон Салониан е бил обран до шушка от Луций Домиций Ахенобарб, защото е трябвало да осигури тлъста зестра за сестра си. Всичко, което съпругата му Куспия му била донесла, сега е отново в ръцете на социално издигащия й се баща, така че аз трябваше да плащам на Луций Домиций да не изгони лишената му от всичко сестра. Не само това, ами пак съм принуден да давам подслон на сестра си, на новия й съпруг и на непрекъснато увеличаващата й се челяд… тя пак е бременна!

Макар и да знаеше, че няма с какво да помогне на Друз, Силон се реши поне малко да го поутеши, като подобно на чичо му погледне на случилото се откъм забавната му страна.

— О, Марк Ливий, от всички римски нобили, ти можеш с право да се гордееш, че си най-излъганият!

— Я стига — усмихна се Друз. — Просто си казвам, че Фортуна или който и да било там маже да се отнася към мен с поне малко от уважението, което заслужавам. Но каквото и да е представлявал животът ми преди Араузио, а никой не е казал, че само Араузио ме е накарало да прогледна, то той е забравено минало. Всичко, което знам, е, че не мога изоставя бедната си сестра. И че колкото и да не ми се ще да го призная пред хората, новият ми зет струва много повече от стария. Баба му на Салониан може и да се е родила робиня, но това не му пречи да е истински достоен мъж. Всички в семейството сме щастливи да го приемем под своя покрив. Дори ми харесва начинът, по който се отнася с Ливия Друза; мога да кажа, че я е спечелил не само като любовник, но и в качеството си на законен съпруг. Навремето тя беше склонна по-скоро да смята, че бракът й с него не отговаря на общественото ни достойнство, но с месеците свикна да се гордее с него.

— Радвам се да науча, че бедната ти сестричка най-сетне е намерила щастието — рече Силон. — Винаги съм живял с чувството, че животът й се е превърнал в дълбоко страдание, но и тя винаги се е старала да го прикрие от околните, както би подхождало на всеки Ливий Друз. И все пак жалко е, че не можеш да се отървеш от гостите си… Предполагам, че ти се налага да финансираш и Салониановата кариера?

— Разбира се — потвърди Друз, сякаш въпросът не го тревожеше особено. — За щастие баща ми ми остави повече пари, отколкото бих могъл да похарча за цял живот, та няма опасност да се разоря. Затова пък изпитвам истинско удоволствие при мисълта каква ще е реакцията на Цепион, когато помогна на Катон Салониан да се заизкачва по курсус хонорум!

— Имаш ли нещо против да сменим темата? — попита изведнъж Силон.

— Ни най-малко — изненада се Друз. — Дано в темата, която искам да засегнем, е включен и подробният разказ за делата ти през последните няколко месеца… Не съм те виждал почти цяла година, Квинт Попедий.

— Нима съм отсъствал толкова дълго? — замисли се Силон, сякаш се опитваше да пресметне времето. — Прав си. Как лети времето! — Той вдигна рамене. — Така и така, не съм правил кой знае какво. Мога да се похваля, че сделките ми се оказаха сполучливи.

— Всеки път, когато ми заговориш уклончиво, оставам с чувството, че криеш нещо — отбеляза с известно разочарование Друз, иначе щастлив, че се е събрал отново с най-добрия си приятел. — Но след като не ти е приятно да ми разкриваш намеренията си, ще трябва да се примиря с факта и да не ти задавам повече въпроси. За какво искаше да говорим?

— За новите консули — каза Силон.

— За пръв път от известно време бяха избрани свестни люде — похвали ги Друз. — Не се сещам кога за последно сме имали за управници такава прекрасна двойка: Крас Оратор и Сцевола! Очаквам от тях велики дела.

— Наистина ли? Де да можех и аз да се изкажа в същия дух… Но за мен двамата биха се оказали по-скоро източник на неприятности.

— Предполагам говориш от името на всички италийци. Защо?

— О, сега-засега става дума само за слухове. Надявам се да се окажат безпочвени, но като че ли от ден на ден надеждите ми намаляват все повече и повече, Марк Ливий — намръщи се Силон. — Цензорите са представили на новоизбраните консули списъците с римските граждани из цяла Италия и доколкото разбирам, в тях се оказали доста повече имена от очакваното. Глупаци! В един момент ще се похвалят как новите им методи за преброяване щели да успеят да уловят много повече граждани, отколкото са се регистрирали при старите, в следващия ще се оплачат, че новите граждани били твърде много!

— Значи затова те нямаше в Рим толкова време? — проумя изведнъж Друз. — О, Квинт Попедий, предупреждавах те! Не, ако обичаш, не се опитвай да ме лъжеш! Ако ме излъжеш, ще трябва да прекъснем приятелството си, а аз бих бил крайно нещастен от това! Ти си подправил списъците.

— Така е.

— Квинт Попедий, казвах ти! О, каква каша си забъркал!

Друз се хвана за главата и известно време стоя така, докато Силон, който се чувстваше много по-неловко, отколкото бе предполагал, мълчеше и се мъчеше да измисли някакво гениално решение. Най-накрая Друз надигна глава.

— Е, предполагам, не му е сега мястото да си скубем косите. — Той стана от стола си и недоволно поклати глава. — Най-добре си върви у дома, Квинт Попедий, и още дълго време не си показвай носа в Рим. Не можем да си позволим лукса да се появяваш често пред антииталийски настроената фракция в Сената, където се срещат и умни хора. Ще сторя каквото мога в Сената, но за нещастие още съм от най-младшите сенатори и нямам право да говоря пред аудиторията. Уви, сред онези, които могат да го сторят вместо мен, малцина биха се застъпили за теб.

Силон също беше станал от мястото си.

— Марк Ливий, ще се стигне до война. Сега ще си вървя, защото си прав, ще ме видят и мнозина ще се чудят какво съм дошъл да търся тъкмо в този момент. Но ако не друго, то това развитие на нещата само ме убеждава, че въпросът с еманципацията на всички италийци не може да бъде уреден по мирен път.

— Сигурно може. Трябва да може — натърти Друз. — Сега си върви, Квинт Попедий, и гледай никой да не те види. Ако смяташ да напускаш Рим от Колинската врата, то умолявам те да заобиколиш отдалеч Форума.

Самият Друз обаче не само че не заобиколи Форума, ами си сложи тогата и се насочи право към него с надеждата да зърне нечие познато лице. За деня не беше насрочено заседание нито на Сената, нито на плебейското събрание, но човек винаги можеше да разчита да срещне познати на площада встрани от Кладенца на комициите. За негова радост първият по-известен сенатор, когото срещна, бе чичо му Публий Рутилий Руф, запътил се по посока на Карина, където живееше.

— Може би за пръв път ми се иска Гай Марий да е тук — въздъхна печално Друз, след като двамата си намериха тихо местенце встрани от Форума, достатъчно огряно от слънцето, за да ги топли.

— Страхувам се, че в Сената няма да намериш почти никаква подкрепа за приятелите си италийци — рече Рутилий.

— Аз пък си мисля, че все ще се намери отнякъде… Стига някой сенатор с влияние да се изкаже и да призове останалите към размисъл. Но Гай Марий все още е далеч на изток, а кой друг остава? Никой, освен… ти, чичо?

— Не — поклати отрицателно глава Рутилий Руф. — Аз може и да съчувствам на италийската кауза, но далеч не представлявам сила в Сената. Откакто съм се завърнал от Мала Азия, авторитетът ми е силно накърнен. След като вече не могат да сторят нищо на Квинт Муций, всички откупвачи на данъци в провинцията ми се заканват на мен. Аз си оставам един стар и скромен римски сенатор, който може и да е бил консул, но нито е печелил шумни дела в съда, нито се слави като голям оратор, нито е водил легионите към велики победи. Не, наистина не разполагам с нужното влияние, за да сторя нещо полезно.

— Значи мислиш, че малко може да се стори.

— Да, точно това мисля, Марк Ливий.

В лагера на противниците обаче не можеха да се оплачат от скука. Квинт Сервилий Цепион поиска среща едновременно с консулите Крас Оратор и Муций Сцевола и с цензорите Антоний Оратор и Валерий Флак. Това, което имаше да им каже, се стори безкрайно интересно и на четиримата.

— За всичко е виновен Марк Ливий Друз — започна доноса си Цепион. — В мое свидетелство той често е твърдял как италийците трябвало да получат пълно римско гражданство, че между римляни, латини и италийци повече не бивало да съществува разлика. Освен това има влиятелни приятели сред италийските народи — например водачът на марсите Квинт Попедий Силон и на самнитите — Гай Папий Мутил. От нещата, които съм чул при престоя си в къщата на Марк Ливий, мога тържествено да се закълна, че Марк Ливий Друз е влязъл в заговор с тези двама италийци и е подготвил план за фалшифициране на преброителните списъци.

— Квинт Сервилий, дали нямаш и други доказателства в подкрепа на обвинението си? — попита Крас Оратор.

При този неуместен въпрос Цепион си придаде най-високомерното изражение, на което бе способен, и го изгледа, сякаш са го зашлевили на публично място.

— Аз се наричам Сервилий Цепион, Луций Лициний, и никога не лъжа! — Обидата премина в гневно възмущение. — Дали съм имал доказателства в подкрепа на моето обвинение? Но аз никого не обвинявам! Просто излагам факти. И не ми трябват никакви доказателства, за да подкрепя каквото и да е твърдение! Повтарям, аз съм един Сервилий Цепион!

— Пък ако ще и самият Ромул да е, пак не ме е грижа — изказа се кратко и ясно Марк Ливий Друз, когато консулите и цензорите дойдоха да го навестят. — И ако не можете да разберете, че изложените „факти“ са просто част от злостната кампания, която Квинт Сервилий Цепион води от известно време срещу мен и семейството ми, то, изглежда, съм имал съвсем погрешно мнение за вас! Това са глупости! Откъде накъде аз ще заговорнича срещу интересите на Рим? Все пак не забравяйте, че съм син на баща си и най-малкото от уважение към него не бих могъл да си позволя подобна постъпка. Колкото до Силон и Мутил, за техните действия нищо не знам. Всъщност редно е да отбележа, че Мутил никога не е прекрачвал прага на дома ми, докато Силон ми гостува, тъй като ми е личен приятел. Това, че италийците трябва да получат пълно римско гражданство, е дълбоко мое убеждение, което никога и от никого не съм крил. И тъкмо затова за нищо на света не бих подкрепил начинание, при което латини или италийци да придобият гражданство по незаконен път, ако това гражданство не им е доброволно дарено от римския Сенат и народ. Фалшифицирането на преброителните списъци — независимо дали е под формата на грубо подправяне на документите или на лъжливи клетвени декларации от желаещите да се представят за римски граждани — е грубо посегателство над законността, с което не бих се съгласил, независимо дали е извършено в името на кауза, която споделям. — Друз вдигна високо ръце, сякаш призоваваше боговете за свидетели. — От вас, квирити, зависи дали ще ми повярвате или не. Друго нямам какво да ви кажа по въпроса. Ако ми вярвате, то чувствайте се поканени на чаша вино. Ако ли пък още вярвате на онзи непоправим лъжец Цепион, то напуснете дома ми и повече не се връщайте никога.

Квинт Муций Сцевола леко се подсмихна и хвана Друз под ръка.

— Аз самият, Марк Ливий, бих се радвал да ме почерпиш с чаша вино.

— Както и аз — подкрепи го Крас Оратор.

Цензорите също си направиха устата за винце.

— Това, което ме гложди обаче — сподели Друз на масата по-късно същия ден, — е как Квинт Сервилий се е добрал до тъй наречената си информация. Досега с Квинт Попедий сме говорили един-единствен път по въпроса, а това беше преди много месеци, скоро след като се проведоха изборите за цензори.

— И за какво точно говорихте, Марк Ливий? — попита Катон Салониан.

— О, Силон си беше наумил някакъв налудничав план да вписва в списъците хора, които не притежават римско гражданство. Но аз го разубедих. Всъщност мислех, че съм го разубедил. Що се отнася до мен, въпросът приключи. Винаги мога да се закълна, че оттогава допреди няколко дни изобщо не съм се виждал с Квинт Попедий! И все пак Цепион е подочул нещо.

— Може просто да сте мислили, че е излязъл, а той да ви е подслушвал — нарочно или без да иска — подхвърли Катон, който никак не одобряваше отношението на Друз към италийците, но не можеше да си позволи да го съди; едно от нещата, които му се струваха най-унизителни в чуждата къща, бе, че автоматически се лишаваше от правото на собствено мнение.

— О, няма как да е бил вкъщи — отсече сухо Друз. — По онова време той обикаляше Италия и няма как да е слухтял из къщата ми, след като година и половина изобщо не се е прибирал в Рим.

— Ами тогава, как наистина… — зачуди се Катон. — Може да е останало нещо написано и да му е попаднало под ръка.

Друз енергично поклати глава, с което даде да се разбере, че не би допуснал подобна грешка.

— Аз самият не съм писал нищо, още по-малко съм подписвал.

— Защо мислиш, че някой е помогнал на Квинт Сервилий да скалъпи обвинението си? — попита Ливия Друза.

— Защото ме обвинява не в друго, а в подправяне на списъците с римски граждани, в съдействие с Квинт Попедий.

— Може просто да го е измислил.

— Нищо чудно, но в цялата работа има едно много смущаващо обстоятелство, а именно, че освен имената на нас двамата е споменал и трето лице — на самнита Гай Папий Мутил. Откъде ще му дойде точно това име, а не друго? Аз самият знам за Папий Мутил само като за близък приятел на Квинт Попедий. И все пак съм сигурен, че и Квинт Попедий, и Папий Мутил са участвали в подправянето на списъците. Как обаче го е разбрал Цепион?

Ливия Друза се изправи.

— Нищо не ти обещавам, Марк Ливий, но като че ли се сещам къде лежи разковничето на въпроса. Ако ме извините за момент? — и излезе от триклиния.

Друз, Катон Салониан и Сервилия Цепионида дори дума не изрекоха, докато тя не се върна — толкова беше голямо любопитството им какво ли се е сетила. И тримата бяха склонни да вярват, че Цепион просто е налучкал името на Папий Мутил наслуки, затова постъпката на Ливия Друза имаше с какво да ги заинтригува.

След малко на вратата се появи малката Сервилия, хваната за рамото от майка си.

— Сега ще застанеш ей тук, Сервилия, и ще ми отговориш на няколко въпроса — рече строго Ливия. — Посещавала ли си баща си?

Малкото момиче я гледаше спокойно и невъзмутимо и не казваше нищо. Но останалите вече я бяха поопознали и изтълкуваха подобно мълчание като проява на гузна съвест.

— Искам да ми кажеш честно, Сервилия — подкани я майка й. — Ходила ли си при баща си? Преди да ми отговориш, нека те предупредя, че ако се усъмним в думите ти, ще попитаме Стратоника и останалите бавачки.

— Да, ходя при него — призна момичето.

Друз се изправи на кушетката си, а до него и Катон; Сервилия Цепионида се сви на столчето си и скри лице в шепите си.

— Какво си казала на баща си за вуйчо си Марк и за приятеля му Квинт Попедий?

— Истината — отвърна с привидно безразличие Сервилия.

— Какво по-точно?

— Че заговорничат да запишат в списъците с римски граждани италийци.

— Как си могла да сториш подобно нещо, Сервилия, след като добре знаеш, че е пълна измислица? — започваше да се ядосва Друз.

— Напротив, това е самата истина! — изпищя детето. — Съвсем скоро видях писма в стаята на марса!

— Влязла си в стаята на гостенина без негово знание? — обади се недоверчиво Катон Салониан. — Това е постъпка, достойна за презрение, моето момиче!

— Кой си ти, че да ме съдиш? — обърна се към него Сервилия. — Та ти си потомък на роби и селяни!

Катон преглътна обидата и с присвити устни отговори:

— Може и да съм потомък на роби и селяни, Сервилия, но трябва да знаеш, че дори робите могат да следват известни принципи на поведение и никога не биха посегнали на неприкосновеността на един гост.

— Аз съм патрицианка от рода на Сервилиите — отвърна му безочливо малката, — а оня е някакъв си италиец. Той мислеше злото на Рим, също както и вуйчо Марк!

— Какви писма си видяла по-точно, Сервилия? — попита я Друз.

— Писма от някой си самнит на име Гай Папий Мутил.

— Но не и писма, подписани с моето име?

— Не ми и трябваше да търся. Ти си толкова близък с италийците, че всички знаят как им играеш по свирката. Защо и ти да не си в заговора?

— Много се радвам, че си се родила жена, Сервилия — опита се да се засмее Друз, — защото ако някой ден влезеш пред съда с подобни аргументи, ще се превърнеш на посмешище пред цял Рим. — Той слезе от кушетката и застана пред нея. — Ти си глупачка и неблагодарница, моето дете. Постъпваш нечестно и както каза доведеният ти баща — си достойна за презрение. Ако беше по-голяма, щях да те изгоня веднъж завинаги от дома си. Но сега ще направя точно обратното: ще те затворя. Отсега нататък ти ще можеш да се движиш свободно из къщата ми, но по никакъв повод няма да я напускаш. Повече няма да посещаваш никого, дори баща си. Нито ще ти позволя да му пращаш писма. Ако той самият прати човек, който да те отведе при него, ще те пусна на драго сърце. Но никога повече няма да те оставя да прекрачиш прага ми, нито да видиш майка си. И понеже баща ти продължава да не те иска при себе си, то трябва да се примириш с мисълта, че аз съм твоят патерфамилиас. Моята дума е закон за теб, защото такъв е римският закон. По отношение на теб всички ще изпълняват моите нареждания и от мен ще зависи при какви условия ще живееш в моята къща. Разбираш ли какво ти казвам?

Момичето не показваше срам или страх от вуйчо си; вместо да отстъпи, в черните й очи загоряха заканителни пламъчета.

— Аз съм патрицианка от рода на Сервилиите — повтори за сетен път тя. — Можете да правите каквото си искате с мен, но аз пак ще струвам повече от всички ви, взети заедно. Това, което моите нисшестоящи мислят за постъпките ми, мен не ме интересува. Аз изпълних дълга си на патрицианка. Разкрих заговор срещу Рим и предупредих за него баща си. Ти можеш да ме наказваш, както сметнеш за добре, Марк Ливий, хич не ме е грижа дали ще ме затваряш или не, дали ще ме биеш, или дори убиеш, аз знам кое е право и кое е криво за мен.

— О, махай я от очите ми, преди да ми е причерняло съвсем! — развика се Друз на сестра си.

— Да наредя ли да я набият? — попита Ливия, не по-малко бясна от брат си.

Той обаче се поколеба.

— Не! Стига толкова бой в тази къща, Ливия Друза. Ще направим, както наредих преди малко. Нека не излиза от стаята си без придружител. Вече е достатъчно голяма, за да бъде изведена от детската стая и сложена да спи отделно, но няма да го позволя. Щом като не я е срам да се вмъква неканена в стаите на гостите, нека разбере сама какво означава да нямаш право на личен живот. С годините това ще се превърне в достатъчно тежко наказание за нея. А доколкото си правя сметката, остават й още поне десет, преди да напусне дома ми… Ако баща й благоволи поне да й намери достоен съпруг. Но понеже предполагам, че и за това няма да се сети, то аз ще съм този, който ще избира! И нека знае отсега, че мъжът й няма да бъде патриций! Ще бъде най-големият селяндур, с когото се случи да се срещна!

Катон Салониан прихна да се смее.

— Нека да не е истински селяндур, Марк Ливий. Защо не я омъжиш за някой достоен освобожденец, за човек, благороден по природа, който не би могъл и да се надява да стане римски аристократ. Навярно невестата ще разбере, че и бившите роби могат да струват повече от патрициите!

— Мразя те! — изкрещя му в лицето Сервилия, преди майка й да я избута до вратата. — Мразя всички ви! Проклинам ви, проклинам ви! Нека умрете всички до последния, преди да съм станала мома за женене!

С това разговорът приключи и сътрапезниците бързо забравиха за детето, защото тъкмо в този момент Сервилия Цепионида се свлече от стола си и падна на земята. Друз се втурна да я вдигне, грабна я и я отведе до спалнята й, където трябваше да горят птичи пера под носа й, за да я върнат в съзнание. След като се съвзе, Сервилия Цепионида дълго време плака от мъка.

— О, Марк Ливий, нашето семейство винаги ти е носило лош късмет — подсмърчаше тя, докато той, седнал на края на леглото й, я беше прегърнал и тайно се молеше на бебето нищо да не му се е случило.

— Напротив, напротив — целуна я той по челото и нежно избърса сълзите й. — Няма защо да се поболяваш, меа вита, малката не го заслужава. Няма защо да й доставяш незаслужени радости с нещастията си.

— Обичам те, Марк Ливий, винаги съм те обичала и винаги ще те обичам.

— И аз те обичам, Сервилия Цепионида. С всеки нов ден, който прекарваме заедно, все повече. А сега се успокой. Не забравяй за нашето дете. Толкова е наедряло, че човек не знае как да му се нарадва — рече Друз и я погали по изпъкналия корем.

В деня преди Луций Лициний Крас Оратор и Квинт Муций Сцевола да прокарат в Сената закон по въпроса за положението в Италия, при раждане умря Сервилия Цепионида. Това беше причината Марк Ливий Друз, който все пак си наложи да присъства на заседанието в Курията, да се държи разсеяно и в крайна сметка да не обърне нужното внимание на въпроса, който толкова много го вълнуваше.

Никой в дома на Друзови не бе предполагал такава трагична развръзка; Сервилия Цепионида се бе радвала на добро здраве, бременността й почти не я тревожеше, за деветте месеца не бе усетила никакви затруднения. Но раждането започна толкова внезапно, че дори тя, майката, се оказа напълно неподготвена; само два часа, след като бяха започнали болките й, вече бе станала жертва на обилния кръвоизлив, който никоя от акушерските хитрини на прислугата й не можа да спре. Друз не беше вкъщи, когато всичко започна, но успя да се прибере навреме, колкото да изпрати жена си. Когато най-после застана до нея, тя вече бе забравила родилните си мъки и изпаднала в безгрижна еуфория, напусна живота, без дори да си дава сметка къде се намира и закъде се е запътила. Навярно за нея самата това беше най-доброто решение, но Друз, който се бе надявал да чуе поне една дума на сбогуване и беше стискал отчаяно ръката й с надеждата да й вдъхне малко сила, беше като зашеметен колко бързо свърши всичко. Излизаше, че след като цял живот Сервилия се бе борила за това дете, в самия миг, когато то трябваше да се появи на бял свят, жизнените сокове я бяха напуснали и тя се бе превърнала в някакво мраморно подобие на самата себе си. Когато смъртта я настигна, детето едва бе започнало да се подава из утробата й, затова лекари и акушерки се заеха да убеждават Друз да им разреши да срежат корема на родилката и да го извадят; но той отказа.

— Нека го отнесе със себе си — рече той. — Дори да оцелее, никога не бих го обичал.

И така, сам полужив, Марк Ливий Друз се довлече до Курия Хостилия, където зае мястото си на втория ред и доколкото му беше възможно, се заслуша какво се говори в залата. Макар и още млад сенатор, той не седеше на последния ред, защото качеството му на понтифекс му отреждаше поне символични привилегии. И все пак с нищо не можеше да прикрие скръбта си; дори се наложи робът му да го намести по-добре на сгъваемия му стол, да не би да падне. От всички страни му поднасяха съболезнования, а той кимаше ли, кимаше. Най-тежко му беше да види Цепион на последния ред от обратната страна на залата… Цепион! Само при вида му Друз пребледня като покойната си съпруга. Дори в такъв трагичен час този наглец не бе имал срам да заяви, че веднага след заседанието на Сената заминавал от Рим и не можел да присъства на погребението на сестра си!

Иначе Друз заемаше изключително удобно място и можеше спокойно да наблюдава всички присъстващи сенатори. Намираше се в самия край на лявата трибуна, в съседство с тежките бронзови врати на Курията, построена векове по-рано от цар Тулий Хостилий, и донякъде се чувстваше като един от многото граждани, застанали на самия вход на залата, за да слушат какво се разисква вътре. Консулите бяха решили, че днешното заседание трябва да се проведе при открити врати, което естествено не означаваше, че в самия Сенат могат да влизат външни лица, но всеки, който пожелаеше, можеше да застане пред Курията и да надава ухо за изказванията на сенаторите.

В отсрещния край на залата, оградена от две страни от трите реда трибуни, където разгъваха донесените от робите им столове сенаторите, стоеше издигнат подиумът за куриатните магистрати; точно пред него беше сложена и дългата дървена пейка, където се блъскаха един в друг десетината народни трибуни. Най-отпред на подиума седяха двамата консули върху изящно изваяните си столове от слонова кост; зад тях, пак върху слонова кост, се изтягаха шестимата претори, а най-накрая — двамата куриатни едили. Онези сенатори, които заради дългите години, прекарани в Сената, или заради някогашното заемане на куриатна длъжност имаха правото да говорят пред колегите си, седяха на най-предния ред на малките трибуни. Зад тях бяха настанени понтифексите, авгурите, бившите народни трибуни или жреците, членове на някоя от по-маловажните колегии. Най-горе се пазеше място за тъй наречените педарии, които се радваха единствено на правото да гласуват предложенията на старшите си колеги.

След като бяха прочетени подходящите молитви и извършени нужните жертвоприношения, а най-накрая — след като предзнаменованията бяха сметнати за благоприятни, — първият консул Луций Лициний Крас Оратор стана да говори.

— Принцепс Сенатус, Понтифекс Максимус, колеги куриатни магистрати, членове на тази свята институция… От известно време насам в Сената оживено се обсъжда въпросът за незаконното вписване на италийци в списъците с римски граждани за времето на настоящия цензорски мандат — започна той речта си и размаха някакъв документ над главата си. — Нашите уважавани колеги, цензорите Марк Антоний и Луций Валерий, бяха предвидили регистрирането на поне няколко хиляди души, които досега са убягвали от погледа на провинциалните ни управители; но никой от тях не бе предполагал, че ще се сблъска с толкова много непознати имена, колкото в крайна сметка бяха вписани миналата година. Нарастването броя на римските граждани на територията на италийските ни съюзници би всякакви досегашни рекорди за промеждутъка между две преброявания. Получихме обаче сведения, че големият брой нови имена се дължи не на друго, а на факта, че към списъците са били прибавяни представители на народите съюзници от полуострова, нямащи никакви основания да се смятат за римски граждани. В действителност можем да говорим за една огромна фалшификация. Бяха ни представени и две имена: на марса Квинт Попедий Силон и на самнита Гай Папий Мутил.

Някой изщрака властнически с пръсти. Консулът се спря насред речта си и любезно се поклони на един от сенаторите, седящи на първия ред вдясно от оратора.

— Гай Марий, добре дошъл отново в Сената. Въпрос ли имаш към мен?

— Точно така, Луций Лициний — надигна се от стола си той, за да видят всички колко е отслабнал и почернял. — Тези двамата, Силон и Мутил. Техните имена има ли ги в списъците?

— Не, Гай Марий, няма ги.

— Тогава, освен със споменатите сведения, с какви други доказателства разполагате?

— С никакви доказателства — отговори хладно Крас Оратор. — Споменах тези две имена не за друго, а защото според получените сведения именно те са подстрекавали сънародниците си да включват масово незаконни римски граждани в списъците.

— Излиза тогава, Луций Лициний, че сведенията, на които се опираш, са твърде подозрителни.

— Може и така да е — личеше си, че Крас няма да се обиди от подобна забележка. Той дори се поклони още веднъж на знатния си колега. — Може би, ако ми позволиш да продължа речта си, Гай Марий, ще научиш всичко, което аз самият знам по въпроса.

Марий му се усмихна, на свой ред се поклони на консула и седна на мястото си.

— Нека продължим, назначени отци! Както Гай Марий съвсем справедливо отбеляза, всякакви сведения, които не са подкрепени с нужните доказателства, могат да се подложат на съмнение. Никой от нас, консули и цензори, не смята да си затвори очите пред този очевиден факт. И все пак човекът, от когото черпим своите сведения, е личност, ползваща се с авторитет в обществото, а това, което чухме от устата му, само потвърждава нашите подозрения — обясни Крас Оратор.

— И коя е тази личност, ползваща се с подобен обществен престиж? — заинтересува се Публий Рутилий Руф, без дори да си направи труда да се изправи от мястото си.

— Понеже се опасява от възможно отмъщение на заинтересованите, лицето помоли името му да не бъде разпространявано — отговори Крас Оратор.

— Аз мога да ти кажа, чичо! — извика на висок глас Друз. — Става дума за Квинт Сервилий Цепион — бияча на жени! Имал е наглостта да обвини и мен!

— Марк Ливий, не съм те упълномощил да говориш — тросна му се консулът.

— Е, аз наистина обвинявам и него! — на свой ред изкрещя от последния ред Цепион. — Той е не по-малко виновен от Силон и Мутил!

— Квинт Сервилий, и на теб не съм ти давал думата. Ако обичаш, седни си на мястото!

— Не и преди да си вписал името на Марк Ливий Друз в обвинението ми! — упорстваше Цепион, за когото не беше трудно да надвика Крас.

— Консулите и цензорите вече се съгласихме, че Марк Ливий Друз няма нищо общо със случая — започваше да се чувства неловко Крас Оратор. — Би било добре, ако вие двамата, както и всички останали педарии в тази зала, си припомните правилото, че Сенатът не ви е дал думата да говорите! А сега ти, Квинт Сервилий, ще си седнеш на мястото и ще си държиш устата затворена! Сенатът няма да се занимава с личните спорове между двама свои членове, а ще благоволи да ме изслуша докрай!

Настъпи мълчание. Той изчака известно време, за да се увери, че страстите са се успокоили, сетне се покашля и продължи:

— По една или друга причина, без да можем още да кажем по чия точно вина, в преброителните списъци изведнъж се оказаха много повече имена от очакваното. При съществуващите обстоятелства мисля, че е редно да се запитаме не е ли било прибягнато до незаконно вписване на неграждани? В плановете на нашите консули влиза да се заемат тъкмо с повторното преглеждане на списъците с цел удостоверяване тяхната правдоподобност и никой няма намерение да се впуска по фалшиви дири, само и само да се обяви някой за виновен. Това, което обаче трябва всички да знаем, е, че прекомерното надвишаване действителния брой на римските граждани — които всички твърдят, че принадлежат на някоя от тридесет и едната селски триби, — ще доведе до едно много тревожно явление, а именно, че след едно поколение наследниците на тези фалшиви граждани ще надвишават по брой истинските римляни и по този начин директно ще влияят на гласуването както в трибутните, така и в центуриатните комиции.

— Тогава искрено се надявам, че ще направим нещо, за да предотвратим тази опасност — обади се Скавър Принцепс Сенатус от мястото си в средата на предния ред вдясно от оратора, точно до Гай Марий.

— Квинт Муций и аз вече сме изготвили проектозакон по случая — похвали се Крас, без да обръща внимание на хапливата забележка. — Целта на проектозакона е пълното изтриване на имената на фалшивите граждани от преброителните списъци. В текста му не влизат никакви други клаузи. Това не е акт на насилие и няма да доведе до масовото изгонване на неграждани от територията на град Рим или на който и да е римски или латински град на територията на Италия. Той се занимава единствено с разкриването на всички онези, които са били записани като граждани, без да имат това право. За целта проектозаконът предвижда разделянето на Италийския полуостров на десет части: Умбрия, Етрурия, Пиценум, Лациум, Самниум, Кампания, Апулия, Лукания, Калабрия и Брутиум. Във всяка от тези десет области ще бъде настанен специален съд, упълномощен да разследва истинския граждански статут на всички, чиито имена се появяват за пръв път в преброителните списъци. Законопроектът предвижда тези квестионес да бъдат попълнени само със съдии, вместо да се прибягва до услугите на съдебни заседатели, а съдиите от своя страна да бъдат римски сенатори. Всеки председател на съд ще бъде консуларен сенатор и ще бъде подпомаган от двама младши сенатори. Пред всеки от тези съдилища ще бъде представено своего рода упътване, в което поетапно ще бъдат трасирани всички въпроси, които съдията би следвало да зададе на съмнителните римски граждани. От разпитваните ще се иска да подкрепят всяко свое твърдение с нужните доказателства. Протоколите, чиито формуляри ще бъдат предварително подготвени, ще бъдат достатъчно подробни, за да се избегне всякаква възможност лъжливите граждани да прикрият измамата. Разбира се, на друго заседание ще прочетем пълния текст на лекс Лициния Муция, но аз лично винаги съм бил на мнение, че на предварителни заседания Сенатът не бива да се впуска в обсъждането на подробности.

Скавър Принцепс Сенатус стана на крака.

— Ако ми позволиш, Луций Лициний, бих искал да те попитам смяташ ли да настаниш едно от своите специални съдилища в град Рим и ако е така, римският съд ли ще се занимава с разследванията в Лациум?

Крас Оратор го изгледа с подобаваща тържественост.

— Рим ще попадне под компетенцията на отделен, единадесети квестион — отговори той. — С Лациум ще се занимаваме отделно. Все пак намирам случая за уместен да отбележа, че доколкото имаме наблюдения върху списъците за самия Рим, липсва масово увеличение на новозаписани граждани, така че и възможността за допуснати фалшификации ни се струва по-малка, отколкото другаде. Все пак няма как да не установим съответния съд и в град Рим, където също биха се открили немалко граждани, неспособни да представят пред следователите необходимите доказателства.

— Благодаря ти, Луций Лициний — каза Скавър и седна на стола си.

Приповдигнатото настроение на Крас отпреди заседанието се беше изпарило заедно с напразната надежда, че случаят ще му позволи да прочете поредната си блестяща реч. Вместо това изложението му бе приело формата на безкрайни въпроси и отговори, които започваха да му дотягат.

Преди консулът да е взел отново думата обаче, на първия ред се изправи Квинт Лутаций Катул Цезар, който сякаш искаше да потвърди подозренията на оратора, че Сенатът не е склонен да слуша добре построени речи.

— Бих ли могъл да задам един въпрос? — попита Катул.

Крас отчаяно въздъхна.

— Ами след като тъй и тъй днес всички се надпреварват да ме прекъсват, Квинт Лутаций… че даже и онези, които по принцип не бива да говорят… Моля те, заповядай, използвай случая да ме попиташ, каквото искаш.

— Интересувам се дали лекс Лициния Муция предвижда специални наказания или присъдата ще бъде от компетенцията единствено на назначения съдия според съществуващите законови разпоредби?

— Ако щеш ми вярвай, Квинт Лутаций, но тъкмо това щях да ви говоря! — едва се сдържа да не го наругае пред всички Крас Оратор. — Новият проектозакон предвижда и специални наказания. Това, което трябва най-напред да се знае, е, че всички онези, които незаконно са се обявили за римски граждани при последното преброяване, ще попаднат под пълната власт на съда, който ще е в правото си да им налага най-тежки наказания. Най-напред обвиненият ще бъде бит с камшик, след това името му ще бъде включено в друг списък: този на всички лица, чиито наследници ще бъдат завинаги лишени от правото да придобият римско гражданство. Освен това ще им се наложи глоба от четиридесет хиляди сестерции. Ако досега уличеният в незаконно гражданство е живял на територията на Рим или на който и да е римски или латински град, то той, заедно с целия си род ще бъде насилствено изгонен от града и настанен в родното място на предците си. Това е и единственият случай на насилствено експулсиране, предвиден в проектозакона ни. Онези, които не притежават римско гражданство, но и не са вписали имената си в преброителните списъци, ще останат незасегнати от проектозакона ни и няма да са длъжни да напускат домовете си.

— Ами какво ще стане с онези, които се окаже, че са фалшифицирали списъците при някое по-раншно преброяване? — обади се старият Сципион Назика.

— За тях не се предвижда нито бой с камшик, нито парична глоба, Публий Корнелий, но също както останалите ще бъдат включени в черните списъци и ще бъдат изгонени завинаги от римските и латинските селища.

— А ако човек не може да заплати глобата си? — на свой ред реши да му се чуе гласът Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— Ако не може да плати, ще бъде продаден на римската държава в дългово робство за срок от не по-малко от седем години.

Гай Марий отново стана от мястото си.

— Може ли да взема думата, Луций Лициний?

Крас Оратор размаха ръце в знак на пълна безпомощност.

— Защо да не може, Гай Марий? Ако мислиш, че ти ще можеш да говориш, без да валят въпроси от всички страни!

Друз изгледа с неочаквана надежда Марий, който бавно измина няколкото крачки, делящи стола му от центъра на залата. За негово учудване сърцето му, което смяташе за завинаги замлъкнало след смъртта на жена му, сега изведнъж неспокойно затуптя. Това беше единственият шанс за каузата му. „О, Гай Марий, може и да не те харесвам като човек — говореше си мислено Друз, — но колко ми се иска сега да кажеш всичко онова, което положението ми не ми позволява сам да изрека в тази зала! Ако ти не го сториш, никой друг няма. Никой.“

— Доколкото разбирам — заговори с плътния си глас Марий, — този законодателен акт е бил плод на сериозна работа. Както би могло и да се очаква, щом като негови автори са двамина от най-изявените прависти в града ни. Има само една допълнителна клауза, която, ако бъде приета, ще го превърне в съвършено правно оръжие: да се обяви награда за всеки, който се яви пред съда в качеството си на осведомител. Да, законопроектът е наистина блестящ! Но дали е справедлив? Нима не съществува в него един аспект, който трябва да ни тревожи повече от всичко друго? Или, за да не бъда погрешно разбран, толкова ли сме убедени в собствената си способност да приложим този закон? Не сме ли по-скоро твърде нагли да го гласуваме, твърде самозабравили се, за да вярваме в неговата действителна сила? От речта на Луций Лициний, между другото далеч не най-добрата, която съм го слушал да произнася, излиза, че става дума за десетки хиляди фалшиви римски граждани, пръснати по всички краища на Италия, от Галия до Брутиум и Калабрия. Това са все хора, които се чувстват в правото си да участват в управлението на Рим, да се произнасят по вътрешните му дела. Иначе за какво да рискуват с една фалшива декларация да си докарат непоправима беля на себе си и на децата си? Всеки италиец добре си дава сметка до какво ще доведе разкриването на подобна измама: знае и за боя с камшик, и за черните списъци, и за глобите… макар досега рядко да са се налагали и трите наказания върху един и същи човек.

Марий се обърна от едната страна на залата към другата.

— Сега обаче, назначени отци, имам усещането, че сме готови да наложим в пълна сила и трите наказания на всекиго от тези десетки хиляди фалшиви граждани… и на техните семейства! Ние искаме да ги бием с камшик. Да ги глобим така, че никой да не може да си изплати глобата. Да ги включим веднъж завинаги в черни списъци. Да ги изгоним от собствените им домове, случи ли се да живеят в някой римски или латински град.

Марий се премести чак до вратата на Курията и се обърна с гръб към изхода, за да може да гледа едновременно целия Сенат.

— Това са десетки хиляди души, назначени отци! Не са двама, трима или четирима смелчаци, а десетки хиляди! Хора със семейства, със синове и дъщери, с чичовци и лели, с братовчеди. Ако ги съберем всички заедно, ще получим много пъти по десет хиляди. Да не говорим, че ще имат и приятели, и че тези приятели могат да се окажат пълноправни римски граждани или латини. Извън римските и латинските градове техните сънародници ще бъдат смазващо мнозинство. И ние какво си мислим? Ще теглим жребий помежду си, всеки от нас ще отиде да разследва в отредената му област. Ще застане насред площада на някой италийски град и ще провежда с всеки обвиняем предписания му от лекс Лициния Муция разпит, ще се спира на всяка точка от формулярите за протокола, ще налага на уличения всяко едно от наказанията, изброени в същия този закон. Нека онези, които се захванат да приведат всичко това в дело, приемат искрените ми поздравления за смелостта и чувството си за дълг пред отечеството! Аз самият обаче ще се оправдая с някой нов мозъчен удар и няма да мръдна от дома си. Дали не би било добре в лекс Лициния Муция да се предвиди сформирането на специални въоръжени формирования от доброволци, които да са винаги под ръка на всеки от определените квестионес?

Марий започна да обикаля залата, без да спира да говори.

— Но дали става дума чак за толкова тежко престъпление? Нима е престъпление да искаш да бъдеш римлянин? Няма да преувеличим, ако кажем, че в наше време, ние, римляните, управляваме целия цивилизован свят. Което не е в границите на провинциите ни, не важи. Нас всички ни третират с респект, нас ни почитат навсякъде, където решим да отидем, на нас дори царете ни се подчиняват. И последният пролетарий, стига да може да се нарече римлянин, струва повече от всеки друг човек на света. Може да е толкова беден, че дори и с един роб да не разполага, но той пак си остава един от господарите на целия свят. Да се наричаш римлянин е само по себе си привилегия. Дори от бедност да си принуден сам да си переш гащите, пак можеш да си повтаряш: „Аз съм римлянин, аз струвам повече от когото и да било друг!“

Стигнал почти до пейката на народните трибуни, ораторът се обърна към отворените врати на Сената.

— Тук, в границите на Италия, ние живеем един до друг с хора, които ни приличат физически, дори мнозина от тях са напълно еднакви с нас. Хора, които изхранват децата си, за да могат да се сражават за нас, които са ни плащали данък в продължение на поне четиристотин години, които никога не са ни изоставяли във войните, водени с външните ни врагове. Е, да, случвало се е от време на време някой от съседите ни да се разбунтува, да застане на страната на враговете ни, да се обяви против водената от нас политика. Но за тези си грешки всички виновни вече са били наказани! И ако спазваме принципите на римското законодателство, не можем да си позволим да ги наказваме отново. Нима можем да ги обвиняваме, задето искат да бъдат римляни? Това е същинският въпрос, назначени отци, а не защо искат да бъдат римляни или защо са понечили да си извоюват това право посредством лъжливи декларации. Можем ли наистина да ги обвиняваме, че са го сторили?

— Можем! — изкрещя от стола си Квинт Сервилий Цепион. — Можем! Те стоят по-долу от нас! Те са наши подчинени и никога няма да ни бъдат равни!

— Квинт Сервилий, знаеш, че нямаш право да се обаждаш! — прогърмя гласът на Крас Оратор. — Или ще си седиш на мястото и ще мълчиш, или ще напуснеш това заседание!

Гай Марий обиколи цялата зала бавно и леко надменно, както изискваше положението му, и погледна всеки от сенаторите право в очите. По наполовина обездвиженото му лице се изписа горчива усмивка.

— Като че ли предполагате какво възнамерявам да кажа сега? — попита той присъстващите и прихна да се смее. — Мислите си как Гай Марий Италиеца ще препоръча на римляните да забравят за лекс Лициния Муция и да оставят онези десетки хиляди незаконно записани имена в списъците, както са си. — Той надигна вежди в лукава гримаса. — Е, назначени отци, тук бъркате! Не подобна позиция искам да защитя сега пред вас. Подобно на вас и аз не мисля за разумно и допустимо да позволим при бъдещите гласувания в този град да се слуша волята на хора, които са били достатъчно неморални, щом са си присвоили римско гражданство по незаконен път. Това, което ви предлагам, е да приемем някои от принципите в лекс Лициния Муция, а именно да организираме областните съдилища и да проведем нужните разследвания. Нека всеки незаконно записан в списъците римски гражданин, бъде изхвърлен от тях. И толкова! Нищо повече! Защото имате тържествената ми дума, назначени отци, както и всички вие, Квирити, застанали да слушате на вратата, че в мига, в който решите да приложите на уличените в измама граждани наказанията, изброени преди малко, щом посегнете на домовете им, на кесиите им, на бъдещето на децата им и не на последно място — на кожата по гърбовете им, можете да сте сигурни, че ще посеете у всички свои съседи семена на омраза и жажда за мъст, които също като драконовите зъби ще дадат своите смъртоносни плодове! В продължение на хилядолетия няма да се изличи споменът за насилието, което ни чака, за кръвта, която ще има да се лее из целия полуостров, за пожара, който ще обхване нашите домове и ще доведе всички ни до просешка тояга! Ние не бива да се примирим с получилото се положение. Но и не бива да наказваме своите съюзници само защото са поискали да станат едни от нас!

„Чудесно го каза, Гай Марий!“ — възхищаваше му се Друз и аплодираше от мястото си. Неколцина други го подкрепиха, но повечето си замълчаха — за разлика от множеството на Форума, което издаде шумното си неодобрение от подобно снизходително отношение към виновните.

Марк Емилий Скавър стана на свой ред.

— Може ли да говоря?

— Думата е твоя, Принцепс Сенатус — подкани го първият консул.

Нищо че двамата с Гай Марий бяха връстници, нищо че и за разлика от него Скавър беше запазил лицето си симетрично, той пак изглеждаше много по-възрастен от него. Напълно оплешивялата му глава и дълбоките бръчки по лицето му издаваха истинските му години, дори му слагаха отгоре. И все пак хубавите му зелени очи още грееха с младежки плам, излъчваха здраве и мъжка сила, а най-вече интелигентност и остроумие. Днес Скавър обаче се въздържаше да дава воля на искрящото си и хапливо чувство за хумор, дори крайчетата на устата му, иначе винаги готови да се извият във весела усмивка, стояха сведени надолу, неподвижни. Скавър също реши да се поразходи из залата, но вместо да се обърне към колегите си сенатори, предпочете да говори с лице към тълпата пред Курията.

— Назначени отци, сенатори на Рим, аз съм вашият водач, признат за такъв и от настоящите цензори. Бил съм ваш водач още от времето, когато сам бях консул, сиреч точно отпреди двадесет години. Бил съм консул, бил съм и цензор. Водил съм армии в бой и съм сключвал мир с враговете ни. Сключвал съм и съюзи с онези, които са искали да се смятат за наши приятели. Аз съм патриций от славния род на Емилиите. Но всички тези почести, които съм притежавал и притежавам и за които мнозина биха ми завидели, не означават нищо в сравнение с най-голямата, на която се радвам: че съм римлянин!

Може да ви се стори странно, че думите ми ще прозвучат в тон с тези на Гай Марий, който сам току-що се нарече италиец. Но нека все пак повторя думите, с които той започна речта си. Дали наистина е толкова тежко престъпление да искаш да си римлянин? Да искаш да си част от онази победоносна раса, която управлява света, или поне онази му част, с която си струва да се занимаваме? Да си част от онази велика раса, която си позволява да заповядва на царе и да чака те да изпълнят волята й? И аз като Гай Марий твърдя, че не е престъпление да искаш да си римлянин. Но в това, в което двамата с него се разминаваме, е акцентът в нашето твърдение. Не е престъпление да искаш нещо. Престъпление е, ако си го постигнал не както трябва. И аз не искам някой от вас да се хване на уловката, която Гай Марий ни подхвърли. Сенатът не се е събрал днес, за да изразява съчувствията си по адрес на всички онези, които искат да ни се пишат сънародници, но не могат. Не сме се събрали, за да обсъждаме нечии идеали, мечти, нечии философски цели и домогвания. Дошли сме, за да дадем отговор на едно реално предизвикателство — незаконното присвояване на римско гражданство от страна на десетки хиляди хора, които не са римляни и следователно нямат право да твърдят, че са. Това, че им се иска да бъдат римляни, не е наша грижа. Наша грижа е фактът, че тези десетки хиляди души са извършили едно тежко престъпление, а ние като пазители на римското наследство не можем да се отнасяме към това тежко престъпление като към някакво дребно прегрешение; не можем просто да шляпнем виновните по бузата и да ги пуснем да си вървят.

Чак сега Скавър се обърна към сенаторите.

— Назначени отци, аз, Принцепс Сенатус, ви призовавам като истински римлянин да приемете този закон и да, вложите в него цялата сила и власт, с която разполагате! Трябва веднъж завинаги да откажем италийците от ментата им да станат римляни. Крайно време е тази идея да бъде захвърлена за вечни времена на боклука на историята. В лекс Лициния Муция трябва да се предвидят най-жестоките наказания, които някога са намирали място на таблиците ни! И не само това! Мисля, че ще е редно да приемем и двете предложения на Гай Марий и да ги включим, където им е мястото, в закона. Според мен първата добавка трябва да бъде за осведомителите: всеки, който издаде пред закона фалшив римски гражданин, да получи награда от четири хиляди сестерции, десет процента от глобата за наказания. По този начин цялата операция няма да струва нищо на хазната: виновните ще плащат за всичко от своята кесия. А втората добавка ще се отнася до доброволческите въоръжени дружини, които ще придружават всеки от десетте съдилища при обиколките им на страната. Парите за поддържането на тези временни формирования също ще се извлекат от размера на платените глоби. Ето защо трябва да поднеса своите искрени благодарности на Гай Марий за разумните му предложения.

Така и не се разбра дали последното изречение трябваме да представлява края на Скавровата реч, защото в същия миг Публий Рутилий Руф скочи на крака и изписка с тъничкия си гласец:

— Нека говоря! Трябва да говоря!

Скавър дори не понечи да му възрази, просто седна уморен на стола си и му даде знак, че думата е негова.

— Остарял е вече нашият Скавър — заключи Луций Марций Филип достатъчно тихо, за да го чуят само най-близките му съседи. — Никога не му е било присъщо да използва речта на друг, за да измисли какво сам да каже.

— Не виждам какво лошо намираш в това? — зачуди се съседът му от лявата страна Луций Семпроний Азелион.

— Остарял е — повтори Филип.

— Таце, Луций Марций — сопна му се другият съсед Марк Херений. — Искам да чуя Публий Рутилий.

— Не се и съмнявам! — подразни се Филип, но не каза нищо повече.

Публий Рутилий Руф дори не понечи да излезе пред трибуните; просто застана изправен до сгъваемото си столче и се обърна към колегите си:

— Назначени отци и вие, Квирити, който слушате пред вратите, умолявам ви всички да ме изслушате! — Той вдигна рамене, като че ли в жест на безпомощност и разкриви лице в нещастна гримаса. — Никога не съм разчитал особено на способността ви да разсъждавате трезво и не се надявам особено да ви отклоня от мнението на Марк Емилий — мнение, което усещам, мнозина от вас напълно споделят. И все пак това, което мисля, трябва да бъде казано, ако не за друго, то поне за да се знае, че съм го казал — тогава, когато бъдещето докаже правотата ми. А бъдещето ще покаже, можете да ми вярвате.

Рутилий се покашля и колкото глас имаше, се развика на колегите си:

— Гай Марий е напълно прав! Нищо друго не бива да правим, освен да изтрием от списъците имената на всички онези, които са си присвоили римското гражданство по незаконен път. Добре си давам сметка, че повечето от вас, а нищо чудно и аз да съм един от вас, смятат италийците за по-долна категория хора от истинските римляни. И все пак не съм дотам остарял, че да не мога да отделя черно от бяло и да не знам, че италийците са всичко друго, но не и варвари. Те са културни хора, начело им стоят изключително образовани мъже, а никой не може да отрече, че водят живот, подобен на нашия. Ето защо не можем да се отнасяме с тях като с варвари! Договорите, които те са сключили с нас, датират от векове, също и общото ни сътрудничество! Както Гай Марий каза, те са наши близки роднини.

— Е, наши може и да не са, но на Гай Марий… несъмнено — обади се сприхавият Луций Марций Филип.

Рутилий Руф се обърна да изгледа строго бившия претор.

— Остър ум трябва да имаш, Луций Марций, за да направиш толкова тънка разлика между привидностите — сряза го той подигравателно. — Малко хора биха се сетили по-добре от теб, че между кръвната връзка и връзката на парите все пак има известна разлика! Защото ако твоята връзка с Гай Марий беше само кръвна, надали би се залепил толкова дълго за него, а, Луций Марций? Всички знаем, че опре ли въпросът до парите, Гай Марий ти става по-близък от родния ти баща! Защото мога да се закълна, че навремето си си изпросил от него повече пари, отколкото си получил в наследство от баща си! Ако обаче парите и кръвта се покриваха, то и ти сега щеше да се чувстваш мръсен италиец, не съм ли прав?

Всички в залата прихнаха да се смеят, да пляскат и тропат, докато Филип се изчерви и се опита да се скрие между съседите си.

Рутилий Руф обаче бързо се върна на въпроса.

— Нека погледнем по-сериозно на наказанията, предвидени в лекс Лициния Муция, умолявам ви! Как можем да бием с камшик хора, с които и за в бъдеще ще трябва да живеем съвместно, от които ще искаме пари и войници? Ако в този Сенат се намират толкова жалки люде, че да се смеят на произхода на собствените си колеги, то с какво право можем ние да се смятаме за по-висшестоящи от италийците? Това е, което искам да ви кажа, което и вие би трябвало да обмислите. Ако един баща реши, че ще е най-добре да възпитава сина си само с бой, то когато синът му порасне, нима ще обича баща си? Нима ще го почита? Не, ще го мрази от дъното на душата си. Ако ние започнем да налагаме собствените си събратя италийци, и ние ще трябва да се примирим с мисълта, че ни мразят, и то не за друго, а заради нашата жестокост. Ако продължаваме да упорстваме и да не им даваме скъпоценното си гражданство, ще ни мразят заради високомерието ни. Ако ги разорим с тези непоносими глоби, ще ни мразят заради алчността ни. Ако ги изгоним от домовете им, ще ни мразят заради безсърдечието ни. Като съберем всичко на едно място, колко омраза ще се събере? Повече, отколкото можем да си позволим, назначени отци, Квирити, във всеки случай от хората, с които делим една земя.

— Тогава ще ги смажем още по-жестоко — обади се Катул Цезар с уморен глас. — Ще ги смажем веднъж завинаги. Ще ги накараме да се чувстват по-низши от животните. Това заслужават всички онези, посегнали като крадци към най-ценния дар, който Рим може да даде на света.

— Квинт Лутаций, защо не се опиташ да разбереш! — разпери ръце Рутилий Руф. — Те са откраднали, защото ние сме отказали да им дадем по законен път. Когато човек понечи да вземе нещо, което според него му принадлежи по право, той не се чувства крадец. По-скоро е доволен, че си е върнал някога изгубеното.

— Как може да си върне нещо изгубено, когато то никога не е било негово?

Рутилий Руф се отказа повече да спори.

— Добре тогава. Опитах се да ви убедя колко глупаво би било да наказваме толкова строго хората, сред които живеем, с които се разминаваме по пътя, които населяват земите, където сме построили вилите си, където се намират именията ни, които в крайна сметка обработват нашата земя, в случай че не сме възприели модата да купуваме за всичко роби. Няма какво повече да ви кажа за последствията от наказанията, които искате да наложите на италийците.

— И благодарим на боговете, че наистина нямаш! — въздъхна облекчен Сципион Назика.

— А сега да се спра на добавките в закона, които предложи нашият Принцепс Сенатус, във всеки случай не Гай Марий! — не обърна ни най-малко внимание на невъзпитаната му забележка Рутилий Руф. — Бих казал, Принцепс Сенатус, че да използваш ироничните забележки на друг и да ги превръщаш в основа на собственото си изказване, не е проява на добра риторика! Ако не обърнеш навреме внимание на проблема, хората ще си кажат, че вече остаряваш и повече няма да те слушат. Все пак от опит знам, че е трудно да намериш подходящите думи, за да защитиш идея, която дълбоко в душата си не споделяш. Не съм ли прав, Марк Емилий?

Скавър нищо не каза, но отдалеч си личеше, че се е изчервил.

— Никога не е било на практика в Рим да се използват платени информатори. Също както допреди няколко години не беше и практика да се наемат телохранители. Вмъкнем ли в лекс Лициния Муция добавките, които ти искаш, всички италийци ще разберат, че се страхуваме от тях. Ще им покажем, че лекс Лициния Муция не е бил приет толкова, с цел да се накаже извършено престъпление, колкото да се предотврати бъдеща опасност. И откъде би могла да бъде тази опасност, ако не от страна на самите италийци! За да обърна малко нещата, ще кажа, че с подобен закон ще им заявим право в очите, че ни е страх, вместо ние да погълнем тях, да не се окаже в крайна сметка, че те са погълнали нас. Такива засилени наказателни мерки и още повече — прибягването до услугите на информатори и платени биячи, биха били единствено проява на страх, а страхът от своя страна, назначени отци, е най-голямата проява на слабост! Човек, който се чувства истински сигурен, не кръстосва провинцията, заобиколен от свирепи гладиатори, нито се спира на всяка крачка да види не го ли следят. Човек, който се чувства сигурен, няма нужда да подкупва „осведомителчета“, които да му донасят за движенията у враговете му.

— Това са глупости! — тросна му се презрително Скавър Принцепс Сенатус. — Да се използват информатори е нещо естествено. Подобна практика само ще облекчи Херкулесовите задачи, пред които ще застанат нашите съдилища. Не забравяй, че им предстои да се занимават със случаите на десетки хиляди нарушители! Всяко средство, което ни помогне да се справим по-бързо със задачата, е добре дошло. Колкото до въоръжените дружини, те са също проява на трезв разум. Присъствието им ще откаже по-буйните глави от всякаква форма на демонстрация или бунт.

— Слушайте, слушайте! — започнаха да се чуват възгласи от всички страни на залата и най-накрая цялата Курия гръмна в ръкопляскания по адрес на Скавър.

Рутилий Руф вдигна рамене.

— Виждам, че говоря на стените. Колко жалко, че след като сте оглушали до един, няма сред вас хора да четат по движението на устните ми! В заключение ще кажа само едно: ако ние сега се втурнем да плащаме на осведомители, то любимото ни отечество ще стане жертва на такава жестока болест, че цели десетилетия ще минат и пак няма да се е отърсило от нея. Това ще бъде болестта на шпионите, на изнудвачите, на съмненията във всичко, дори в най-добрите приятели и роднините… защото в нашето общество са се навъдили хора, способни на всичко в името на парите, не съм ли прав, Луций Марций Филип? Включим ли тази добавка в закона, ще дадем свобода на действие на цяла тълпа от подлеци, каквито можете да намерите във всеки източен дворец. Но те ще бъдат предвестници на нещо много по-страшно, те ще са предвестници на повсеместния страх, който лека — полека ще скове като в окови нашето досега свободно общество, ще извади на бял свят едно напълно ново законодателство — това на грубото насилие! Ако не друго, то поне тук ме послушайте! Нека шпионите и занапред останат в сянка! Нека бъдем такива, каквито винаги сме се гордеели, че сме — римляни! Свободни хора, които не се страхуват от никого и от нищо, а не играчки в ръцете на всевластни господари! — Рутилий Руф седна на столчето си. — Това е всичко, Луций Лициний.

Никой не посмя да аплодира речта му, макар тук и там да се чуваше сподавен шепот на одобрение, а Гай Марий доволно да се усмихваше.

„И така, всичко свърши — мислеше си Марк Ливий Друз, докато гледаше как консулът разпуска заседанието. — Скавър Принцепс Сенатус отново спечели. Само че губещият няма да е Публий Рутилий или Гай Марий, а цял Рим. Нима наистина Рутилий Руф говореше през цялото време на стените? Та те двамата с Гай Марий говориха толкова логично и красноречиво, че и глухият би разбрал, че са прави. Как го каза Гай Марий? Семена на омраза и жажда за мъст, които като драконовите зъби ще дадат смъртоносни плодове. Работата е там, че никой в римския Сенат не е имал случай да поопознае по-добре италийците, освен когато опре до някоя сделка или до граничен спор между две провинциални имения. Та те дори не си дават сметка — мислеше Друз с горчивина, — че у всеки италиец отдавна са посети семето на омразата и жаждата за мъст и му трябва съвсем малко, за да покълне. А и аз нямаше да го знам, ако не се бе случило да се срещна с Квинт Попедий Силон, и то на бойното поле след една изгубена битка.“

Зет му Марк Порций Катон Салониан седеше на последния ред, недалеч от неговото място; след като всички около него станаха да си ходят, той се доближи до Друз и сложи ръка върху рамото му.

— Ще си ходим ли заедно у дома, Марк Ливий?

Друз надигна глава; устата му беше отворена, в очите му се четеше някакво неразбиране.

— Върви без мен, Марк Порций. Много съм уморен. Бих искал да си събера мислите.

Изчака и последният от сенаторите да изчезне през изхода и даде знак на роба си да прибира стола и да си ходи вкъщи преди него. След това закрачи напред — назад по черно — белите плочки на Курия Хостилия, докато сенатските роби вече премитаха трибуните или събираха с ръце малкото останали боклуци. Щом свършеха с чистенето, щяха да заключат Сената, да не би да влезе някой съмнителен тип от Субура, която се намираше опасно близо до сградата, и щяха да се приберат в общежитието за държавните роби, намиращо се точно зад трите сгради, в които живееха римските фламини.

Навел унило глава, Друз се отправи бавно към колоните при входа, чудейки се колко ли време ще е нужно на Силон и Мутил да научат за събитията от деня. Беше убеден, че лекс Лициния Муция ще бъде приет, заедно с добавките от Скавър. От прокарването до ратифицирането му трябваше да минат три пазарни дни, което означаваше, че точно след седемнайсет дни Рим ще има нов закон, записан на таблиците. А новият закон щеше да означава край на всякакви надежди за помиряване с италийските народи.

Да се блъсне гърди в гърди с Гай Марий беше нещо напълно неочаквано. След като отскочи крачка назад, изтласкан от мощната снага на Спасителя на Рим, Друз понечи да му поднесе извиненията си, но навъсеното изражение по лицето на Марий му даде да разбере, че няма нужда. Зад него се подаваше и вуйчо му Публий Рутилий Руф.

— Защо двамата с чичо си не дойдете у дома ми, Марк Ливий, та да пийнем по чашка от превъзходното ми вино? — предложи Марий.

Колкото и да беше научил за хората през шейсет и двете си години живот върху майката Земя, той никога не би предположил, че само от една подобна реплика, при това изречена възможно най-любезно и приятелски, на Друз може така да му се сгърчи лицето от болка, от очите му така внезапно да рукнат сълзи… Той се покри в тогата си, за да скрие женствената си реакция, и даде воля на мъката си. Така плака в продължение на дълги минути, сякаш целият свят се беше срутил под краката му, докато двамата мъже се опитваха по някакъв начин да се оправят в абсурдната ситуация, като го тупат дружески по гърба или се опитват да се сетят за нещо утешително. Най-накрая на Марий му хрумна блестяща идея и като бръкна в синуса на тогата си, извади оттам носна кърпа, която пъхна под импровизираната качулка на Друз.

Трябваше да изчакат още известно време, преди той да се съвземе, да остави дрехата си и да обърне внимание на хората пред себе си.

— Жена ми умря вчера — обясни и продължи да хълца.

— Знаем, Марк Ливий — кимна му Марий.

— Мислех си, че не съм го приел толкова тежко, но днешното заседание ме довърши съвсем. Съжалявам, че ви накарах да ми отделяте толкова време.

— Мисля, че нещото, което ще ти дойде най-добре — рече Марий, докато слизаше надолу по стълбите, — е чаша фалернско вино.

Оказа се прав. След като изпи една чаша от фалернското вино на Гай Марий, Друз започна да се чувства малко по-добре. Домакинът беше сложил допълнителен стол пред писалището си, за да могат тримата да се чувстват еднакво удобно.

— Е, поне опитахме — въздъхна примиренчески Рутилий Руф.

— Нямаше дори защо да си правим труда — избоботи недоволно Марий.

— Не съм съгласен, Гай Марий — възрази Друз. — Цялото заседание беше внесено дума по дума в протокола. Лично видях как Квинт Муций дава нареждания на двамата писари, които изписаха всичко казано от вас двамата, също както и от Скавър и Крас Оратор. Някой ден, след години, когато събитията покажат кой е бил прав, ще се намери човек, който да прочете речите ви и да научи останалите, че не всички римляни се раждат с празни глави и големи усти.

— Предполагам, че и това представлява известно утешение, макар че повече бих се радвал, ако празните глави не бяха приели толкова единодушно предложението за последните две клаузи в лекс Лициния Муция — каза Рутилий Руф. — Работата е там, че всички живеят сред италийци, но никой не знае нищичко за тях!

— Така е — съгласи се Друз. Остави чашата си на писалището и позволи на Марий да му я напълни отново догоре. — Ще се стигне до война.

— Не, само до война не! — уплаши се изведнъж вуйчо му.

— Напротив, война ще има. Освен ако аз или някой друг вместо мен успее да спре навреме лекс Лициния Муция и да дари с равни права цяла Италия. — Той отново отпи от виното. — Кълна се в паметта на покойната си съпруга — рече и този път решително спря сълзите си, — че нямам нищо общо с фалшифицирането на списъците. Но още в мига, в който разбрах, че те наистина са били фалшифицирани, разбрах и кой го е сторил. Става дума не само за приятеля ми Силон и неговия приятел Мутил, а за водачите на всички италийски народи. Не мисля някой от тях да се е надявал, че планът им ще успее. Според мен цялата работа е била просто да се даде знак на римляните, че е крайно време да установят пълно равенство на полуострова. Ако ли не, никой не може да избегне войната!

— Но те не разполагат с нужната организация, за да подготвят победоносна война — обади се Марий.

— Гледай да не се изненадаш неприятно, ако проучиш по-отблизо въпроса — предупреди го Друз. — Доколкото мога да съдя по някоя и друга случайна реплика на Силон, а не виждам защо да не му вярвам на него, поне от няколко години сред италийците се говори открито за война. Поне от Араузио насам. Нямам сигурни доказателства, но добре знам що за човек е Квинт Попедий Силон. Ако всички са като него, то навярно от доста време насам Италия се готви за война. Щом някое от момчетата им навърши седемнайсет, веднага го взимат да се учи за войник. И защо не? Кой може да ги обвини в скрити намерения, след като винаги могат да се оправдаят с бъдещето, когато Рим отново ще поиска от съюзниците си попълнения за оредялата си армия? Кой би могъл да ги укори, че се въоръжават? Та нали когато Рим поиска от съседите си легиони, те ще трябва да бъдат, освен другото и въоръжени?

Марий се бе облакътил на писалището и сега тежко изсумтя.

— Всичко това, което говориш, Марк Ливий, е истина. Но се надявам все пак да грешиш. Защото едно е да воюваш с варвари и чужденци, друго е да водиш римските легиони срещу тези на съюзниците — италийци. Та те всички се учат да се бият като истински римляни. Стигне ли се до война с тях, италийци те ще се окажат нашите най-страшни врагове, също както са били в миналото. Погледнете само колко пъти са ни побеждавали самнитите! В крайна сметка успяхме да се справим с тях, но Самниум е само част от Италия! Война срещу обединена Италия може да доведе до пълната ни гибел.

— И аз така мисля — подкрепи го Друз.

— Тогава най-добре ще е, докато е още време, да потърсим поддръжници, с чиято помощ да осигурим мирното приобщаване на италийците към Рим — поде ентусиазирано идеята Рутилий Руф. — Ако те това искат, ще трябва да го получат. Никога не съм поддържал идеята за повсеместно раздаване на римското гражданство из Италия, но съм се родил разумен човек. Може и да не ми се харесва, че и други ще станат римляни като мен, но в интерес на своята родина трябва да се примиря с това. Една такава война ще ни погуби.

— Убеден ли си в това, което говориш? — попита за последен път Марий Друз.

— Повече от убеден, Гай Марий.

— Тогава мисля, че ще трябва да отидеш да се срещнеш възможно най-скоро със Силон и Мутил — изрече Марий. — Ще се опиташ да ги убедиш, а чрез тях и останалите италийски водачи, че въпреки лекс Лициния Муция вратата за всеобщото гражданство още не е затворена завинаги. Ако те вече са започнали да се готвят за война, ти няма да си този, който ще ги накара да спрат с приготовленията. Но все ще можеш да им вдъхнеш част от своя ужас при мисълта за разрушенията, които една такава война може да нанесе. Ако не искат взаимното ни унищожение, ще трябва да чакат. Да чакат и да чакат. Ние междувременно ще покажем пред Сената и пред народното събрание, че поне част от сенаторите са твърдо решени да раздадат всеобщо римско гражданство на италийците. Рано или късно, Марк Ливий, ще се сблъскаме с онзи достоен народен трибун, който ще посмее да превърне цяла Италия в неразривна част от Рим.

— Аз ще бъда този народен трибун — зарече се твърдо Друз.

— Чудесно! Чудесно! Никой не би могъл да обвини човек като теб в демагогия, още по-малко във флиртуване с третата и четвъртата класа. Ти вече си минал приетата възраст за народен трибун, това само ще вдъхне повече доверие у избирателите, че си зрял човек, свикнал да поема отговорности. Освен това баща ти е бил един от най-консервативните римски цензори и единствената по-либерална тенденция, на която сам си се поддал, е добре известната ти симпатия към италийците — изброяваше Марий достойнствата му.

— Но не се кандидатирай още отсега! — предупреди племенника си Рутилий Руф. — Трябва и ние да почакаме, Гай Марий! Първо да намерим поддръжници, да си осигурим съмишленици сред всички обществени прослойки в града. Това ще ни отнеме поне няколко години. Не знам дали го забелязахте, но тълпата пред Курия Хостилия днес ме убеди в нещо, което открай време съм подозирал — а именно, че не само във висшите кръгове са настроени враждебно към италийската еманципация. Въпросът е от малкото, при които сред всички римляни, от най-богатия до най-бедния, се забелязва позабравената римска солидарност. Нещо повече, ако не се лъжа, и всички онези, които се ползват с латинските права, биха застанали на римска страна.

— Да се чувстваш нещо повече от другия — отбеляза Марий. — Това е то. На всички им се харесва да стоят над италийците. И аз лично вярвам, че това чувство за елементарно превъзходство е много по-дълбоко вкоренено у низшите класи, отколкото у политическия елит. Ще трябва да привлечем и Луций Декумий към идеята.

— Кой е Луций Декумий? — погледна го подозрително Друз.

— Един от най-долните типове, с които съм имал случай да се запозная — усмихна се той. — Това обаче не му пречи да се радва на голяма популярност сред римската беднотия, а освен това е дълбоко предан на сватята ми Аврелия. Ще се опитам да я агитирам и нея с мисълта тя да го убеди.

Друз се навъси.

— Съмнявам се, че ще имаш голям успех точно с Аврелия. Не видя ли как се държа брат й Луций Аврелий Кота днес на подиума на преторите? Толкова беше доволен от речта на Скавър. Чичо му Марк Аврелий също ръкопляскаше.

— Бъди спокоен, Марк Ливий, Аврелия не е толкова тесногръда, колкото мъжете в рода си. — По лицето на Рутилий Руф се бе изписало изражение на същото слабоумно възхищение, което го обземаше при мисълта за племенницата му.

— Тя е от малкото жени, които са способни да мислят самостоятелно, освен това се е омъжила за представител на най-нетрадиционно мислещия клон сред Юлий Цезарите. Ще спечелим на своя страна Аврелия, в това не бива и да се съмняваш. А чрез нея ще се свържем и с Луций Декумий.

В този миг някой леко почука на вратата. Беше Юлия, която влезе, облечена в най-ефирната ленена рокля, която човек можеше да си представи. Харесала си я беше в Кос и сега я носеше, за да подчертава тена си.

— Скъпи Марк Ливий — зарадва се тя на гостенина и като застана зад стола му, нежно го прегърна и го целуна по бузата. — Няма да те разплаквам с женски истерии, само искам да знаеш, че съжалявам за случилото се с теб. Бъди сигурен, че винаги си добре дошъл в този дом.

В присъствието на домакинята имаше нещо крайно успокоително, в очите й се четеше искрено съчувствие, затова изведнъж Друз си даде сметка, че Юлия поне донякъде е успяла да прогони мъката му. Пое ръката й в своята и благоговейно я целуна.

— Благодаря ти, Юлия.

Тя се разположи на стола, който Рутилий Руф стана специално да й донесе от другия край на стаята, и прие чашата разредено вино, която мъжът й поднесе. Личеше си, че не се стеснява от тази изключително мъжка компания, нищо че темата, която те обсъждаха, беше по-скоро неприятна.

— Предполагам, говорите за лекс Лициния Муция? — подхвърли тя.

— Точно така, мел — погледна я влюбено Марий, който напоследък се беше привързал към жена си повече, отколкото дори след сватбата им. — Тъй или иначе, повече нямаме какво да си кажем по въпроса. Да знаеш, че и ти ще си ни необходима, но ще ти обяснявам по-късно.

— Ще сторя всичко, което ми е по силите! — обеща Юлия и като докосна Друз по ръката, прихна да се смее. — Марк Ливий, знаеш ли, че всъщност донякъде ти беше причина да се върнем толкова скоро от пътешествието си?

— Как бих могъл да бъда? — чудеше се той.

— Вината е само моя — обясни му Рутилий Руф, който доволно се закиска.

— Твоя е и още как — сопна му се Юлия и го стрелна с поглед. — Чичо ти, Марк Ливий, ни писа миналия януари в Халикарнас специално да ни съобщи, че племенницата му била изгонена от мъжа си заради изневяра, понеже била родила червенокосо момченце!

— Това си е самата истина — не се сдържа да се усмихне Друз.

— Да, но работата е там, че той има и друга племенница — Аврелия. А навярно не знаеш, че в семейството се носеха разни клюки за приятелството й с един червенокос приятел, който сега служи като висш легат на Тит Дидий в Испания. Затова, като прочетохме двусмисленото послание на чичо ти, мъжът ми реши, че може да става дума единствено за Аврелия. Аз обаче, убедена, че Аврелия никога не би се впуснала в подобна авантюра с Луций Корнелий Сула, бях готова да заложа главата си и затова настоях веднага да се приберем у дома, за да разберем каква е цялата работа. Когато пристигнахме, за мое облекчение се оказа, че става дума за друга племенница! Публий Рутилий ни извъртя страшен номер — засмя се отново Юлия.

— Липсвахте ми — оправда се Рутилий Руф, без да се чувства ни най-малко гузен.

— Семейството — намеси се Друз в разговора — може да се окаже голяма напаст. Но трябва да призная, че като зет Марк Порций Катон струва много повече от Квинт Сервилий Цепион. И Ливия Друза е щастлива с него.

— Значи всичко е свършило добре? — зарадва се домакинята.

— Да — кимна той. — Всичко свърши добре.

През цялото време между първото обсъждане на лекс Лициния Муция, неговото приемане от Сената и най-накрая почти единодушното му гласуване в трибутните комиции Квинт Попедий Силон се бе намирал в движение. Затова трябваше да пристигне чак в Бовианум и да се срещне с Гай Папий Мутил, за да научи за новоприетия закон.

— Значи война — заключи той с привидно спокоен глас.

— Страхувам се, че да, Квинт Попедий.

— Трябва незабавно да свикаме на събрание всички съмишленици от останалите народи.

— Вече съм пратил да им съобщят.

— Кое ще е мястото?

— Там, където никой римлянин не би помислил да си пъха носа — отговори Папий Мутил. — Грументум след десет дни, броени от днес.

— Прекрасно! — зарадва се Силон. — Вътрешността на Лукания е област, за която римляните дори не се сещат. Доколкото знам, в радиус от цял ден път около Грудентум няма нито римски вили, нито латифундии.

— И което е по-важно, в града не живеят никакви римски граждани.

— Ами ако случайно се появят римляни — пътници? — не искаше да пропусне никоя подробност Силон. — Как ще се отървем от тях?

— Марк Лампоний вече му е намерил колая — усмихна се едва — едва Мутил. — Лукания се слави като разбойнически край. Затова зададат ли се отнякъде римляни, ще попаднат право в ръцете на разбойници. Щом събранието се разпусне, Марк Лампоний ще си спечели лична слава, като осигури освобождаването на отвлечените, без дори да се стига до откуп.

— Умно замислено! А ти самият кога смяташ да тръгнеш за натам?

— След четири дни. — Мутил подхвана Силон под ръка и го поведе из перистила на просторната си и елегантна къща; подобно на марса и той беше човек богат, образован и с вкус. — Ще ми разкажеш ли какво стана при пътуването ти из Италийска Галия, Квинт Попедий?

— Нещата се оказаха доста близки до онова, което Квинт Сервилий Цепион ми разправяше, че щял да направи, преди две години и половина. — Личеше си, че Силон е доволен от видяното. — Безброй градчета, чисти и спретнати, разпръснати нагоре по течението на Медоак, чак след Патавиум, а също и нагоре по Сонций и Натизон, след Аквилея. Желязото идва от Норикум, от областта около Норея; носи се и по суша, но най-вече по вода — нагоре по единия от притоците на Драв, после го прехвърлят през проходите и продължава пътя си по Сонций или Тилиавент, сиреч пак по вода. Най-нагоре по реките са издигнати селища, където се добиват дървени въглища, които пращат продукцията си по вода до стоманолеярите. Докато обикалях района, се представях за римски префектус фабрум и щедро раздавах пари в брой, а те се оказаха твърде ценени сред тамошните занаятчии. Не си пестях разходите, затова съм сигурен, че ще работят като луди, за да изпълнят поръчката ми. А понеже се оказа, че съм първият им по-сериозен клиент, обещаха ми и занапред да произвеждат оръжия само за мен.

Мутил обаче изглеждаше загрижен.

— Мислиш ли, че е било разумно да се представяш за римлянин, още повече за префектус фабрум? Ами ако някой истински префектус фабрум реши да намине из областта? Той веднага ще разбере, че си излъгал кой си, и ще извести на Рим.

— Няма защо да се тревожиш, Гай Папий, добре съм си прикрил следите — не се смути ни най-малко от предположението му Силон. — Разбери, че благодарение на огромната ми поръчка никое от тези занаятчийски селища няма да има нужда от нови клиенти за много време напред. Освен това римляните са свикнали да си доставят оръжия от добре познати производители като Пиза и Популония. Цялата работа крие и други предимства, а именно, че когато дойде време да си получим стоката, тя ще ни бъде донесена до пристанищата в Аквилея и Патавиум, откъдето ние само ще я натоварим на кораби и ще можем да я пренесем, до което си искаме италийско или адриатическо пристанище, далеч от оживения римски трафик. Никой римлянин няма и да научи за подозрителните товари, да не говорим, че в града дори не са научили за новото експортно перо на Италийска Галия. Римските търговски интереси открай време са лежали на запад, в басейна на Тосканско море.

— Но дали Източна Галия ще може да поеме нови поръчки за по-нататък?

— Определено! Колкото повече работа намираме за местното население, толкова повече занаятчии ще се насочват натам. Не мога да му отрека на Квинт Сервилий Цепион, намислил е прекрасен план.

— Ами самият Цепион? Той съвсем не е приятел на италийците!

— Да, но затова пък си има причини да мълчи — ухили се Силон. — Няма намерение да разпространява сред приятелите си римляни с какви дела се занимава в действителност. Става дума просто да скрие Златото на Толоза в предприятия, колкото се може по-отдалечени от Рим. Освен това държи на сенаторския си статут, което означава, че ще стои по възможност встрани от практическата дейност на градовете си и ще се надява само да му се плащат редовно наемите за земята. Стига счетоводителите му да си вършат добре работата, той никога не би хукнал сам да проверява как стоят нещата в Галия. В интерес на истината, още не мога да си обясня как точно на него му дойде подобна печеливша схема. Цял Рим знае, че колкото му е чиста патрицианската кръв в жилите, толкова повече му е куха патрицианската глава. А ето, че това не важало за всички сфери на живота. Не, няма защо да се боим от Квинт Сервилий Цепион! Стига сестерциите да продължават да пълнят кесията му, той ще си мълчи и ще се чувства щастлив.

— Тогава трябва да се замислим откъде да намерим още пари — замисли се Мутил и скръцна със зъби. — Кълна се във всички богове, Квинт Попедий, за мен няма да има по-голяма радост на този свят от това да смачкам веднъж завинаги и Рим, и римляните!

Но още на другия ден на Мутил му се наложи да изтърпи присъствието на един, при това от най-знатните римляни. В Бовианум бе пристигнал не друг, а Марк Ливий Друз, надушил следите на приятеля си Силон и нетърпелив да му донесе всички последни новини от Форума.

— Точно в момента в Сената се тегли жребият кой сенатор къде да отиде да раздава правосъдие — обясни той, който трудно можеше да прикрие неудобството си, че в тези смутни времена се е озовал в едно от огнищата на антиримските настроения — Бовианум.

— Наистина ли смятат да приложат от край до край клаузите в лекс Лициния Муция? — не искаше да повярва Силон.

— Наистина — потвърди мрачно приятелят му. — Дошъл съм да ти кажа, че разполагате с шест пазарни дни, за да омекотите удара. Щом започне календарното лято, съдилищата ще заработят с пълна сила и навсякъде, където се установи областният квестион, ще бъдат окачени табели, оповестяващи радостите, които може да донесе на всяко едно семейство издаването на нужната информация. Ще се намерят не един и двама алчни люде, които биха продали майка си и баща си за четири хиляди сестерции, а защо не и за осем, дванайсет хиляди? Предполагам, че от цялата работа мнозина ще напълнят гушите. Пълен позор, но така или иначе целият римски народ, патриции и плебеи заедно, прие закона без нито един глас против.

— И къде ще работи най-близкият до нас град? — попита за всеки случай Мутил.

— В Езерния. Всеки от областните квестионес ще бъде настанен в римска или латинска колония.

— Нали! Защото не смеят да отидат другаде.

Настъпи неловко мълчание. Нито Мутил, нито Силон имаха намерение да издадат плановете си за война, а това разтревожи още повече Друз, който бе дошъл именно с мисълта да ги разубеждава в агресивните им настроения. Той добре съзнаваше, че двамата му събеседници крият много неща, но не смееше да ги разпитва: от една страна, беше твърде близък приятел със Силон, за да го предава пред когото и да било, а от друга — си оставаше римлянин, който не би замълчал пред сънародниците си, случеше ли се да подочуе за заговор срещу Рим. Затова гледаше да засяга само теми, които не застрашаваха директно патриотизма му.

— Как предлагаш да постъпим? — попита Мутил Друз.

— Както казах, надявам се да омекотите удара. Убедете всички онези, които са си вписали неправилно имената в списъците с римски граждани, да напуснат възможно най-скоро римските и латинските градове и колонии. Знам, че няма да им се иска да го сторят, но вие ще ги убедите. Ако останат, чака ги бой с камшик, глоба, включване в черните списъци, насилствено изгонване от домовете им — обясни Друз.

— Не могат да направят подобно нещо! — все още се опитваше да се улови за някакъв мираж Силон. — Марк Ливий, тъй наречените лъжливи граждани са твърде много! Със сигурност Рим няма да иска да си създава едновременно толкова врагове. Рим не може да приложи на практика своя закон! Едно е да накажеш с бой някой случаен италиец тук и там, но да размахваш камшика си по гърбините на цели села и градове? Това би било лудост! Италия няма да се остави на подобно унижение! Можеш да имаш думата ми!

Друз сложи ръце на ушите си, сякаш не искаше да слуша, и поклати глава.

— Не, Квинт Попедий, не продължавай нататък! Умолявам те, недей изрича нито дума, която да може да бъде сметната за държавна измяна! Аз все пак си оставам римлянин! Дошъл съм да ви помогна с каквото мога. Не ме въвличай в заговори, които искрено желая никога да не се осъществят! Всички фалшиви граждани ще трябва да напуснат римските и латинските колонии, преди да са били открити. Това, че всички ще разберат защо толкова спешно се изнасят от домовете си, няма значение. Стига да се отдалечат достатъчно, римските съдилища трудно ще ги стигнат. Ще има въоръжени отряди, но те ще са твърде малобройни, за да обикалят страната в търсене на виновни, при това съдиите ще ги държат близо до себе си, за да ги пазят. Това, на което най-много можете да разчитате, е традиционната склонност на Сената да се пазари винаги когато стане дума за разходи. Заради пословичната си стиснатост римският Сенат е единствен ваш приятел в момента. Измъкнете хората си далеч от съдилищата и продължавайте да плащате данъците си в пълен размер. Нека всеки продължи да плаща, както е било досега, нищо че си е присвоил лъжливо римско гражданство.

— Така и ще направим — съгласи се Мутил, който като самнит добре знаеше на какво са способни римляните в желанието си да отмъщават. — Ще върнем всички по родните им места и ще се грижим за тях.

— Добре — сложи край на темата Друз. — Ако не друго, то поне ще ограничим броя на жертвите. — Той се извъртя неспокойно на стола си. — Не мога да стоя повече тук. Трябва да тръгна преди пладне, за да стигна Казинум преди падането на нощта. Присъствието на един Ливий Друз в Казиум няма да се стори никому толкова подозрително, колкото ако го заварят насред Бовианум. В Казинум все пак притежавам земя.

— Тогава тръгвай! — подкани го нетърпеливо Силон. — Не ми се иска цял свят да те държи отговорен за всички заговори срещу Рим, Марк Ливий.

— Ще си тръгна, но има още нещо — успя дори да се усмихне Друз. — Първо, искам думата ви, че няма да прибягвате до открита война, преди да са се изчерпали всички други възможности за съгласие помежду ни. Аз самият още не съм се отчаял и вярвам в намирането на мирно решение на въпроса. С тази разлика, че отсега нататък мога да разчитам на силни съюзници в самия Сенат. Гай Марий най-после се върна от пътешествието си, а и чичо ми Публий Рутилий Руф ще работи в подкрепа на делото ми. Имате думата ми, че в следващите няколко години ще се кандидатирам за народен трибун, а щом ме изберат, първата ми работа ще бъде да поискам от плебейското събрание да гласува всеобщо римско гражданство за цяла Италия. Засега не мога да си позволя подобен ход. Наложително е най-напред да си спечелим поддръжка сред висшите кръгове в Рим. Особено сред конниците. Нищо чудно да се окаже в крайна сметка, че лекс Лициния Муция ви е донесъл повече полза, отколкото вреда. Когато на бял свят излязат истинските му последствия, сигурен съм, че много римляни ще започнат да гледат с повече съчувствие и симпатия на италийската кауза. Знам, че да се превръщате в герои по толкова болезнен начин и на такава висока цена е тежко и дълбоко съжалявам за случилото се, но можем да сме сигурни, че в бъдеще мнозина италийци ще си спечелят славата на герои, а героите ще привлекат на своя страна много римляни. Това е, което исках да ви кажа.

Силон го изпрати на улицата, където го чакаше конят му, един от най-бързите, които робите на Мутил бяха открили в конюшнята му. За учудване на марса приятелят му се оказа без никакъв придружител.

— Марк Ливий, опасно е да се пътува сам по тия места!

— Още по-опасно е да взема някого със себе си, пък дори и роб. Хората са започнали да говорят, а не мога да си позволя лукса човек като Цепион да ме обвини в заговорничене против Рим само защото са ме видели в Бовианум.

— То и аз, нищо че ми няма името в списъците, не смея повече да се показвам в Рим — съгласи се Силон, докато се мръщеше на слънцето.

— И много правилно ще постъпиш, ако продължиш да стоиш настрана — увери го Друз и добави: — Най-малкото, защото в къщата си имам осведомител.

— О, Юпитере! Надявам се, погрижил си се да го разпънат на кръст!

— За голямо нещастие, Квинт Попедий, ще трябва и за в бъдеще да се съобразявам с този осведомител. Става дума за деветгодишната ми племенница Сервилия, дъщеря на Цепион и негова най-предана креатура. — Макар и да стоеше в сянка, пролича си как Друз целият се изчервява. — Разбра се, че по време на последното ти посещение в Рим, тя е влязла в стаята ти и е видяла каквото не трябва. Ето откъде Цепион е могъл да знае за Гай Папий като за един от инициаторите на фалшивите списъци… Това ти го казвам в случай, че още се чудиш как се е разбрало. Можеш да съобщиш и на приятеля си, та да знае каква преграда е паднала в последните няколко седмици между римляни и италийци. Времената са се променили. Вече не става дума за противоречия между Самниум и Рим. Нашата задача е мирното обединение на всички италийски народи в едно цяло. Иначе нито Рим, нито съседите му могат да се надяват на добро бъдеще.

— Не можеш ли да отпратиш издайницата при баща й? — подхвърли Силон.

— Той не ще и да знае за нея, нищо че е готова и майка си да предаде заради него. Дори ако ме питаш, мисля, че ви е предала именно с надеждата той да я вземе при себе си. Мисля, че засега съм й сложил здрав намордник, но никой не може да е сигурен няма ли пак да се освободи от каишката си и да отиде при Цепион. Затова най-добре не идвай в Рим или поне стой далеч от дома ми. Ако имаш да ми съобщиш нещо спешно, ще ме извикаш на среща извън града.

— Дадено. — Силон вече беше вдигнал ръка да удари коня по задницата, когато се сети за нещо последно. — Много поздрави на Ливия Друза, на Марк Порций и, разбира се, на скъпата ми Сервилия Цепионида.

В мига, в който той удари животното и то се понесе напред, по лицето на Друз се изписа непознато за приятеля му изражение на болка и печал.

— Тя умря съвсем скоро! — извика римлянинът през рамо. — Да знаеш колко ми липсва!

Както беше писано в лекс Лициния Муция, в единайсет града на Италийския полуостров бяха учредени местни съдилища — квестионес. Градовете бяха, както следва: Рим, Сполециум, Коза, Фирмум Пиценум, Езерния, Алба Фуценция, Капуа, Регаум, Луцерия, Пестум и Брундизиум. В закона беше предвидена изрична клауза, според която щом съдилищата свършеха работата си в тези селища, те щяха да се преместят в някой от другите римски или латински градове в съответната област. Единствено Лациум си остана без съд: римският Сенат реши, че марсите заслужават повече внимание, затова пренесоха единайсетия квестион в Алба Фуценция.

Като цяло обаче видните италийци, които се бяха събрали в Грументум седем дни след посещението на Друз у Мутил в Бовианум, бяха успели да убедят сънародниците си, уличени в подправяне на списъците, да напуснат римските и латинските колонии и да се върнат по родните си места. Разбира се, намериха се и такива, които не можеха да повярват какво ги очаква, или може би такива, които предугаждаха, че римските закани не са напразни, но не знаеха как така изведнъж да зарежат домовете и делата си и смятаха да чакат. В крайна сметка, тъкмо те отнесоха на главите си цялата ярост на римските квестионес.

Освен председателя с консуларен статут и двамината му помощници — сенатори всеки съд имаше под свое разпореждане цял екип от писари, дванадесет ликтори (всеки от председателите официално бе получил проконсулски империум) и въоръжена дружина от сто доброволци, набрани из средите на оттеглилите се от войската конници или пък гладиатори, достатъчно умели, за да препускат в галоп с конете.

Съдиите бяха избрани чрез жребий. Нито на Гай Марий, нито на Публий Рутилий Руф имената бяха изтеглени, което можеше и да се очаква; най-вероятно дървените им топчета изобщо не бяха сложени в буркана, който трябваше да се завърти като пумпал и да се чака кои топчета ще изскочат първи през тесния му страничен отвор.

На Квинт Лутаций Катул му се падна Езерния, на Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус — Алба Фуценция; Скавър беше подминат от съдбата, за сметка на това Гней Корнелий Сципион Назика получи Брундизиум, което навярно никак не му беше по сърце. Прасчо Метел Пий и Квинт Сервилий Цепион бяха избрани за младши съдии, също както и зетят на Друз Марк Порций Катон Салониан. Друз също не изтегли нищо. За него това беше голямо облекчение, тъй като иначе трябваше да се оправдава пред Сената как личната му съвест не му позволява да изпълни задълженията си.

— Нарочно са го направили, при това е било голяма грешка — сподели Марий пред Друз малко по-късно. — Ако можеха да разсъждават поне малко, а в крайна сметка нали затова са сенатори, биха направили така, че задължително и ти да бъдеш сред изтеглените. Така щяха да те накарат публично да обявиш чувствата см. Като се има предвид обстановката в момента, това щеше силно да те дискредитира!

— Ами аз много се радвам, че не могат да разсъждават — още веднъж благодари на късмета си Друз.

За свое голямо удоволствие цензорът Марк Антоний Оратор изтегли председателството на съда в Рим. Той си знаеше, че да лови нарушители сред безкрайните списъци на римските жители ще бъде много по-трудно, отколкото да се занимава с масовите фалшификации в провинцията, но тъкмо това го радваше, защото от малък обичаше трудните ребуси. При това платените осведомители, които вече чакаха с нетърпение началото на процесите, щяха да му помогнат да спечели за хазната милиони сестерции — нещо, което би направило щастлив всеки цензор.

Уловът на нарушители се оказа твърде неравномерен. Така например Катул Цезар почти нямаше кого да хване в Езерния; градът се намираше в самото сърце на Самниум и Мутил се е постарал да изкара всички засегнати от закона далеч от пределите му, оставяйки само римските граждани и латините. Нито едните, нито другите можеха да осветлят проконсула си по въпросите, които го вълнуваха, а самите самнити нямаше да издадат съплеменниците си пък ако ще и да им обещаваха планини от злато. Все пак съдиите си правеха удоволствието да въздадат в пълна мяра (според вижданията на самия Катул) заслуженото на малцината останали, особено след като се оказа, че сред стотината телохранители има един, изключително умел в боравенето с камшика. Дните минаваха скучно и еднообразно, защото процедурата се състоеше в това всеки подозрителен жител на града да бъде извикван поименно и да се чака няма ли доброволно да се появи. Оказваше се, че по странно стечение на обстоятелствата огромната част от призованите пред съда вече не се смятаха за жители на Езерния и само малцина — по един на три или четири дни — се обаждаха. Това Катул Цезар посрещаше с вълчия си апетит, без да се плаши ни най-малко от гневното мърморене на тълпата, от освиркванията, които го съпровождаха навсякъде по улиците, и от белите, които незнайни пакостници му готвеха на него, на двамата му помощници, на писарите, ликторите и дори на биячите от охраната. Тук някой ще среже стремето на гладиатора и той ще се стовари на земята, там водата ще се окаже натровена с някаква гадост, по квартирите на съдиите ще се заразхождат всички паяци и други неприятни насекоми в областта, изпод чаршафите и капаците на сандъците ще се изнижат спокойно змии и змийчета, по стените ще се окачат парцалени кукли, облечени в тоги и изпръскани в червено, да не говорим за закланите петли и котараци, в които се спъваха римляните. Стана обичайна практика в храната на съдиите да се сипва отрова, затова Катул се видя принуден още от сутринта да храни насила някои от робите си с ястията за обяд и да слага пазачи около кухнята, да не би някой отровител да се вмъкне незабелязан.

Колкото и странно да изглеждаше, пример за толерантност стана не друг, а Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус. Както в Езерния, така и Алба Фуценция, където той председателстваше съда, повечето от нарушителите отдавна бяха напуснали града, така че цели шест дни заседания на квестиона не донесоха абсолютно никакви резултати. Най-накрая, предаден от свой съгражданин, пред съда застана първият марс, човек заможен, затова способен да заплати наложената му глоба. Когато Ахенобарб заповяда незабавно да му бъде конфискуван имотът в Алба Фуценция, обвиненият дори не трепна; не трепна и когато назначеният за бияч войник се постара да му свали кожата от гърба. Най-накрая, когато кръв започна да пръска в радиус от десет крачки около осъдения, лично председателят на съда нареди боят да свърши. Нататък камшикът беше поверен на по-състрадателен човек, който се стараеше, ако може, да не остави дори белег върху гърба на осъдените. Освен това върховният понтифекс установи, че таи върла ненавист не толкова срещу фалшивите граждани, колкото срещу техните събратя, които се осмеляваха да ги предадат на властите. Както сред самнитите, така и тук осведомителите бяха малцина, затова пък — всички до един обекти на всеобщо на презрение. Председателят на съда беше задължен по закон да им плати обещаното възнаграждение, но после, пак в рамките на закона, подлагаше на такъв подробен и мъчителен разпит самите информатори, че от страх да не би и на тях да им се случи същото като на жертвите им, те скоро престанаха да се обаждат. При един конкретен случай обаче Ахенобарб се превърна едва ли не в обект на всеобща признателност. Ставаше дума за баща на три деца, всичките родени недъгави и бавноразвиващи се. Съдията не само че скришом плати глобата от собствената си кесия, но дори, давайки си сметка, че трите деца можеха да водят сравнително нормален живот единствено в рамките на родния си град, забрани имотът на бащата да бъде конфискуван.

И така, докато Катул Цезар бършеше по себе си храчките на всички самнити, Ахенобарб Понтифекс Максимус се радваше на известно уважение от жителите на Алба Фуценция, където марсите не бяха подложени на същия терор, както самнитите в Езерния. Колкото до останалите съдии, пръснати из страната, някои се оказваха безпощадни като Катул, други проявяваха поне известни скрупули, а трети, подобно на върховния понтифекс, се опитваха да бъдат по възможност човечни. И все пак дори те не бяха способни да предотвратят смъртната омраза, която все повече се наслояваше сред населението на Италия и убеждаваше покорените народи, че на всяка цена трябва да се отърват от „съюза“ си с Рим, пък ако ще и с цената на главите си. Така и никой от съдиите не посмя да прати телохранителите си навътре в страната, за да търсят изпокрилите се от закона нарушители.

От всички съдии имаше един, който успя да си навлече, освен другите и неприятности от чисто правно естество. Това бе Квинт Сервилий Цепион, прикачен като помощник към съда на Гней Сципион Назика В Брундизиум. От самото начало Назика бе предчувствал, че прашното, напечено от слънцето римско пристанище няма да се окаже любимото му място, затова кажи-речи с пристигането си се оправда с някаква болест (която за голяма радост на местното население се оказа хемороиди) и хукна да се лекува обратно в Рим. Така местният квестион трябваше да бъде поверен на някой от двамата му заместници, сиреч на Цепион, подпомаган от Прасчо Младши Пий. Както и навсякъде другаде, тук фалшивите граждани отдавна бяха изчезнали, а информатори не се явяваха. Ден след ден се четеше списъкът на заподозрените, но никой не благоволяваше да се яви пред съда. Ден след ден Цепион чакаше някой да му падне в ръчичките, докато най-накрая един от местните не му представи железни доказателства срещу един от най-уважаваните римски граждани в цял Брундизиум. Обвиненият не влизаше в броя на новозаписалите се, но осведомителят предварително се беше застраховал, твърдейки, че си бил присвоил гражданството двайсет години по-рано. Като куче, надушило най-после мечтания кокал, Цепион се хвърли да разследва случая. В желанието си обвиняемият да послужи за назидание на съгражданите си, при разпита му той беше подложен на изтезания. Метел Пий се уплаши от подобен подход и протестира, но Цепион отказа да го слуша, убеден във вината на заподозрения, нищо че бедният човек беше един от стълбовете на местния морал. По-късно обаче бяха представени неопровержими доказателства, че обвиненият е точно това, което твърдеше — пълноправен римски гражданин, при това с положение. В мига, в който истината излезе наяве, пострадалият даде мъчителя си под съд и двамата хукнаха да търсят справедливост в Рим. В крайна сметка наложи се първият консул Крас Оратор да държи една от най-пламенните си речи, за да отърве Цепион от наказание. Макар и оправдан обаче, той повече не можеше и да мисли да се върне в Брундизиум. Вместо това Гней Сципион Назика, който не си спести нито една ругатня, дошла му наум по адрес на бездарния му помощник, беше принуден пак да ходи в омразната провинция. Колкото до Крас Оратор, той съвсем не беше щастлив от факта, че трябва да защитава човек, когото не може да търпи.

— Понякога си мисля, Квинт Муций — оплака се той пред братовчед си, който открай време му беше най-близкият приятел, — че е жалко, дето точно ние се паднахме консули в тази ужасна година!

След известно време Публий Рутилий Руф прати писмо на Луций Корнелий Сула в Близка Испания. Беше получил специално вест от легата, че жадува за новини и би искал някой да го държи в течение за събитията в Рим. Не беше Рутилий Руф човекът, който би се отказал от подобна възможност за литературна изява.

„Защото, Луций Корнелий, бих се заклел, ако трябва, че от всички онези, които наричам приятели, на никого друг не бих драснал дори ред. Но ти не си като останалите и за мен е истинско удоволствие да те държа информиран за нещата, които се случват около мен. Нека започна с работата на специалните съдилища — квестионес, плод на най-разчулия се през последните няколко години закон — тъй нареченият лекс Лициния Муция. Още към края на лятото всички се убедиха колко непопулярна е сред съседите ни подобна наказателна мярка и мнозина са онези, които предпочитат да си намерят някое оправдание и да избягат от длъжности на съдия — следовател, вместо да чакат кога ще ги пратят. Най-накрая се намери и достатъчно сериозен повод всички останали из провинцията едновременно да се приберат в Рим. Племената на саласите, брените и ретите започнаха периодично да нападат и опустошават земите на север от река Пад, като в крайна сметка доведоха до порядъчен хаос цялата област между езерото Бенак и Долината на саласите, сиреч Средна и Западна Транспаданска Галия. Без дори да се замисли, Сенатът обяви извънредно положение и преустанови всякакви съдебни процедури по отношение на незаконните римски граждани. Всички съдии се завтекоха към домовете си, отдъхвайки си от натрупаното напрежение. И навярно като форма на отмъщение заради неприятностите, които им причини, гласуваха единодушно срещу разбунтувалите се племена в Италийска Галия да бъде пратен самият Крас Оратор начело на армия. Задачата бе, ако не успее да ги усмири съвсем, то поне да ги изтика от цивилизованите краища на областта. Крас Оратор се справи блестящо, като за целта му бяха нужни не повече от два месеца.

Само преди няколко дни той се завърна победоносно и настани армията си на лагер на Марсово поле. Обяви на всеослушание, че войниците му го били обявили за император и поиска следователно да му се отреди триумф. Петицията на консула — победител бе приета от колегата му и негов личен братовчед Квинт Муций Сцевола, който бе оставен да управлява в Рим и сега сметна за необходимо незабавно да свика Сената в храма на Белона. За изненада на някои обаче на втория консул никак не му беше до триумфи!

«Това са глупости! — заяви лаконично той пред сенаторите. — Не само че са глупости, ами е направо смешно да ги обсъждаме! Кратък двумесечен поход срещу три-четири хиляди неорганизирани диваци и хайде сега да честваме триумф? В никакъв случай! Не и докато аз седя на куриатния стол! Навремето такива големи пълководци като Гай Марий и Квинт Лутаций Катул имаха скромността да честват двамата едновременно победата си срещу германската напаст, сега ние ще отреждаме триумф на човек, който не е водил война, камо ли е имало кога да спечели поне едно по-сериозно сражение… Не! Триумф няма да се чества! Нека главният ликтор отиде при Луций Лициний и му нареди да прати войниците си обратно в лагерите край Капуа, а сам да домъкне дебелия си задник вътре в помериума, та да бъде поне от някаква полза!»

Ау — ау — ау! Струва ми се, че в този ден нашият Квинт Муций просто е бил без настроение или пък жена му го е изритала, което е все едно и също. Тъй или иначе Крас Оратор разпусна легионите си и пристигна вътре в помериума, където обаче нямаше намерение да бъде от полза никому! По-скоро му се искаше да даде някой роднински съвет на Сцевола, но Квинт Муций не беше настроен да слуша.

«Глупости!» дори не се опитваше да бъде оригинален с изразите си Сцевола. Между другото, Луций Корнелий, сега му е мястото да кажа, че от време на време Квинт Муций поразително ми прилича на Скавър Принцепс Сенатус на млади години! «Ти може и да си ми скъп, Луций Лициний — продължава да философства Сцевола, — но това не е причина да ти отреждаме незаслужени триумфи.»

И като резултат от цялата тази суматоха двамата братовчеди повече не си говорят. Което доста усложнява работата на Сената напоследък, защото все пак става дума за двамата ни действащи консули. Е, вярно, сещам се за по-отдавнашни времена, когато между консулите е съществувала далеч по-непримирима вражда, отколкото сега, но пък и Крас Оратор и Сцевола са все пак приятели. С времето отношенията им пак ще се изгладят. Лично аз съжалявам затова, задето не престанаха да си говорят, преди да измъдрят онзи проклет закон — лекс Лициния Муция!

Излиза, че освен цялата тази поредица от глупости, която ти описах, друго нищо интересно не се е случвало в Рим напоследък. На Форума почти не се забелязва живот.

Това не е причина обаче да не пиша за твоите подвизи или поне за това, което ние тук, в Рим, научаваме за тях. Във всеки свой доклад пред Сената Тит Дидий, когото винаги съм знаел като почтен човек, те споменава с добро.

Ето защо съвсем сериозно смятам, че е ще е добре да се върнеш в Рим не по-късно от края на идущата година, та да се кандидатираш за тогавашните избори за претори. Тъй като вече минаха няколко години от смъртта на Прасчо Метел Нумидик, а Катул Цезар, Сципион Назика и Скавър Принцепс Сенатус здравата се изложиха с подкрепата си за лекс Лициния Муция, независимо от огромните проблеми, които той ни донесе, никой вече не се сеща, че Гай Марий е бил някога черна овца, затова надали гласоподавателят би се интересувал от някогашните му приятели. Сега всички чувстват, че трябва да се гласува най-вече за способни хора, а такива, оказва се, трудно се намират. Тази година Луций Юлий Цезар беше избран без никакви проблеми за претор урбанус, а претор перегринус е големият брат на Аврелия Луций Кота. Лично аз смятам, че ти се радваш на много по-голяма популярност, отколкото някой от тях двамата, така че… Във всеки случай Тит Дидий никога не би те държал насила при себе си, още повече че служиш при него много повече, отколкото е прието един пълководец да изисква от легатите си. Другата есен ще станат четири години, откакто си в Испания.

Е, помисли за това, Луций Корнелий. Вече съм обсъждал въпроса с Гай Марий и той искрено подкрепя идеята. Подкрепя я и самият Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус! Откакто му се роди син, който при това му е одрал кожата, старецът не е на земята от радост. Иди ме питай как тъй ще наричам «старец» човек, който е на моите години.“

Сула стоеше в квартирата в Таракон и бавно поглъщаше дума по дума посланието на словоохотливия си кореспондент. Най-голямо впечатление му направи новината, че Далматика била родила син на Скавър. Колкото и Рутилий Руф да бе смятал, че останалата част от писмото му съдържа по-интересни новини, приятелят му далеч не бе избягал от призрака на Далматика и горчиво се усмихваше на съпружеските успехи на Принцепс Сенатус. Едва след като успя да възстанови в паметта си някакъв бегъл спомен какво точно представляваше любимата му, той седна да размишлява върху идеята да се кандидатира повторно за претор. Рутилий Руф беше прав — сега му беше времето. Сула не се и съмняваше, че Тит Дидий ще го пусне да си върви; не само това, ами щеше да го отпрати с нужните препоръчителни писма, които да увеличат шансовете му в комициите. Е, не беше той, който спечели венеца от трева — честта се беше паднала на Квинт Серторий, — но пък и никой не можеше да го обвини, че не си е свършил добре работата.

Дали не продължаваше да преследва напразни блянове? Нима Фортуна не се бе подиграла с него, когато прати бедната Юлила точно в онзи миг на поляната над Цирка? Не беше ли уловка от страна на боговете онзи венец от трева, който тя несъзнателно му изплете, без да знае какво означава подобно отличие за римския войник? Или пък, напротив, Юлила е виждала в бъдещето и го е предричала? Дали на Сула му оставаше още време да спечели своя венец от трева? Но в коя война? По света не се случваше нищо кой знае колко вълнуващо, от никъде не се задаваха заплахи. Е, вярно, че в Испания още се чуваше звънът на оръжията, но пък и задълженията на Сула не бяха такива, каквито биха му позволили да се окичи с корона граминея. Тит Дидий го използваше като специалист по логистика и стратегия, като човек, който знаеше откъде да намери провизии и оръжия, как да прегрупира силите си; но не и като командващ легион, който да се хвърли пръв в атака пред войниците си. Сула се надяваше, че щом се добере до преторския пост, ще успее да смени Тит Дидий от командването му в Испания. Испания беше богата провинция, а от богатства той най-силно се нуждаеше!

Трябваха му пари. Всеки ден си го повтаряше. На четиридесет и пет времето започва да тече по-бързо; да се забавеше още малко и завинаги щеше да изгуби шанс за консулски мандат; можеха често да го сравняват с Гай Марий, но Гай Марий си оставаше изключение. Като него втори нямаше, дори Луций Корнелий Сула не можеше да го гони по стъпалата на историята. За него единствен път към властта си оставаха парите, а пък в интерес на истината те и на Марий бяха помогнали. Ако не бяха баснословните богатства, които той си бе спечелил като претор в Далечна Испания, старият Цезар никога нямаше да му предложи дъщеря си за жена, а ако Марий не се бе оженил за Юлия, никой друг не би могъл да го качи на консулския стол. Пари. Сула трябваше да намери пари! Затова идваше време да се върне в Рим, да спечели изборите за претор, а после отново да дойде в Испания и да си пълни кесиите.

А по-късно, през август следващата година, след дълго мълчание Публий Рутилий Руф му прати и второ писмо:

„Бях болен, Луций Корнелий, но вече съм се възстановил напълно. Лекарите ми изброиха хиляди неразгадаеми диагнози, но аз и без тях си знам от какво точно страдах — дълбока скука. Напоследък обаче в Рим започнаха да назряват интересни събития, затова отдавна съм скочил на крака и чакам да видя какво ще се случва.

Най-напред да те зарадвам, че вече се говори за кандидатурата ти за претор. Реакциите сред избирателите са изключително в твоя полза, така че бъди уверен в успеха. Скавър още не се е отметнал от поддръжката на каузата ти, което е и начин да намекне пред приятелите си, че далеч не те смята за виновен в онази почти забравена история с младата му жена. Самомнителен дъртак! Така и няма да си признае публично, че именно той те накара да поемеш по пътя на изгнанието, както ти всъщност стори. И все пак принудителният ти престой в Испания донесе своите плодове! Ако навремето Гай Марий бе получил от Прасчо дължимото за услугите си в Африка, то пътят му към властта щеше да е далеч по-лесен. Но Тит Дидий е почтен човек и знае как да благодари на приятелите си.

Сега да минем на чуждестранния бюлетин. Най-после Никомед, царят на Витиния, умря. Ако не бъркам в сметката, ще да е бил на деветдесет и три. Първородният му син, роден от отдавна отишлата си витинска царица, вече е на шейсет и пет, но успя да запази престола за себе си. Оказва се обаче, че и брат му Сократ (той самият царува под името Никомед III в духа на фамилията), петдесет и седем годишен, се домогва до властта и вече е пратил молба до римския Сенат и народ Никомед III да бъде свален и той да заеме мястото му. Сенатът се отнася по въпроса с присъщата си мудност — явно, че колегите ни не се интересуват особено от външната ни политика. Изглежда, станали са нови бъркотии в Кападокия, където народът свалил царя си от престола и на негово място сложил някой си Ариарат IX. Той обаче починал скоро след това при съмнителни обстоятелства или поне такава е официалната версия; младият цар и регентът му Гордий са отново на власт, не без съдействието на понтийския цар Митридат и вярната му армия.

Когато Гай Марий се върна от пътешествието си из онези краища на света, той изнесе специална реч пред Сената, в която ни предупреждаваше колко опасен е младият цар на Понт Митридат. За жалост обаче малцината сенатори, благоволили да посетят точно това заседание, прекараха повечето време в приятна дрямка. Най-накрая Скавър Принцепс Сенатус лично стана, за да заяви, че според него Гай Марий бил преувеличавал. Дочувам, че младият цар щедро обсипвал Скавър с писма, в които, освен че не си пестял ласкателствата, но и изпъквал с рядко изящен гръцки; цитирал всички класици, като се почне с Омир и Хезиод, мине се през Есхил, Софокъл и Пиндар и се свърши с Менандър и Пиндар. От всичко това Скавър си направил елементарното заключение, че Митридат няма нищо общо с образа, който ние, римляните сме свикнали да придаваме на източните деспоти. За нашия Принцепс Сенатус човек, който чете класиците, не може да навре копието си в съкровените задни части на баба си. Затова пък Гай Марий твърди, че същият този Митридат, наречен от народа си Евпатор, е оставил майка си да умре от глад, убил е брат си, царувал под регентството на същата тази майка, убил е неколцина от чичовците и братовчедите си, а най-накрая е отровил и сестра си, за която е бил женен! Прекрасен човек, както виждаш, явно е чел много класика!

Иначе на политическата сцена в Рим нищо не се случва. По-интересно е в съда. Втора поредна година Сенатът прати неколцина от своите членове да се трепят по пътищата на полуострова в издирване на онези хиляди италийци, които се бяха записали незаконно като римски граждани, но както се случи вече веднъж миналата година, резултатите от неколкомесечните разследвания се оказаха почти нулеви. Общо в десетте области на Италия бяха отбелязани неколкостотин победи на римското право, разбирай, че неколкостотин души са били бити почти до смърт, а след това е трябвало да се продадат самите себе си, за да се издължат на римската хазна. Да си призная честно, Луций Корнелий, направо ми настръхва косата при мисълта да ме пратят в някое италийско градче без поне една дузина придружители! Не можеш да си представиш как ни гледат тези хора. Това тяхното е някаква свръхестествена пасивност, сякаш вече принадлежим на напълно отделни светове. Италийците от доста време са престанали да ни обичат, но откакто установихме тези абсурдни съдилища и започнахме да налагаме с камшик, да конфискуваме имоти и пари, няма италиец, който да не ни е намразил от дъното на душата си. Единственият обнадеждаващ факт е, че хазната започва да се изпразва със застрашителни темпове, след като сумите от платените глоби не могат да покрият и малка част от разходите, отишли по изпращането на съдебните комисии, съставени все от сенатори, свикнали на лукс, по далечните краища на полуострова. Двамата с Гай Марий вече готвим предложение пред Сената всички квестионес, учредени по силата на лекс Лициния Муция, да бъдат премахнати като безполезни и струващи скъпо на държавата.

На хоризонта се появи един от най-младите представители на плебейската фамилия на Сулпициите — Публий Сулпиций Руф, който реши да подведе под съдебна отговорност Гай Норбан, задето навремето бил пратил по незаконен начин в изгнание обвинения в държавна измяна заради поражението при Араузио Квинт Сервилий Цепион, заподозрян, както си спомняш, и в открадването на Златото на Толоза. Според Сулпиций въпросът бил неправилно отнесен пред плебейското събрание, когато по онова време вече бил съществувал специален съд, занимаващ се с обвиненията в държавна измяна. Нека допълня, че младият Сулпиций е станал един от най-близките приятели на сегашния Сервилий Цепион, което само доказва лошия му вкус. В защита на Норбан застана самият Марк Антоний Оратор, който произнесе според мен най-добрата реч за целия си живот. С това спечели оправдаването на Норбан, подкрепен от голяма част от съдебните заседатели, и здравата натри носовете на Сулпиций и Цепион. Понеже усещам, че си ценител на ораторското изкуство, специално прилагам към писмото си пълния текст на Антониевата реч.

Колкото до другия Оратор, Луций Лициний Крас, нека поклюкарствам малко за семейството му. Оказва се, че двамата му зетьове са имали напълно противоположен късмет с дъщерите му. Синът на Сципион Назика Сципион Назика отдавна си имаше свой син, Сципион Назика. Но неговата Лициния доказа, че е способна на много и вече му роди и дъщеря. За разлика от сестра си — жената на Прасчо Метел Пий, която никаква я няма. Разправят, че в детската стая в дома им ехото било забележително — толкова празна стояла тя. За разлика от Лициния обаче племенницата ми Ливия Друза не се отказва да ражда. Вече е майка на трета дъщеря, този път Порция, естествено, толкова червенокоса, че човек има чувството как някой е запалил слама върху главата й. И до ден-днешен е влюбена до полуда в Катон Салониан, когото аз лично смятам за доста приятен човек. Но по-важното е, че с жени като Ливия Друза Рим не би се оплаквал от бездетност!

Като че ли се отплеснах от истинската цел на писмото си, но какво пък? Тазгодишните ни едили се оказват обвързани помежду си по доста любопитен начин. Единият от плебейските едили е племенникът ми Марк Ливий Друз, който има за колега поредния богат господин Никой, някой си Ремий, докато един от куриатните едили е зет му Катон Салониан. Очертава се тримата да организират запомнящи се игри.

Нека завършим с малко семейни новини. Бедната Аврелия продължава да живее сам — самичка в сърцето на Субура, но се надяваме Гай Юлий да се върне у дома, ако не идната година, то най-късно на следващата. Тази година претор е брат му Секст, така че вече се задава и неговият ред да си опита късмета на изборите. Разбира се, Гай Марий няма да забрави обещанието си и ако трябва, ще раздава щедри подкупи. Боговете са дарили Аврелия и Гай Юлий с най-забележителното дете в цял Рим. Малкият Цезар, както го наричаме всички, едва е навършил пет години, а вече може да чете и пише. Това може и да не ти се струва кой знае какво чудо, но той чете, без дори да губи време да отделя думите една от друга! Надраскай му някоя глупост на къс хартия и му я дай: ще я разчете открай докрай на глас, без дори да се запъне! Аз и възрастни хора не познавам, които да са способни да го сторят, а той е само на пет години. Вече се чувстваме пълни глупаци в негово присъствие. Момчето и на външен вид е удивително, но никой не може да го нарече разглезено. Мисля, че Аврелия дори се престарава в строгото си отношение към него.

Толкова. За друго не се сещам, Луций Корнелий, Постарай се по-скоро да се върнеш у дома. Някакъв вътрешен глас ми подсказва, че един от преторските столове за догодина е запазен специално за теб.“

Както му препоръчваха приятелите, Луций Корнелий Сула се забърза обратно към дома. Беше обзет от надежди, че най-сетне е дошъл часът му, обаче продължаваше да се страхува да не би в последния момент да се случи нещо, което да препречи пътя му завинаги. След четирите години, прекарани в Испания, струната на любовта в сърцето му се бе обтегнала до скъсване, но колкото и да копнееше той по любимия си Метробий, пак нямаше да го посети нито веднъж. Дори когато театралната звезда потропаше на вратата му и се представеше за негов клиент, на прислугата беше заповядано да крият господаря си от него. Това беше годината на Сула. Ако той се провалеше, това би било знак, че богинята Фортуна завинаги е отвърнала лице от него; Сула никога не би си играл с търпението на безсмъртните. А Фортуна никога не оставаше безучастна, когато някой от любимците й изведнъж насочи чувствата си към някой смъртен и незначителен. Затова сбогом, Метробий!

След като поостана няколко дни у дома, за да се нарадва на децата си, пораснали толкова много, че на човек да му се доплаче, като ги гледа, Сула реши все пак да навести някогашната си приятелка Аврелия. По пътя към дома й си мислеше как четири години от живота на малкия Сула и малката Корнелия са му били откраднати само заради глупостта на някаква си хубавица… И как дори след всичко това той не я беше забравил! Корнелия Сула вече беше на тринайсет, беше наследила крехката хубост на майка си и привличаше мъжките погледи. За сметка на това от баща си не беше взела нищо. Елия осведоми мъжа си, че дъщеря му вече от няколко месеца редовно има мензис, а наболите гърди изпод дрехата й потвърждаваха думите й. При вида й Сула се усещаше безвъзвратно остарял, което беше чувство колкото изненадващо, толкова и неприятно; но пък и Корнелия можеше да се усмихва омайно като покойната Юлила и баща й не можеше да устои на чара й. Синът му беше на дванайсет. В чертите си и той беше наследил почти изключително майчиния си род: руси коси, сини очи, издължено лице, дълъг, месест нос, дълги, източени, но все пак силни ръце.

Именно в сина си щеше да открие единствения си истински приятел — онзи, за когото цял живот беше мечтал; обичта на малкия Сула беше толкова невинна, безрезервна и трогателна, че баща му не можеше да отпъди сина си от съзнанието си дори когато трябваше да се съсредоточи върху спечелването на избирателите. Малкият Сула още ходеше облечен в пурпурноръба тога — израз на положението му на невръстно дете, а на врата си беше провесил магическия талисман, предпазващ от злите духове — тъй наречената була, но вече придружаваше баща си навсякъде, стоеше настрана, когато той разговаряше с другите възрастни и слушаше внимателно какво си приказват. Сетне, когато двамата се върнеха у дома, затваряха се в кабинета на Сула и започваха да обсъждат как е минал денят, с какви хора са се срещнали и какви са били настроенията на Форума.

И все пак, когато тръгна към Субура, не взе сина си със себе си. Нарочно бе предпочел да е сам и за свое голямо учудване, както си вървеше из претъпканите улици, постоянно беше поздравяван от непознати; дори някои по-уверени си позволяваха приятелски да го тупат по гърба. Оказваше се, че той най-сетне се е превърнал в известна личност! Сула прие тези неочаквани срещи за добро предзнаменование и когато най-сетне почука на вратата на Аврелия, беше обзет от далеч по-оптимистични чувства, отколкото на излизане от къщата си на Палатина. Още един добър признак бе, че икономът Евтих го покани веднага вътре в къщата. Понеже Сула се бе родил лишен от всякакво чувство за срам или стеснителност, няколкото минути, които прекара в чакане в приемната, дори не му навяха неприятни спомени. Когато домакинята се показа на вратата на работната си стая, той просто й се усмихна и й подаде ръка. Което направи и Аврелия.

Тя хем на пръв поглед не беше мръднала, хем се беше променила до неузнаваемост. На колко ли години беше сега? Двайсет и девет? Трийсет? „Това е тя Троянската Елена — мислеше си Сула, — още не е изгубила лаврите си. Напротив, превърнала се е в самото олицетворение на човешката красота.“ Виолетовите й очи изглеждаха сякаш по-големи от всякога, черните й мигли бяха все тъй дълги и гъсти, кожата й беше още на младо момиче, а изражението й на гордост и достойнство се подчертаваше както никога досега.

— Простила ли си ми? — попита Сула и топло стисна ръката на Аврелия.

— Разбира се, че съм ти простила, Луций Корнелий! Как мога да те държа виновен за нещо, което всъщност бе моя слабост?

— Да опитам ли отново? — предложи той, без да му мигне окото.

— Не, благодаря — отказа тя и седна на един от столовете. — Вино?

— С удоволствие — рече той и се огледа. — Още ли си сама, Аврелия?

— Още. И можеш да ми вярваш, че това ме прави най-щастливия човек на земята.

— Дали си най-щастливият, не знам, но със сигурност си най-самозадоволяващият се, когото съм срещал. Ако не беше онова малко изкушенийце последния път, бих казал, че дори не би било правилно да те наричам човек. Затова и не съжалявам особено за постъпката си. Човек не може да бъде приятел с богините, нали?

— Я с богините, я със злите духове, Луций Корнелий — отговори Аврелия.

Той се засмя.

— Добре, печелиш!

Виното беше донесено и двамата си наляха. Както отпиваше, Сула погледна жената над ръба на чашата си и забеляза мъничките червени точици, които изпъстряха лицето й всеки път, когато се докоснеше до вино. Навярно защото най-сетне сам беше намерил утеха в живота в лицето на сина си и се беше научил да бъде доволен от себе си, започваше да вижда по-ясно в душите на околните. Погледът му сега проникваше през лъскавите прозорци на Аврелиината душа и нахално се провираше вътре в нея. Това, което виждаше, бяха пласт над пласт наслоявана и недоизказана неудовлетвореност, съпътствана с безброй въпроси, на които тя никога не бе успяла да намери истинския отговор, но които беше подреждала с методична последователност в логически категории, сякаш това беше достатъчно.

— Бре! — учуди се той на глас. — Ти наистина си това, което изглеждаш, Аврелия. Чак сега се уверявам, че това, което показваш пред хората, не е лъжлива фасада, а истинският ти облик.

— Винаги съм се надявала да е така — усмихна се тя.

— И все пак това е рядко явление, Аврелия. Повечето не сме такива.

— Със сигурност ти не си.

— Защо? Какво мислиш, че стои зад моята фасада?

Тя поклати енергично глава.

— Може и да мисля нещо по въпроса, Луций Корнелий, но не желая да го споделя. Така се чувствам по-сигурна.

— По-сигурна?

Тя вдигна рамене.

— Е, може и да не използвах най-точната дума. Не знам точно. Това си е някакво вътрешно предчувствие или навярно далечен спомен, който ми убягва. Обикновено не се поддавам на предчувствия, не съм такъв човек.

— Как са децата ти? — изведнъж смени темата Сула с друга, по-сигурна.

— Искаш ли да ги видиш?

— Защо не? Да си призная, моите ме смаяха, като ги видях преди няколко дни. Като се сетя за тях, и ми се ще да отида и да му кажа на Марк Емилий Скавър какво си мисля за него. Четири години, Аврелия! Те вече са пораснали, а през цялото това време мен ме е нямало, за да им се любувам.

— Такова е положението на мнозина от нашата класа, Луций Корнелий — отвърна му невъзмутимо тя. — Дори и да не беше тази история с Далматика, навярно ти пак щеше да стоиш далеч от Рим. Сега просто се радвай на децата си, докато можеш; и не се занимавай с мисълта не могат ли нещата тепърва да се променят.

Сула вдигна русите си, изкуствено изписвани с черно вежди.

— В живота ми има твърде много неща, които бих искал да променя! Там е работата, Аврелия. И затова вечно съм обзет от съжаления.

— Ти трябва да съжаляваш за нещата, които си сгрешил или на които си станал жертва, но това не е причина да си връщаш за тях — сега или когато и да било. — Аврелия не разсъждаваше толкова от нравствена, колкото от чисто практична гледна точка. — Ако не се отърсиш навреме от желанието си за реванш, Луций Корнелий, миналото ти ще те следва до края на живота ти. А както вече съм ти го казвала неведнъж, предстои ти още дълъг път. Надбягването тепърва започва.

— Така ли мислиш наистина?

— Сигурна съм.

В стаята нахълтаха трите цезарчета. Юлия Старша, на която всички викаха Лия, вече бе на десет година, а сестра й Юлия Младша или за по-просто Ю-Ю, наближаваше осем. И двете момиченца бяха високи за възрастта си, стройни, изящни… И те приличаха на покойната Юлила, мислеше си Сула, с тази разлика, че очите им бяха сини. Малкият Цезар беше на шест. Сула не можеше да си обясни защо момчето изглежда по-красиво от сестрите си, но това бе усещане, от което не можеше да се отърси. Разбира се, красотата му беше типично римска; Цезарите бяха най-чистокръвните римляни на света. В следващия миг Сула се сети за последното писмо на Публий Рутилий Руф и как той се хвалеше, че момчето можело да чете свободно от пръв поглед. Това наистина беше признак за необикновена интелигентност. Но още много неща имаха да се случват на Цезарчо и кой знае дали някое от тях нямаше да угаси завинаги огъня, бушуващ в главата му.

— Деца, това е Луций Корнелий Сула — представи гостенина си майка им.

Момичетата стеснително го поздравиха, докато малкият Цезар го дари с такава завладяваща усмивка, че Сула чак усети как нещо се преобръща в корема му от вълнение — подобно чувство не го беше спохождало от времето на първата му среща с Метробий. Момчето имаше почти същите очи като неговите: бледосини, но обградени с тъмен контур. От погледа искреше интелигентност и разбиране. „Може би и аз щях да съм същият, ако майка ми беше като прекрасната Аврелия, а баща ми не беше най-отчаяният пияница на света — помисли си Сула. — С подобно лице, с подобен ум Цезар би могъл да подлуди цяла Атина.“

— Едно птиче ми каза, момчето ми — обърна се към него той, — че си бил много умен.

Но малкият прихна да се смее.

— Значи птичето не е говорило с Марк Антоний Гнифон.

— Кой е той?

— Моят учител, Луций Корнелий.

— Нима майка ти вече не става за учител, та са ти намерили друг?

— Според нея съм й взимал здравето с въпросите си, когато съм бил малък. И затова тя ми намери учител.

— Когато си бил малък? Да не кажеш, че вече си голям?

— Тогава бях по-малък — отговори Цезар, без дори да се учуди на въпроса.

— Значи си преждевременно израснал — заключи Сула.

— О, не го казвай!

— Защо не, млади Цезаре? Какво имаш против думата?

— Ами обикновено подобен израз се използва за високомерни малки момиченца, които се опитват да имитират бабите си — обясни той леко засегнат.

— А — ха! — На госта му ставаше все по-интересно. — Това надали си го научил от някоя книга. Изглежда, вече можеш да правиш заключения и по личните житейски наблюдения.

— Естествено — изненада се Цезар.

— Достатъчно — сложи край на разговора им Аврелия и отпрати децата в стаята им.

Но синът й продължи да се усмихва през рамо на гостенина, сякаш вече го имаше за свой съучастник, и едва когато майка му го стрелна с поглед, бързо избяга зад вратата.

— Ако не му се случи да прегори твърде бързо, той ще се окаже или най-блестящият представител на класата ни, или нейният зъл гений — рече Сула.

— Да се надяваме, че ще е първото.

— Дали? — отвърна той и се засмя.

— Щял си да се кандидатираш за претор — смени на свой ред темата Аврелия, която и без това знаеше, че Сула не се интересува много от децата.

— Да.

— Вуйчо Публий е уверен, че ще те изберат.

— Тогава да се надяваме, че прилича повече на Тирезий, отколкото на Касандра!

Публий Рутилий Руф се оказа наследник на Тирезий; Сула не само че стана претор, но и получи най-много гласове при изборите, което го прати направо на поста претор урбанус. При нормални обстоятелства задълженията на градския претор се ограничаваха почти изключително с дейността на съдилищата, с удовлетворяване на молби от чисто правен характер. Но при изключителна ситуация (когато двамата консули отсъстват от града или са неспособни да вършат работата си) именно градският претор биваше натоварен със защитата на град Рим, с командването на римските легиони в случай на чуждо нападение; на него се падаше и задачата да прокарва закони и да контролира хазната.

Сула беше доста неприятно изненадан от изборния си успех. По закон градският претор нямаше право да се откъсва от Рим за повече от десет дни наведнъж, което означаваше, че и да иска, не може да се скрие от никого — налагаше му се всеки ден да ляга и става в собственото си легло, да живее в омразната си къща при омразната си жена и непрекъснато да живее под страха, че може да го навести някой спомен от младежките му години. И все пак оказваше се, че може да разчита на нечия много сериозна подкрепа за тежките начинания, които го очакваха — тази на родния му син. Малкият Сула щеше да е неговият приятел, той щеше да го придружава всеки ден на Форума, той щеше да го чака вечер у дома, за да си говорят и да се смеят. Колко приличаше Суланчо на Цезарчо! Ако не в друго, то поне на външен вид. А и момчето можеше и да не е толкова надарено, колкото братовчед си, но беше будно, а и Сула си повтаряше, че ако синът му се беше родил тъй гениален, както малкия Цезар, той самият не би го обичал толкова.

Но не само Сула беше неприятно изненадан от изборните резултати. И ако потърпевшите си скубеха косите, то околните здравата се забавляваха на неуспеха им. Луций Марций Филип шумно бе разгласил намеренията си да става консул, убеден, че при слабата конкуренция мястото му е в кърпа вързано. И все пак за първи консул беше избран по-малкият брат на Луций Валерий Флак Гай, което можеше да се приеме — ако не друго, то Валерий Флаките бяха патриции и в семейството имаха връзки! Но за втори консул бе предпочетен не друг, а онзи непоносим, гнусен нов човек Марк Херений! Чак до Карсеоли можеха да се чуят виковете на възмущение, с които Филип проглушаваше ушите на минувачите по Форума и ги караше да се подсмихват под мустак. Всички добре знаеха на какво се дължи провалът му — не на друго, а на онези язвителни забележки, които му беше отправил Публий Рутилий Руф при обсъждането на лекс Лициния Муция. Дотогава всички или бяха забравили, или се правеха, че са забравили помощта, която Гай Марий бе оказал на Филип при кандидатирането му за народен трибун. Но ето, че заради Рутилий цял Рим си бе припомнил откъде е тръгнал кандидатът за консул, а времето до злополучните избори бе твърде малко, за да се забрави отново.

— Ще му го върна аз на тоя Рутилий Руф! — закани се Филип пред Цепион.

— И двамата ще му го върнем — обеща му Цепион, който също имаше за какво да се ядосва.

Броени дни преди края на същата година Ливия Друза роди момче — Марк Порций Катон Салониан Младши — болнаво, червенокосо, дълговрато и ревливо дете с огромен нос, който стърчеше като човка на безформеното му личице. Дребен, но инатлив, малкият Катон упорито не щеше да се появява на бял свят. В крайна сметка раждането продължи дълго и мъчително. Майката беше буквално разкъсана, преди лекарите и акушерките най-после да поемат новороденото из утробата й.

— Бъди спокойна, домина — утешаваше пациентката си Аполодор Сикул, — на детето нищо му няма: нито подутини, нито синини, нито каквито и да било натъртвания. — В следващия миг по лицето на строгия гръцки лекар се изписа хитра усмивчица. — Ако начинът, по който един човек се е появил на този свят, има отношение с по-нататъшното му поведение, то, домина, ти ще имаш доста проклет син.

Ливия Друза беше крайно изтощена от раждането и само от любезност успя вяло да му се усмихне; в едно беше сигурна — не искаше повече деца. Всъщност това беше и първото от петте й раждания, при които беше изпитала истински страдания.

Едва след няколко дни, в които цялата домакинска работа бе паднала на плещите на неуморния иконом Кратип — след смъртта на Сервилия Цепионида Ливия Друза бе поела грижата за дома на брат си, — беше позволено на останалите й деца да я посетят и да се запознаят с братчето си.

Както се и очакваше, Сервилия застана като замръзнала на вратата, твърдо отказвайки да има нещо общо с новия си брат, когото изобщо не признаваше за такъв. Лила, която напоследък попадаше все по-осезаемо под влиянието на сестра си, също се опитваше да се държи високомерно и безразлично, но майка й успя сравнително лесно да я прикотка при себе си и да я накара да целуне крехкото създание в скута й. Третото момиче в семейството, Порция — или Порцела, както я наричаха, — беше само на четиринайсет месеца и не беше поканена на церемонията. За сметка на това малкият Цепион, който скоро бе навършил три години, присъстваше и беше като пощръклял от вълнение при срещата с брат си. Искаше му се да го поеме, да го гушка, люлее и целува.

— Той ще си бъде мой — зарече се твърдо малкият Цепион, като упорито се дърпаше на бавачката си, дошла да го прибере в стаята му.

— Давам ти го, малки Квинт — изпрати го Ливия Друза, щастлива, че малкият Катон ще си има поне един приятел сред батковците и какичките си. — Ти ще си този, който ще се грижи за него.

Макар и да не бе благоволила да влезе с останалите, Сервилия се задържа при вратата, изчаквайки Лила и Цепион да се отдалечат, сетне направи няколко крачки към леглото и застана в такова положение, че майка й да прочете подигравателния поглед в очите й. Замъгленият поглед на Ливия Друза и бледото й лице й доставяха удоволствие.

— Ще умреш — обеща й съчувствено Сервилия.

На майката секна дъхът.

— Глупости! — сопна се тя на малкото змийче.

— Ще умреш, ще умреш — клатеше глава дъщеря й. — Щом съм го поискала, значи ще стане. Леля Сервилия Цепионида умря, нали? Това бе, защото аз й пожелах да умре!

— Да се говорят подобни неща е колкото грозно, толкова и глупаво — опитваше се да я убеждава Ливия, докато сърцето силно биеше в гърдите й. — Само едно пожелание не стига нещо да се случи наистина, Сервилия. Ако си пожелаеш нещо и то стане, това си е чисто съвпадение. Единствено Фортуна знае кое ще се случи и кое — не! Теб никой не те пита как ти се харесва! Още не си станала толкова важна, че Фортуна да се вслушва в желанията ти.

— Няма нужда да ме убеждаваш, знаеш, че няма да ти се хвана! Аз притежавам от силата на злото. Когато поискам нечия смърт, тя се сбъдва — изхили се злорадо детето и избяга от стаята на майка си.

Ливия Друза затвори очи и потъна в мисли. Не й беше добре; откакто малкият Катон се бе родил, през цялото време се бе чувствала зле. И все пак не можеше да повярва, че Сервилия има някакъв пръст в това. Или поне така си повтаряше.

Няколко дни по-късно обаче състоянието й рязко се влоши. Малкият Катон беше изваден от стаята на майка си и прехвърлен на дойка. Така поне брат му Цепион можеше на практика да изпълни обещанието си и да го наглежда вместо Ливия.

Аполодор Сикул веднага би тревога.

— Опасявам се за живота й, Марк Ливий — съобщи той на Друз. — Кървенето не е обилно, но нищо не може да го спре. Сестра ти има висока температура, а заедно с кръвта изтича и някакъв мътен секрет, за който нямам представа какъв е.

— Богове, какво толкова съм сторил в живота си? — хвана се за главата Друз, опитвайки се да спре сълзите си. — Защо всички около мен умират?

На този въпрос, разбира се, никой не можеше да му отговори. Кратип, който мразеше от дъното на душата си Сервилия, го бе осведомил за разговора й с Ливия, но вуйчото така и не можеше да повярва, че детето е направило нещо на майка си. Така или иначе, от час на час сестра му отпадаше все повече и повече.

Това, което най-силно потискаше Друз, бе, че освен робините в къщата вече нямаше друга жена. Катон Салониан прекарваше цялото си свободно време при жена си, но за сметка на това Сервилия трябваше да бъде държана възможно най-далеч от болната й майка. И Друз, и зет му обаче си даваха ясно сметка, че Ливия Друза търси постоянно нечие друго присъствие. Присъствие на жена. Навярно се надяваше отнякъде да се появи Сервилия Цепионида. Само при мисълта за покойната си съпруга Друз отново се насълзяваше. И все пак той намери решение на въпроса.

На следващия ден Марк Ливий Друз се запъти към дома на човек, когото цял живот никога не беше посещавал — дома на Мамерк Емилий Лепид Ливиан. Неговия роден брат… независимо от това, че старият Друз му отричаше бащинството си. Беше толкова отдавна! Дали изобщо щяха да го приемат?

— Искам да говоря с Корнелия Сципионида — представи се той на вратата.

Вратарят вече си беше отворил устата да му каже, че господарят отсъства, но я затвори и му кимна да влезе. Друз беше въведен в атрия, където почти не се наложи да чака.

За свой ужас той дори не можа да познае възрастната жена, която се появи на една от вратите. Сивата й коса беше неумело вързана на плитка, спускаща се над тила й, дрехите й бяха раздърпани, личеше си, че са били облечени ей тъй, без никакъв опит да се съчетаят цветовете им. Жената беше напълняла, но лицето й се беше покрило с бръчки и определено беше погрозняло; Друз си помисли, че майка му е заприличала на някой от бюстовете на Сципион Африкански, които разкрасяваха Форума. Което не беше голяма изненада, след като тя му беше близка роднина.

— Марк Ливий? — запита тя с плътния си, приятен глас.

— Аз съм — рече той и застина в незнание как да постъпи.

— Колко приличаш на баща си! — отсъди тя, като го огледа. В тона й нямаше нищо осъдително. Корнелия седна на края на някаква кушетка и даде знак на посетителя си да заеме стола срещу нея. — Седни, синко.

— Предполагам, че се чудиш какъв вятър ме е довел при теб — започна той и усети как нещо засяда на гърлото му. Колкото и да се опитваше да прикрие истинските си чувства, лицето му ги издаваше.

— Нещо много сериозно — отговори майка му, — това поне е ясно.

— Сестра ми умира.

Корнелия изведнъж скокна като ужилена.

— Тогава няма време за губене, Марк Ливий. Нека само да обадя на снаха си какво се е случило и тръгваме веднага.

Друз дори не знаеше, че майка му, сиреч и той самият, си имат снаха; майка му пък не можеше да знае, че големият й син вече е вдовец. Брат си Мамерк Друз често бе засичал на Форума, така че имаше някаква смътна представа що за човек е; но така и никога през живота си не бяха разговаряли. Между двамата имаше десет години разлика, следователно Мамерк беше още млад за Сената. Сега се оказваше, че е женен.

— Имаш снаха — отбеляза лаконично Друз, щом двамата с майка му излязоха на улицата.

— Съвсем отскоро — отвърна Корнелия Сципионида. От красивия й тембър не бе останало ни следа. — Миналата година Мамерк се ожени за една от сестрите на Апий Клавдий Пулхер.

— А пък на мен жена ми умря — изрече той ни в клин, ни в ръкав.

— Да, чух. Вече съжалявам, че не дойдох да те видя. Но пък и не вярвах да ме посрещнеш добре, още повече в такъв тежък момент. Както знаеш, винаги съм била горда. Твърде горда, какво да се прави…

— Предполагам, редно е било аз да те посетя.

— Като че ли си прав.

— Дори не ми мина през ума.

Корнелия отвърна с привидно безразличие:

— Разбирам те. Все пак заслужава внимание как, след като не искаш да преглътнеш едно унижение заради себе си, си готов да го сториш заради сестра си.

— Винаги е било така. Или поне в нашия свят.

— Колко й остава на дъщеря ми?

— Не знам. Лекарите почти са я отписали, но тя самата продължава да се бори. Работата е там, че се страхува. Нямам представа от какво. Римляните никога не сме се страхували от смъртта.

— Или така си мислим, Марк Ливий. Колкото и да се правим на безгрижни, дълбоко в нас винаги живее ужасът пред неизвестното.

— Смъртта не е нещо неизвестно.

— Така ли мислиш? Тогава навярно животът ни се струва твърде сладък, за да се разделяме лесно с него.

— Понякога така изглежда.

Корнелия се покашля.

— Не можеш ли да ме наричаш „мамо“?

— Защо да те наричам? Ти ни напусна, когато бях само на десет. Сестра ми беше на пет.

— Не можех повече да изтърпя и един-единствен ден заедно с онзи човек.

— Не се изненадвам — отсече сухо Друз. — Не беше той човекът, който ще търпи под покрива си чуждо дете.

— Имаше предвид брат си Мамерк ли?

— Кой друг?

— Той е син на баща ти не по-малко от теб самия, Марк Ливий.

— Сестра ми разправя същото на дъщеря си за брат й — отвърна той. — Но и на най-големия глупак на земята ще му е достатъчно да хвърли само едно око на малкия Цепион, за да разбере чий е.

— Ами тогава ти погледни по-отблизо брат си Мамерк и ще видиш, че носи всичките черти на един Ливий Друз. Не е наследил нищо от мен. — Най-накрая, за да прозвучи съвсем убедително, добави: — Още по-малко от Емилий Лепидите.

Вече бяха стигнали до къщата на Друз. След като им отвориха да влязат, Корнелия Сципионида се огледа като замаяна.

— Никога не съм влизала в тази къща — обясни тя изненадата си. — Баща ти е имал прекрасен вкус.

— Жалко, че не е имал и прекрасен характер — отбеляза с горчивина Друз.

Майка му го стрелна с поглед, но не каза нищо.

Дали проклятието, което нещастната Сервилия бе пратила по адрес на болната си майка, носеше своите плодове или не, никой не знаеше, но самата Ливия все повече си внушаваше, че тъкмо то я е приковало към леглото. Вече си бе дала сметка, че умира, а не можеше да намери никоя друга причина защо. Да беше родила за пръв път, но не — вече имаше четири деца и никога не й се беше случвала никаква неприятност; защо точно на петото раждане ще се поболее така? Всички разправяха, че от раждане на раждане майката се справя все по-лесно и по-лесно.

Когато на вратата се показа пълничката, възрастна дама, Ливия Друза я загледа учудено, без да знае как така някаква си непозната ще си губи времето заради страданията на другите. Но ето, че непознатата не само влезе при нея, но дори протегна ръце да я прегърне.

— Аз съм майка ти, Ливия — представи се тя и като седна на ръба на леглото, пое дъщеря си в прегръдките си.

И двете заплакаха от радост, че се срещат тъй ненадейно, и едновременно с това от мъка, че толкова години е трябвало да прекарат разделени. Най-накрая Корнелия успя да утеши дъщеря си и като притегли един стол до леглото, подхвана разговор.

Ливия вече едва виждаше пред себе си, но все пак се опита да разгледа отблизо това обикновено лице, тези безвкусни дрехи, тази разрошена коса.

— Мислех си, че си много красива, мамо.

— Сиреч такава, която да лови всички мъжки сърца около себе си.

— Баща ми… Дори брат ми…

Корнелия Сципионида я потупа леко по ръката и се усмихна снизходително.

— Остави ги тях. Те ще си останат просто едни Ливий Друзи. Докато аз обичам живота, момичето ми! Винаги съм го обичала и ще го обичам. Обичам да се смея, да не взимам нищо прекалено сериозно. Сред приятелите ми има и мъже, и жени. Това са само приятели! Но в Рим никоя жена не може да си позволи да има приятели, иначе половината град ще заразправя, че не се интересува само от интелектуалните разговори. Включително и баща ти. Моят съпруг. Но и той не беше причина аз да не се виждам, когато поискам, с приятелите си — с мъжете, както и с жените. Във всеки случай не ми беше приятно постоянно да съм обект на градските клюки, още повече че баща ти беше склонен да вярва на всичко, което чуеха ушите му. Нито веднъж през целия ни съвместен живот той не застана на моя страна!

— Значи никога не си имала любовници? — смая се Ливия.

— Не и по времето, когато живеех с баща ти. Ако някой от нас двамата беше лъган и злепоставян, това бях аз, не той. Един ден си дадох сметка, че ако така продължава, просто ще умра. Затова, щом се роди малкият Мамерк, накарах баща ти да си мисли, че детето е от стария Мамерк Емилий Лепид, който винаги е бил сред най-скъпите ми приятели. Във всеки случай никога дотогава не сме били любовници, не повече, отколкото с когото и да било друг от компанията ми. Когато старият Мамерк пожела да осинови детето ми, баща ти се съгласи веднага — при условие, че и аз ще си отида с него. Но което е най-странно, никога не поиска да се разведем! Старият Мамерк беше вдовец и беше щастлив да приеме у дома си майката на осиновения си син. Оказах се в много по-гостоприемен дом от този на съпруга си, Ливия Друза, и докато старият Мамерк беше жив, аз бях негова предана жена, макар и формално омъжена за друг.

Ливия Друза направи усилие да се надигне от възглавниците си.

— Аз пък винаги съм си мислила, че си имала кой знае колко любовни авантюри!

— О, имала съм, момичето ми. Само че след като старият Мамерк почина. По едно време толкова често ги сменях, че броя им не знаех. Но любовните авантюри не са нещо сериозно, нали разбираш? Когато липсват силните чувства, те са само начин да проникнеш по-надълбоко в човешката природа. Човек винаги се надява, очаква всеки момент щастието му да се появи на хоризонта. Но една сутрин се събужда и си дава сметка, че авантюрите донасят много повече главоболия, отколкото заслужават, и че в крайна сметка не са те, които ще ти донесат вечно бягащото щастие. Вече има години откакто не съм била с любовник. Достатъчно ми е да живея със сина си Мамерк и да се радвам на приятелите си. Или поне така беше, докато Мамерк не се ожени. — Тя направи кисела гримаса. — Не се спогаждам кой знае колко със снаха си.

— О, мамо, а аз умирам! Никога няма да мога да те опозная по-отблизо.

— По-добре малко, отколкото нищо, Ливия Друза. Но и не можеш да виниш само брат си — Корнелия Сципионида беше достатъчно достойна жена, за да умее да гледа истината в очите. Откакто ви напуснах, нито веднъж не съм се опитала дори за малко да ви видя двамата с Марк. Можех да го направя, но не пожелах. — Тя вдигна рамене и се сети за нещо по-весело. — Както и да е, кой е казал, че умираш? Вече са минали почти два месеца от раждането на детето ти. Ако си щяла да умреш, отдавна да си го направила.

— Това, че умирам, не е свързано с раждането — отговори Ливия Друза. — Аз съм прокълната. Станала съм жертва на злите сили.

Корнелия Сципионида я зяпна удивено.

— На злите сили ли? О, Ливия Друза, каква глупост! Та това са чисти измислици.

— Не, не са.

— Не, дете, зли сили не съществуват! А и кой би могъл да те мрази чак толкова, че да те кълне? Може би бившият ти съпруг?

— Не, той навярно дори не се сеща за мен.

— Кой тогава?

Ливия Друза чак потръпна от ужас при този въпрос, но не отговори.

— Кажи ми! — настоя майка й, както би сторил всеки Сципион на нейно място.

— Сервилия — едва прошепна дъщерята.

— Сервилия? — Корнелия сбърчи вежди и започна да прехвърля в ума си за коя ли Сервилия става дума. — Искаш да кажеш някоя от дъщерите от първия ти брак?

— Точно така.

— Разбирам — поклати глава тя и отново потупа Ливия по ръката. — Не бих искала да те засягам, детето ми, като ти кажа, че това е само плод на болното ти въображение, но най-добре ще е, ако се отървеш от тези измислени предчувствия. Няма защо да доставяш излишни радости на момичето.

Нечия сянка застана над нея. Корнелия Сципионида се обърна, за да види на вратата някакъв висок, червенокос мъж, и непринудено му се усмихна.

— Ти сигурно си Марк Порций — стана тя да го посрещне. — Аз съм тъща ти. Току-що се запознахме повторно с Ливия Друза. Ето, остани ти при нея, аз ще отида да видя брат й.

Тя излезе под колонадата и като забеляза сина си седнал при фонтана в градината, се запъти към него, готова да го изпепели с гневния си поглед.

— Марк Ливий! — викна му още отдалеч. — Знаеш ли, че сестра ти се мисли за прокълната?

Друз я изгледа, като ударен от гръм.

— Не може да бъде!

— О, напротив, убедена е, че това е истината! Била я проклела някоя от дъщерите й, Сервилия.

Той прехапа нервно устни.

— Да, разбирам.

— Като че ли това не те учудва особено, синко…

— Ни най-малко. Детето е същинска напаст. Имам чувството, че да я подслонявам под покрива си е все едно да живея със самия Сфинкс… с единственото чудовище на света, което може да разсъждава като човек.

— Според теб възможно ли е Ливия Друза да умира само защото вярва, че е била прокълната?

Той поклати глава и зашепна да не би някой да го чуе.

— Мамо, Ливия Друза страда от някаква вътрешна рана, която се е получила при последното й раждане. Това лекарите го казват, а аз им вярвам. Вместо да заздравява, раната се инфектира все повече и повече. Навярно си усетила как мирише в стаята й.

— Разбира се. И все пак аз съм убедена, че тя вярва в проклятието.

— Ще доведа момичето — стана от мястото си Друз.

— Да си призная, щях да те помоля — подкани го сама Корнелия Сципионида и се облегна назад, за да чака и да си повтаря със задоволство как най-после синът й се е изпуснал да я нарече: „мамо“.

Момичето беше дребничко, мургаво, притежаващо някаква тайнствена красота. Но най-вече непроницаемо. Изпълнено с такъв огромен заряд енергия, че баба й мислено я сравни с къща, построена върху незагаснал вулкан. Един ден вулканът ще изригне, прозорци и врати ще се разхвърчат на всички страни и цял свят ще разбере какво се крие зад черните й очички. Да не се намира на мястото на тези около нея… Каква ли беше причината това дете да се чувства толкова нещастно и мразено от света?

— Сервилия, това е баба ти Корнелия Сципионида — представи старата жена на племенницата си Друз, без да изпуска нито за миг рамото на малката.

Сервилия само подсмръкна и нищо не каза.

— Дошла съм да навестя майка ти — осведоми я любезно Корнелия. — Ти знаеш ли, че тя се смята за прокълната от теб?

— Наистина ли? Прекрасно — зарадва се детето. — Наистина я проклех.

— Това исках да знам, благодаря ти — кимна баба й и й даде знак да си върви, без да издаде с нищо чувствата си. — Бягай в детската стая!

Друз се върна усмихнат.

— Браво! — похвали той майка си и седна отново до нея. — Най-после някой да я постави на мястото й.

— Никой няма да постави Сервилия на мястото й — възрази му Корнелия, сетне добави замислено: — Освен може би някой мъж.

— А, мъж ли? Е, баща й вече го е сторил.

— Аха, разбирам… Чувам, че отказвал да признае бащинството на децата си.

— Точно така. Останалите бяха много малки тогава и нямаше как да разберат какво точно става. Но на нея сърцето й се разби от мъка… Или поне аз така мисля. Трудно е да се каже, мамо. Тя е хитро и коварно създание.

— Бедната.

— Ха! — изсумтя Друз и нищо не каза.

В същия момент се появи Кратип, който водеше след себе си Мамерк Емилий Лепид.

Младежът силно приличаше на Друз и все пак му липсваше онази сила и енергия, която околните усещаха у брат му. Друз беше на трийсет и седем, той — само на двайсет и седем, не можеше да се похвали с кой знае каква кариера на адвокат, никой не му предричаше онези успехи на бойното поле, които обществото очакваше от Марк Ливий Друз. И все пак, спокоен и флегматичен, Лепид Ливиан притежаваше качества, които брат му не познаваше. Навярно това, с което го превъзхождаше, бе широката обща култура, трезвият поглед върху нещата наоколо. На Друз му бе нужен кошмарът от Араузио, за да прогледне, Лепид го бе сторил още с раждането си, защото бе имал при себе си майка си, една истинска Корнелия, при това от клона на Сципионите: образована, свободомислеща, любознателна за всичко, което става по света.

Корнелия се дръпна встрани на пейката, за да остави място за Мамерк, който се държеше притеснено, може би защото Друз така и не стана да го посрещне, ами само го наблюдаваше с любопитство и очакване.

— Та зарадвай се де, Марк Ливий — сгълча го майка им. — Вие сте истински братя, имате един и същи баща. Време е да станете добри приятели.

— Аз поне никога не съм мислил, че не сме истински братя — обади се Мамерк.

— Аз пък напротив — мусеше се Друз, без да знае как да постъпи. — Кое е истината, мамо? Това, което ми каза днес на мен, или онова, което си казала преди години на баща ми?

— Това, което ти казах днес. Онова навремето само ми помогна по-лесно да избягам от него. Не искам да се оправдавам за постъпката си… Навярно всичко онова, което си си мислил за мен през годините, Марк Ливий, е било истина. Дори бих казала, че съм дори по-лоша, отколкото предполагаш, но поради съвсем друга причина. — Корнелия вдигна рамене. — Никога не съм могла да признавам грешките си. Живея просто ден за ден.

Друз протегна дясната си ръка на брат си и му се усмихна.

— Добре дошъл в дома ми, Мамерк Емилий.

Той пое ръката му, наведе се към брат си и го целуна по устата.

— Мамерк — помоли го с неуверен глас. — Просто Мамерк. В цял Рим само аз нося това име, така че наричай ме просто Мамерк.

— Сестра ни умира в този час — напомни му Друз, без да изпуска ръката му. Искаше брат му да седне до него.

— О… Съжалявам, не знаех.

— Клавдия не ти ли каза? — мигом настръхна майка им. — Оставих й толкова подробно съобщение.

— Не, само ми каза, че двамата с Марк Ливий сте хукнали към дома му.

Корнелия Сципионида се замисли над случилото се и изведнъж й хрумна решение на всички проблеми едновременно.

— Марк Ливий — погледна тя големия си син със сълзи на очите, — в продължение на двайсет и седем години съм отдавала цялата си енергия на брат ти. — Все пак се опитваше да отпъди сълзите, които рядко проливаше. — Така и няма да имам време да опозная родната си дъщеря. Но ти и Марк Порций ще останете двамата с шест деца на ръце, без да имате жена да ви помага… Освен ако не се ожените отново.

Друз поклати енергично глава.

— Не, мамо, аз лично няма да се женя за друга.

Тогава, ако искаш, мога да дойда да живея при теб и да се грижа за децата.

— Искам — съгласи се той и отново се обърна щастлив към брат си. — Друго си е да знаеш, че пак имаш семейство.

В деня, когато малкият Катон навърши два месеца, Ливия Друза почина. В известен смисъл това беше добре за всички: никой повече не си правеше илюзии, че ще оздравее, а мисълта какво бреме представлява за близките си допълнително потискаше умиращата. В неочакваното присъствие на майка си Ливия намери голяма утеха, а освен това беше спокойна, че ще има кой да дарява децата й с обич и разбиране. Корнелия Сципионида не я изоставяше нито за миг (затова пък Сервилия сякаш престана да съществува) и Ливия Друза рано или късно се отърси от страха пред смъртта й забрави мисълта за всякакво проклятие. Прощавайки се с живота, тя се грижеше единствено за съдбата на онези, които щяха да останат след нея.

С Катон Салониан Ливия се сбогува след безброй думи на обич и утеха, след безкрайни напътствия и последни желания. Него гледаха изтощените й очи в мига на смъртта, неговите пръсти стискаше ръката й, неговата любов усещаше душата й да я изпраща в отвъдното. Брат й Друз също трябваше да се увери в сестринската и обич — и за него останаха думи на кураж и наставление. Но единственото от децата, което Ливия пожела да види, бе малкият Цепион.

— Грижи се за брат си Катон — заръча му тя и едва — едва го целуна с горящите си от треската устни.

— Грижи се за децата ми — помоли тя и майка си.

А последните й слова към Катон Салониан бяха:

— Никога не си бях давала сметка, че Пенелопа умира преди своя Одисей.

3

Макар да не притежаваше абсолютно никакъв опит в съда, а и самите му познания върху римските закони да бяха твърде скромни, Сула се научи да изпитва удоволствие от работата си на градски претор. Първо, защото беше изключително интелигентен, второ, защото можеше да разчита на способни помощници, които да му дадат нужните съвети всеки път, когато ги помолеше; и трето, далеч не последно по значение, защото той разсъждаваше по начин, свойствен за добрия съдия. Но това, което го радваше най-много от всичко, бе, че за пръв път в живота си служеше на Рим под собственото си име, а не както преди години — просто в качеството си на помощник на Гай Марий, Тит Дидий или на когото и да било друг. В града започваха да говорят за Луций Корнелий Сула като за човек, напълно независим, който заслужава внимание. Ако допреди изборите преторът можеше да се похвали с шепа клиенти, то сега те се увеличаваха от ден на ден, а пък навсякъде посрещаха с добро око навика му да бъде придружаван от сина си; бащата, който сам бе почнал от нищото, съзнаваше какъв невероятен шанс се отваря пред малкия Сула да почне отрано адвокатска кариера и да си изгради навреме основите за бъдещи успехи на политическата сцена.

Момчето бе взело не само физическия облик на един Цезар, но и притежаваше много от вродения чар на Юлиите, което му помагаше да си печели лесно приятели. А понеже беше добронамерен и научен на почтеност, приятели не му липсваха, напротив ставаха все повече. Сред момчетата, които започваха да кръжат около малкия Сула, беше и връстникът му, по-голям с някакви си пет месеца, Марк Тулий Цицерон, чиято глава беше толкова натежала от знания, че едва се крепеше на раменете му. Което беше най-странно, идваше от родния град на Гай Марий — Арпинум; дядо му се оказа баджанак на брата на Гай Марий, Марк, понеже и двамата бяха женени за Гратидии. За да научи всичко това, Сула дори не трябваше да разпитва приятелите си — още първия път, когато синът му доведе приятеля си Цицерон у дома, баща му бе буквално удавен със семейна информация от младия провинциалист; Цицерон беше твърде приказлив.

Така например Сула дори не си направи труда да попита момчето какъв вятър го е довял в Рим, то само си разказа цялата история:

— Баща ми е голям приятел с Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — похвали се малкият Цицерон, — и с Квинт Муций Сцевола Авгур. Освен това е клиент на самия Луций Лициний Крас Оратор! Затова, щом се увери колко съм надарен и интелигентен, той каза, че няма какво повече да търся в Арпинум, и цялото семейство се преместихме в Рим. Това беше миналата година. Сега си имаме хубава къща в Карина, в съседство с храма на Телус — от другата му страна е домът на Публий Рутилий Руф. Уча и при Квинт Муций Авгур, и при Луций Крас Оратор; повече при Луций Крас Оратор, защото Квинт Муций Авгур е вече доста възрастен. Разбира се, и преди да се преместим за постоянно в Рим, сме идвали често — всяка година. Започнах да се уча на Форума още на осем. Ние не сме прости селяци, Луций Корнелий! Ние струваме много повече от Гай Марий!

Сула искрено се забавляваше да слуша словоизлиянията на тринайсетгодишния си гост, затова дори не понечваше да го прекъсне, ами седеше спокойно облегнат на стола си и чакаше да се случи неизбежното: огромната диня, която служеше за глава на момчето да се откъсне от крехкото си стъбълце и да се пръсне о земята. Ораторът толкова усилено я размяташе напред — назад, толкова енергично кимаше с нея, за да подкрепя жестовете си, че на страничния наблюдател наистина му се струваше как огромната глава всеки момент ще се отдели от врата, който и без това не можеше да го държи във вертикално положение.

— Знаеш ли — продължаваше да се надува Цицерон колкото в преносен, толкова и в буквален смисъл, — вече имам своя публика, която идва специално за упражненията ми по риторика! Толкова съм се обиграл, че каквато и тема да подхвърлят учителите ми, винаги печеля в спора си с тях!

— Трябва ли да разбирам, че възнамеряваш да се заемеш с адвокатска кариера? — обади се Сула, колкото да не излезе, че му е взел думата напълно.

— О, разбира се! И все пак няма да се задоволявам с целите на един Акулеон, колкото и да е бил велик. Кръвта ми е достатъчно благородна, за да гоня и консулство! Е, естествено, първо трябва да вляза в Сената, а дотогава ще имам да водя много дела на Форума. Така говорят всички! — Огромната диня се наведе застрашително напред. — Според моето лично мнение, Луций Корнелий, да разчиташ за политическото си издигане на старата формула, сиреч на успешна военна кариера, скоро ще остане само спомен от миналото. Много по-полезно е постоянно да се показваш пред избирателите, а те не се разхождат по бойните полета, а из римския Форум.

Сула трудно скриваше възхищението си от подобно практично мислене, но намери за уместно да му напомни за себе си.

— Аз самият всичко съм постигнал по старата формула, Марк Тулий. Никога през живота си не съм се занимавал със съдебни дела, а я ме гледай къде съм сега — градски претор.

Но за Цицерон това не беше аргумент.

— Да, но ти, Луций Корнелий, не си се ползвал с моите предимства. А освен това аз ще стана претор, когато му е времето — сиреч на четиридесет.

Домакинът нямаше какво повече да му възрази.

— Не се и съмнявам, че ще успееш, Марк Тулий.

— Да, татко — заоправдава се малкият Сула по-късно същия ден, когато най-после гостенинът си беше отишъл и двамата с баща му можеха да приказват свободно. — Знам, че е голяма бъбрица, но и така ми харесва. Ти как го намираш?

— Намирам малкия Цицерон за обществена опасност, сине, но не мога да му отрека, че е приятна компания. Наистина ли е толкова добър, колкото разправят?

— Трябва сам да го чуеш, за да прецениш.

Но бащата поклати глава.

— Не, благодаря! Още е твърде млад, за да му повишаваме толкова самочувствието! Да му се не види и на самонадеяното провинциалистче!

— И все пак Скавър Принцепс Сенатус не спира да го хвали навсякъде — говореше малкият Сула облегнал се нежно на рамото на баща си — жест, който бедният Цицерон, например, не би направил никога; колкото повече време прекарваше приятелят му на Форума, толкова повече му се щеше да стои настрана от собствения си родител — скромен провинциален големец, който не струваше нищо в очите на истинските римски аристократи. Да не говорим, че за малкия натегач беше истинско проклятие, дето често го посрещаха с неприкрито пренебрежение само защото се падал далечен роднина на Гай Марий! Убедил се, че името на Третия основател на Рим вече не е никак на почит в Сената и на Форума, малкият Марк Тулий все по-видимо се отдръпваше от баща си, навярно с мисъл за бъдещата си политическа кариера.

— Според мен — отвърна Сула не без известно задоволство — Скавър Принцепс Сенатус си има достатъчно други грижи, за да се занимава с някакъв си Марк Тулий Цицерон.

Това беше самата истина. По традиция именно Принцепс Сенатус отговаряше за посрещането и изпращането на чуждите посланичества, а също и за всички дипломатически отношения с чужбина, които не се очертаваше да доведат до открита война. В действителност, в римския Сенат отдавна бяха свикнали да гледат на съседните царства като на своего рода римски провинции, които обаче не са достатъчно интересни, за да си струва легионите да ги завоюват. Тъкмо затова Марк Емилий се оказваше натоварен с тежката задача да намери поне неколцина свои колеги, достатъчно жертвоготовни, за да образуват комисия и да отпътуват за Витиния на своя сметка. От само себе си се подразбира, че това му отне време, и когато Сократ, по-малкият син на покойния Никомед II, цар на Витиния, прати своята просба до Сената, отговорът на Рим се получи едва десет месеца по-късно, при това смисълът му беше обратен на надеждите на претендента. Сенатът признаваше за цар на Витиния Никомед III, просбата на брат му Сократ оставаше без всякакви последствия.

Преди обаче да е разрешил витинския династически спор, Скавър Принцепс Сенатус беше изправен пред друг дипломатически ребус, който също се отнасяше до чуждоземен престол. От Кападокия в Рим пристигнаха кападокийската царица Лаодика и синът й Ариобарзан, спасяващи се от ордите на арменския цар Тигран и на понтийския Митридат, негов тъст. След като им бе омръзнало да търпят в двореца сина на Митридат, още повече дядо му Гордий, вярна креатура на понтиеца, и двамата дошли на власт кажи-речи с пристигането на пътешественика Гай Марий преди години, кападокийци най-после бяха намерили свой роден претендент за престола в Евсевия Мазака. Опитът отпреди време да повикат за владетел представител на сирийските Селевкиди бе завършил трагично, след като въпросният кандидат бе отпратен на оня свят, вероятно с помощта на славещия се като добър отровител Гордий. Едва след известно време, прекарано в търсене на някой позабравил се представител на местната царска династия, кападокийци успяха да представят на Митридат друг противник: местния велможа Ариобарзан, който с друго можеше и да не се похвали, но със сигурност имаше кръвна връзка с отмрялата династия. Майка му, която не би могла да се нарича другояче, освен Лаодика, беше братовчедка на последния от Ариаратите кападокийци. Малкият Ариарат Евсев, роден син на Митридат, и дядо му Гордий бяха изхвърлени от двореца в Мазака и без да губят нито минута, избягаха на север в Понт. Този път обаче Митридат не посмя да реагира веднага, и то единствено благодарение на Гай Марий, който при идването си в Кападокия го бе наплашил достатъчно силно с призрака на римските легиони. Затова, вместо сам да си цапа ръцете, Митридат остави да действа вместо него арменският му съюзник Тигран. Официално Кападокия беше нападната от Тигран, който сам трябваше да избере поредния узурпатор на местния престол. Този път нямаше да бъде син на Митридат. На предварително съвещание двамата монарси бяха решили, че е минала модата на децата — царчета и вече е крайно време в Мазака да дойде на власт възрастен човек. Новият кападокийски цар щеше да бъде не друг, а самият Гордий.

Но Лаодика и Ариобарзан навреме се махнаха от проклетото си царство и побързаха да се явят в Рим. Беше ранната пролет на същата година, в която Сула служеше като градски претор. Пристигането им в Рим се оказа непредвидено усложнение в живота на Скавър, който неведнъж бе казвал и писал, че съдбата на Кападокия трябва да се решава единствено от нейните жители, и не можеше току-така да остане глух за исканията им. Работата беше там, че и Лаодика, и Ариобарзан единодушно обвиняваха за нещастията си Митридат Понтийски, а пък Скавър вече бе имал случай да изрази своите симпатии към него. Единственото, което утешаваше Принцепс Сенатус за момента, бе, че участието на Митридат в дворцовия преврат още не е доказано, и че цялата отговорност би могла да се прехвърли на арменеца Тигран.

— Ще трябва сам да отидеш и да провериш — подхвърли Сула на Скавър на излизане от заседанието, на което малцината благоволили да се явят сенатори обсъждаха Кападокийския въпрос.

— Да й се не види на проклетията! — ядосваше се Скавър. — Точно в момента не мога да си позволя да напусна Рим.

— Тогава ще трябва да упълномощиш някого.

Но Скавър гордо изпъчи старческите си гърди, навири нос и рече себеотрицателно:

— Не, Луций Корнелий, ще отида лично аз.

Което и стори. С тази разлика, че не си направи труда да посети самата Кападокия, ами реши да навести цар Митридат в резиденцията му в Амазия. Там го посрещнаха едва ли не с овации и го обградиха с внимание, на което всеки би му завидял. Не можеше да му се отрече на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, че си прекара добре в Понт, където знаеха и как да хранят, и как да поят. Когато царят отиваше на лов за лъвове и мечки, и Скавър отиваше с него; когато царят предложеше да хванат някоя риба — тон или делфин, и Скавър се качваше на кораба му, за да мята харпуни в Евксинския понт; когато царят го поканеше на разходка до някоя от природните забележителности в страната — водопади, дефилета, величествени планински върхове, — пак Скавър гледаше да запомни видяното, за да се хвали на приятели и познати в Рим; а най-много щеше да се хвали с понтийските череши — най-вкусният плод, минавал през устата му, — които не растяха никъде другаде по света.

Скавър се убеди, че Понт няма никакво желание да управлява Кападокия, напротив неговият владетел не пропускаше възможността да порицае поведението на зет си Тигран. Най-накрая, като си даде сметка, че се е заседял, и като се успокои, че в един дворец, където всички говорят безупречен гръцки, не може да се готвят заговори срещу Рим, Марк Емилий Скавър се качи на един от Митридатовите кораби и отиде да разправя в Рим какво е чул и видял.

— Лесно се справихме — потриваше ръце Митридат пред приближения си Архелай.

— Мисля, че ако не беше кореспонденцията, която водеше с него през последните две години, нямаше да успеем — рече Архелай. — Продължавай да му пишеш, Велики! Струва си усилията.

— И торбата със злато, която му дадох, също си струваше.

— Както винаги си прав!

Далеч преди да измине мандатът му като претор урбанус, Сула седна да плете интриги с надеждата да му се предостави управлението на някоя от двете провинции в Испания. За целта най-много щеше да му помогне възникналата дружба със Скавър Принцепс Сенатус, която му отваряше вратите и у много други членове на Сената. Единствен може би Катул Цезар щеше да си остане завинаги негов съперник; нито той, нито Сула щяха лесно да забравят известни събития, случили се преди години по долината на река Атезис в Алпите, тогава когато кимврите нахлуваха в Италийска Галия. Като цяло обаче нещата вървяха в желаната посока и в началото на юни вече предчувстваше заминаването си за Далечна Испания — по-доброто решение от двете, особено за човек, който се нуждае от много пари.

Но Фортуна, която беше направила толкова много за него, този път най-безочливо го предаде. Един ден от Близка Испания се завърна Тит Дидий, комуто беше отредено да чества триумф. Вместо него в провинцията беше назначен да управлява квесторът му. Само два дни по-късно проведе своя триумф и Публий Лициний Крас, управителят на Далечна Испания, оставил също така квестора си да го замества. И двамата квестори щяха да си управляват чак до новите избори. Тит Дидий се хвалеше, че е оставил Близка Испания напълно умиротворена, след като най-накрая е успял да се справи с пустите келтибери, и не очаквал дори да гъкнат в негово отсъствие. Оказа се обаче, че за разлика от колегата си Публий Крас е избързал малко с триумфа, и то не за друго, а за да може да сключи договори с подходящи предприемачески сдружения в Рим за разработката на калаените рудници, които бе получил в концесия. Като управител той си бе направил труда лично да навести Каситеридите — прословутите Калаени острови, — където бе смаял всички с внушителната си външност на римски магистрат. Не само това, но бе предложил по-висока цена от всички други кандидати — концесионери, гарантирайки, че нито грам от рудата, която миньорите извадеха на бял свят, няма да се изгуби по пътя към Вътрешно море. Лициний Крас беше баща на три деца и навреме се замисляше какво ще им остави в наследство. Затова пък нямаше как да обърне нужното внимание на задълженията си като провинциален управител.

Само петнайсет дни след честването на Красовия триумф, в деня преди юнските иди се разбра, че лузитаните се били вдигнали на ново въстание, обхванало много по-голяма територия, отколкото предишното. На място веднага беше пратен действащият претор Публий Корнелий Сципион Назика, който, вместо да премине към активни действия, се зае да разучава отблизо обстановката. За всички беше ясно, че преторът изчаква да му бъдат удължени пълномощията, което Сенатът щеше да стори с най-голямо удоволствие — все пак Сципионите бяха могъща фамилия и имаха доста приятели сред аристокрацията. Сула вече нямаше какво да очаква от Далечна Испания.

През октомври и Близка Испания му беше отмъкната изпод носа. Квесторът, останал да замества триумфатора Тит Дидий, прати вест, че иска спешна помощ: цялото население на провинцията — васкони, кантабрийци, илергети, се били вдигнали като един на оръжие. Понеже Сула заемаше отговорната длъжност на градски претор, не можеше и дума да става да напуска поста си, затова самият първи консул Гай Валерий Флак на бърза ръка събра армия и отплава за Испания.

Какво оставаше тогава на Сула? Македония? Но тя се смяташе за консулска провинция, рядко я даваха на претори, макар и тъкмо тази година там да управляваше предишният градски претор, новият човек Гай Сенций. Сенций обаче показваше превъзходни качества и никой не очакваше Сенатът да го маха от поста му на главнокомандващ в една война, където беше подпомаган от не по-малко способния Квинт Брутий Сура. Азия? Сула отсега знаеше, че провинцията е била обещана на друг един Валерий Флак, пак Луций. Африка? В последно време там не се случваше абсолютно нищо; човек можеше да си потъне сред пясъците на пустинята и никой да не се сети повече за него. Сицилия? Същото. Както и Сардиния, с или без Корсика.

Макар и изпаднал в отчаяна нужда от пари, Сула, беше принуден да стои като безмълвен свидетел на събитията около себе си, да скърца със зъби от яд, че всичките богати провинции са раздадени на други, а той стои с вързани ръце в римските съдилища. До две години трябваше да се кандидатира за консул, а само сред тазгодишните претори имаше достатъчно сериозни опоненти в лицето на Публий Сципион Назика и Луций Флак, последният от които бе доказал на какво е способен, осигурявайки си предварително управлението на Римска Азия. И двамата бяха достатъчно богати, за да купят когото трябва, но дори не можеха да се сравняват с третия кандидат — Публий Рутилий Луп. Ако не му се предоставеше случай да забогатее в някоя война, Сула така и щеше да си увехне.

Добре, че беше синът му да му прави компания навсякъде, иначе сигурно би полудял; би направил нещо, което завинаги би го лишило от шансове да се добере до консулския пост. Метробий се намираше все в този същия Рим и ако не беше малкият Сула, баща му нямаше да устои на все по-засилващото се изкушение и навярно би навестил стария си любовник. Към края на годината вече абсолютно всички в Рим познаваха градския си претор по физиономия, което се дължеше до голяма степен и на фрапиращата му красота. Присъствието на децата му не позволяваше дори мисълта да покани Метробий у дома си, а пък сам да го посети в апартамента му на Целий, беше невъзможно заради стотиците любопитни погледи по улиците на града. „Сбогом, Метробий!“

Това, което правеше безсилието му още по-непоносимо, бе и принудителната му раздяла с Аврелия. Това лято най-сетне се бе завърнал у дома Гай Юлий Цезар, което беше сложило веднъж завинаги край на Аврелиината свобода. Сула си бе позволил да посети веднъж приятелката си, но вместо познатата Аврелия насреща му застана някаква хладна и безразлична дама, която хладно и безразлично го помоли повече да не й досажда. Сула нямаше откъде да черпи информация за домашните проблеми на Цезарови, затова пък не му беше трудно да се сети за какво става дума. През ноември Гай Юлий Цезар щеше да се явява на преторските избори, за целта Гай Марий бе започнал да използва цялото си влияние, а съвсем естествено жената на кандидата щеше да се превърне в обект на всеобщо внимание и не можеше да си позволи никакви грешки. Никой не бе казал на Сула за умишленото недоразумение, което Публий Рутилий Руф бе предизвикал с писмото си до Гай Марий и жена му в Мала Азия, затова пък Клавдия, жената на Секст Цезар, бе сметнала за нужно още при посрещането на девера й да му спомене в шеговита форма за случая. Всички го приеха като анекдот, при това твърде смешен, но на Гай Цезар не му беше до подобни шегички.

И така, Сула ден след ден благодареше на боговете, че са му пратили такъв син! Само малкият Сула можеше да му бъде утешение в тези самотни месеци. Само той можеше да охлади страстите на своя разкъсван от всевъзможни житейски страдания баща, който току-виж от нямане какво да прави отново посегнал към шкафчето с отровата. Защото, ако ще цялото злато и сребро на света да му предложеха, той никога не би позволил синът му да узнае, че е дете на убиец.

Задаваше се краят на тази безплодна година. От ден на ден шансовете му да спечели управлението на някоя провинция изтъняваха все повече и повече, а Метробий и Аврелия си оставаха все тъй далечни. Младият Цицерон не спираше нито за миг да му боботи над главата и на разочарования претор не му оставаше друго, освен да се влюбва все повече и повече в сина си. Единствено пред него Сула разправяше с подробности за живота си преди смъртта на мащехата му — неща, които грижливо бе крил от ушите на всички останали. Но момчето знаеше и да слуша, и да разбира, и да прощава. Разказите на баща му го привличаха особено с това, че героят в тях повече никога нямаше да се покаже такъв, какъвто е бил тогава — напротив, светът, в който беше попаднал и в който той самият, малкият Сула, живееше, беше отделен за вечни времена от онзи, който бе напуснал след смъртта на старата Клитумна. Само едно премълчаваше бащата — за вълчите си нрави, които често го бяха изкарвали навън по пълнолуние — да вие безнадеждно срещу облещилото се светило в небето. Навярно се опитваше сам себе си да убеди, че звярът у него си е отишъл завинаги.

Когато в края на ноември Сенатът разпредели провинциите между настоящите и бъдещите претори, всичко се случи точно тъй, както си го бе представял Сула: пълномощията на Гай Сенций в Македония бяха продължени, също както и на Гай Валерий Флак в Близка Испания и на Публий Сципион Назика — в Далечна. На Сула му бе предложено сам да избере между Сицилия, Сардиния и Корсика, но той любезно отказа. По-добре да си стои в Рим и да чака какво ще се случи за в бъдеще, вместо да поеме с някакво безперспективно управителство и да изгуби връзка с избирателите. Тъй и тъй, когато две години по-късно в Рим се проявеше интерес кой от кандидатите за консул къде е управлявал като претор и пропретор, никой нямаше да обърне внимание на Африка, Сицилия или Сардиния.

И изведнъж Фортуна свали маската си и отново се разкри в пълна светлина пред своя любимец Луций Корнелий Сула. През декември в Рим достигна тревожно послание от страна на витинския цар Никомед, който съобщаваше на Рим, че цар Митридат планувал в най-скоро време да обяви война на всички страни в Мала Азия, но най-вече на самата Витиния. В почти същия миг от Тарс дойде новината, че Митридат бил нахлул в Кападокия начело на огромна армия и по всичко личало, че имал намерение да завладее Киликия и Сирия. Смаян от подобно развитие на събитията, Скавър Принцепс Сенатус лично предложи в Киликия да бъде пратен незабавно римски управител, който да се заеме със защитата на тази дотогава формална римска провинция. Засега Рим не разполагал с излишни войскови части, но управителят щял да бъде снабден с достатъчно парични средства, за да организира на място съпротивата. Нещо, което Митридат така и не бе разбрал, бе колко твърдоглав и верен на принципите си може да се окаже един истински римлянин, какъвто несъмнено беше Скавър. Понтиецът можеше да си пише писма, колкото иска, можеше да му даде не една, ами няколко торби злато и пак нямаше да го откаже от решимостта му да защитава интересите на Рим. Скавър можеше и писмата да изгори, и златото да забрави, сякаш никога не го е имало. Киликия беше слаба, но същевременно важна. Рим можеше и да не й праща управители, но продължаваше да гледа на областта като на своя законна територия.

— Нека пратим в Киликия Луций Корнелий Сула — предложи Гай Марий, когато се допитаха до него. — Поставиш ли го натясно, той е способен на истински чудеса. Може да обучава войници, да ги въоръжава, както трябва, да ги командва в бой. Ако някой от нас е способен да спаси положението в Мала Азия, това е Луций Корнелий.

— Дадоха ми провинция! — похвали се Сула пред сина си още на вратата. Тъкмо се връщаше от заседанието на Сената в храма на Белона.

— Не може да бъде! — зарадва се малкият Сула. — Коя?

— Киликия. Трябва да я пазя от войските на понтийския цар Митридат.

— О, татко, това е чудесно! — поздрави го синът му, но в следващия миг се сети, че им предстои да се разделят. Макар и само за секунда в очите му се прочете такава дълбока тъга, която жегна сърцето на Сула, нищо, че в следващия миг малкият се беше овладял напълно и добавяше с дължимото към баща си уважение: — Ще ми липсваш, разбира се, но пък съм толкова щастлив за теб, родителю мой. — Това, последното рядко се казваше, но подхождаше за тържествени случаи.

Луций Корнелий Сула се вгледа продължително в сина си, от бледосивкавите му очи бликнаха сълзи колкото на умиление, толкова и на радост, че е способен така силно да обича някого на този свят.

— А, така! Кой говори за раздяла? — уж се зачуди той. — Да не би наистина да си мислиш, че ще тръгна без теб? Естествено, че и ти ще дойдеш.

Малкият Сула за малко да се задави от изненада; на устните му се появи щастлива усмивка.

— О, татко! Сериозно ли говориш?

— Никога не съм говорил по-сериозно през живота си, синко. Или заминаваме двамата, или аз изобщо няма да замина.

Тръгнаха за Мала Азия в началото на януари. Заради все по-силното разминаване между календарното време и годишните сезони температурите бяха по-скоро есенни, а ветровете — сравнително благоприятни за плаване. Сула беше взел със себе си дванайсет ликтори (колкото прилягаха на управител с проконсулски империум), а освен тях и цял екип от писари, чиновници и държавни роби. Освен малкия Сула, който не можеше да си намери място от вълнение, на кораба се возеха изгоненият цар на Кападокия Ариобарзан и майка му Лаодика. Благодарение на усилията на Скавър Принцепс Сенатус проконсулът носеше със себе си пълен сандък със злато, а благодарение на дългите разговори с Гай Марий имаше и ясна представа за общото положение в региона.

От Тарент стигнаха по море до Патрас в Пелопонес, оттам взеха друг кораб до Коринт, прехвърлиха се по суша до Пирея, където платиха на поредния капитан, за да ги откара до Родос. От Родос за Тарс Сула трябваше да наема специален кораб, тъй като зимата настъпваше и търговското корабоплаване бе преустановено. Заради лошите ветрове пътниците пристигнаха в Тарс едва към края на месеца, без да видят почти нищо от чудесата на Гърция и Мала Азия, освен много вода и пристанище или корабна работилница.

Откакто Марий бе напуснал града три години и половина по-рано, в Тарс нищичко не се беше променило. Подобно на столицата си и цяла Киликия продължаваше да живее в своята вековна дрямка, глуха за събитията по света. Пристигането на първия официален римски управител в историята на областта беше ознаменувано както подобава и Сула едва се беше нанесъл в местния дворец, когато на вратата вече се стичаха услужливи хора, готови да му помогнат с каквото могат. Сред тях не бяха малцина и онези, които не биха отказали да повоюват известно време срещу прилично възнаграждение.

Сула обаче още от Рим знаеше кого да търси. Интересно, а може би показателно бе, че въпросният човек не си губеше времето да си разменя услуги с новодошлия римски управител, ами продължаваше да си гледа всекидневната работа, която беше да поддържа местните доброволчески дружини. Името му беше Морсим и той беше лично препоръчан на Сула от Гай Марий.

— Отсега нататък си освободен от командването — рече приятелски Сула на Морсим, когато той най-сетне се отзова на поканата му да се яви в двореца. — Трябва ми местен човек, който да ми помага при набирането на четири легиона войници, тяхното екипиране и обучение. Трябва да сме готови до пролетта, когато ще се отворят планинските проходи. Гай Марий казва, че ти си най-подходящият човек за целта. Ти самият как мислиш?

— Не мисля, а знам, че съм този, когото търсиш — рече без капка колебание Морсим.

— Климатът тук е топъл, това е в наша полза — мина по същество римлянинът. — Имаме достатъчно време през зимата, за да подготвим добре войниците… Стига да намерим нужната база за обучение и още повече — достатъчно качествено въоръжение, което да отговаря на това на Митридатовата армия. Възможно ли е да успеем?

— Със сигурност ще успеем — увери го Морсим. — Тук ще намериш хиляди желаещи да се пишат доброволци. За младите войската е добра възможност да забогатеят, а пък кой знае от колко време тук никой не е имал случай да се навоюва. Ако в Кападокия не се бяха сменили толкова царе и ако не я бяха нападали постоянно чужди нашественици като Митридат и Тигран, тя самата отдавна да ни е завладяла. За щастие напоследък и Сирия се намира почти в същото положение. Това, че Киликия и до ден-днешен е свободна, е просто късмет.

— Или по-скоро е дело на богинята Фортуна — усмихна се като огромен котарак Сула и прегърна сина си. — Фортуна винаги е на моя страна, Морсим. Един ден ще се нарека в нейно име Феликс. — Веднага обаче мина на друг въпрос. — Все пак, колкото и да е слабо зимното слънце, трябва да свърша една работа, ако може още сега.

Тарсиецът го изгледа в очакване.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Луций Корнелий?

— Предполагам, че да. Можеш ли да ми кажеш къде най-близо има пазар? Искам да си купя хубава шапка с периферия, която да не се разпадне за няколко дни на главата ми.

— Татко, ако смяташ да ме накараш и мен да нося шапка, няма да я бъде — твърдо заяви малкият Сула, докато двамата обикаляха района около двореца. — Шапка! Само старите селяни носят шапки — ония, дето дъвчат слама в устата си.

— И аз — допълни баща му и се усмихна.

— Ти ли?

— Когато съм на война, малки Сула, винаги нося шапка с голяма периферия. Гай Марий ме посъветва още преди години, когато бяхме в Африка, за да се бием с нумидийския цар Югурта. „Да си я носиш на главата — вика ми той, — и не мисли какво говорят околните за теб. След известно време никой няма да ти обръща повече внимание.“ Послушах съвета му, защото кожата ми е толкова светла, че постоянно изгаря на слънцето. Нещо повече, откакто успях да извърша подвига си в Нумидия, навсякъде се заговори за шапката ми.

— Аз пък никога не съм те виждал с шапка в Рим — отбеляза недоверчиво малкият Сула.

— То е, защото в Рим винаги гледам да стоя на сянка. Затова и миналата година наредих да ми издигнат балдахин на площада и да раздавам правосъдие под него.

Двамата се умълчаха; тясната уличка, по която бяха вървели, внезапно ги изведе на малък площад, потънал в дебелата сянка на вечнозелени дървета. На площада стояха наблъскани една до друга множество сергии в очакване на клиенти.

— Татко? — обади се нечий тъничък гласец.

Сула се обърна встрани и за своя изненада установи, че синът му вече почти го е настигнал на ръст. Още един признак, че момчето е наследило дядо си Цезар, който се знаеше като висок човек.

— Да, сине? — попита Сула.

— Може ли и на мен да ми купиш шапка?

Когато цар Митридат научи за римския управител, който бил пристигнал в Киликия и усилено набирал и обучавал войници, той загледа с такова недоумение осведомителя си — новоназначения цар на Кападокия Гордий, че на него му идеше да си глътне езика от страх.

— Кой е тоя Луций Корнелий Сула? — попита Митридат.

— Никой от нас не е чувал за него, Велики. Знаем само, че миналата година е бил главен управител на град Рим и че е служил като легат при неколцина известни римски пълководци — при Гай Марий в Африка, когато воюваха с цар Югурта, при Квинт Лутаций Катул в Италийска Галия — срещу германите и при Тит Дидий в Испания срещу тамошните диваци — изрече Гордий; по начина, по който произнасяше дългите римски имена, личеше, че с изключение на Гай Марий всички останали са му неизвестни.

Неизвестни бяха те и за самия Митридат, който за пореден път мислено се укоряваше, че така и не е пожелал да понаучи малко география и история. Трябваше братовчед му Архелай да му се притече на помощ със своя не чак толкова разширен поглед върху световните хоризонти.

— Тоя Луций Корнелий Сула едва ли би могъл да се сравнява с Гай Марий — рече Архелай замислено. — И все пак има голям опит, затова не бива да го подценяваме само защото за пръв път го чуваме. Откакто е влязъл в римския Сенат, повечето време е прекарал заедно с легионите, макар и да не съм чувал някога сам да е командвал армия.

— Корнелий… — на свой ред разсъждаваше на глас царя Митридат. — Дали има нещо общо с Корнелий Сципионите? И какво означава изобщо „Сула“?

— Не е от Сципионите, Всемогъщи царю — успокои го Архелай. — И все пак бил патриций, а не от ония, дето римляните им викат „нови хора“, сиреч хора без род и без чест. Казват, че бил труден.

— Труден ли?

Архелай тежко преглътна; познанията му по въпроса се бяха изчерпали, а той така и не знаеше в какво ли се състои „трудността“ на Сула. Затова подхвърли наслуки:

— Не е лесно да се преговаря с него, Велики. Никога не се опитва да погледне на нещата от другата гледна точка — само от своята собствена.

Дворът се беше разположил в резиденцията в Синоп, любимото място на царя, който особено му се радваше в зимно време. От няколко години Понт бе живял в относителен мир; не се бе стигало до нови екзекуции на роднини и царедворци, Гордиевата дъщеря Ниса се бе оказала послушна и отзивчива съпруга, вършеше си работата и на царица, така че баща й бе удостоен с честта, щом Тигран завладя Кападокия, да бъде сложен за цар. Многобройните синове на Митридат растяха, така че той нямаше защо да се тревожи за бъдещето на династията, а владенията му по бреговете на Евксинския понт продължаваха да са все тъй богати и щедри към своя повелител.

Споменът от срещата с Гай Марий избледняваше и царят на Понт отново се оглеждаше за жертви на юг и на запад. Идеята му да използва Тигран като стенобойна машина в Кападокия се бе оказала сполучлива и Гордий здраво се крепеше на престола там, независимо от спешното посещение на Скавър в Амазия. Това, което римлянинът бе успял да издейства от приятеля си Митридат, бе, че най-накрая арменският цар благоволи да изтегли войските си обратно от Кападокия… Нещо, на което и самият Митридат бе разчитал. Кападокия беше негова, Рим беше доволен, нищо повече не му пречеше да се нахвърли над Витиния, още повече че преди година при него бе дошъл за помощ Сократ, прогонен от брат си и затова решен да му отмъсти, ако трябва за целта да се продаде и телом, и духом на могъщия Митридат. Дори и без да присъединява Витиния към царството си, Митридат винаги можеше да сложи на престола й своята вярна креатура. Понтиецът плануваше всичко това да стане през пролетта; армията му щеше да нахлуе от всички страни едновременно в царството на съседа Никомед, така че той, бедният, дори не би имал време да разбере какво става.

Но новините, които Гордий му носеше, го караха да се замисли; щеше ли наистина той да посмее да нападне Витиния и да сложи там на власт Сократ, когато и от двете му страни го дебнеха римски управители? В Киликия имало четири легиона! Разправяха се легенди, че с четири легиона Рим можел да победи целия свят, ако трябвало. Вярно, че ставаше дума за легиони от местно население, прости киликийци, не обучени римски войници, но пък и киликийци се славеха като войнствен и горд народ… Ако не беше така, защо Сирия толкова време дори не се бе опитала да си върне властта над тях. Четири легиона, това означаваха около двайсет хиляди въоръжени мъже. Докато Понт можеше да разчита на двеста хиляди. Численото превъзходство на Митридат беше категорично. И все пак, и все пак… Кой беше този Луций Корнелий Сула? И навремето никой не беше чувал за Гай Сенций и помощника му Квинт Брутий Сура, но това не им попречи да смачкат всичко живо пред себе си — келти, илири и траки. От Илирик на запад, до Хелеспонта на изток римският ботуш газеше всичко наред. Митридат започваше да се чуди дали римляните вече не смятат да завладяват и земите на север към Данубий; това го тревожеше изключително, защото сам бе възнамерявал да премести границата на северните си владения чак до устието на Данубий. Да не би да се окаже, че римляните вече са го изпреварили и го чакат въоръжени до зъби да се покаже?

Кой беше Луций Корнелий Сула? Нямаше ли да се окаже той поредният римски пълководец от ранга на Сенций? Защо ще пращат тъкмо него в Киликия, ами ще оставят без работа хора като Гай Марий и Лутаций Катул — победителите на германите? Единият от тях, Марий, не беше ли дошъл специално сам — самичък при него в Кападокия, за да го заплашва, че за в бъдеще нямало да изпусне от поглед нито едно негово движение? Защо тогава не бяха пратили Гай Марий в Киликия? Защо бяха избрали някой си неизвестен Луций Корнелий Сула? Рим винаги бе разчитал на добри, дори гениални пълководци. Да не би Сула да се окажеше по-гениален и от самия Гай Марий? Понт можеше да разполага с огромна армия, но добри пълководци нямаше. Навремето Архелай се беше справил блестящо с варварите по северните брегове на Евксина и сега гореше от желание да се докаже и срещу по-сериозни противници. Но Архелай беше братовчед на Митридат, в жилите му течеше царска кръв, а това го правеше възможен противник за властта в самия Понт. Същото важеше и за другия голям велможа Неоптолем, за неговия братовчед Леонип. А кой цар можеше да има сляпо доверие на синовете си? Всеки от синовете му си имаше майка, а всяка майка хранеше амбиции за власт; или те щяха да убият царя, за да управляват като регентки, или децата им щяха отрано да посегнат към властта и да свалят баща си.

„Ако можех самият аз да командвам армия!“ — тюхкаше се цар Митридат, докато зелените му, изпъстрени с кафяво очи шареха по лицата на събеседниците му, сякаш без да ги забелязват. Митридатидите бяха наследили много от своя легендарен предшественик Херакъл, но пълководци не бяха станали. Но пък и самият Херакъл дали е бил изобщо пълководец? Митридат се замисли. Не, не е бил! Херакъл винаги и във всичко се бе справял сам. Можеше да се бори с лъвове и мечки, да сваля царе и царици, богове и богини, да се сражава с триглави кучета и всякакви други зверове. И той, Митридат можеше всичко това, дори би се радвал на подобни врагове. Но по времето на Херакъл пълководци изобщо е нямало; тогава хората са се събирали на малки групи, карали са си колесниците, които не е ясно кой им е изработвал, срещали са се на уреченото място, слизали са на земята и са се били един срещу един. Ето каква война би искал и сега да води с противниците си Митридат! Но онези времена си бяха отишли завинаги, както и колесниците, каквито вече никой не можеше да направи. Новото време използваше и нови оръжия; вместо някогашните герои сега пълководци се разпореждаха като богове със съдбата на подчинените си, стояха си на спокойно на някое възвишение и с пръсти показваха кой къде да удари, кой къде да бяга; не им трябваха мускули, стигаха им заповедите, както и всевиждащият поглед, който отрано можеше да предусети следващия ход на противника. Пълководците бяха надарени с онази тайнствена способност да виждат отдалеч къде редиците се огъват, къде трябва да се пратят подкрепления, къде врагът възнамерява да съсредоточи силите си. На Митридат му се струваше, че те просто се раждат такива — човек или разбира от стратегия, или не разбира; можеш да си стоиш, колкото си искаш на възвишението, и пак нищо да не видиш. За свое голямо разочарование Митридат се бе оказал тъкмо от втория тип хора; нямаше нито усет, нито желание да командва армии; а и никога нямаше да ги има.

Докато очите на царя кръжаха безизразно от лице на лице, всеки от присъстващите се взираше в неговото като някой сокол, който иска да зърне жертвата си сред тревите; или по-скоро като мишка, която иска да зърне сокола във висините. Седеше си Митридат на своя трон от масивно злато, инкрустирано с милиони перли и рубини, криеше се под лъвската си кожа (защото ставаше дума за военен съвет), диплеше при всеки жест тънката си ризница, изплетена от най-фино желязо, покрита с плочки от злато. За да блести и отраженията да се впиват като хищни нокти в очите на околните. Царят нямаше врагове, но и никой не можеше да бъде сигурен, че му е съюзник. Той си оставаше една загадъчна смесица от страх и смелост, от самонадеяност и срамежливост, от желание да съзижда и страст да руши. В Рим никой нямаше да си направи труда дори да го изслуша, а тук, в Синоп следяха всяка негова дума. В Рим щяха да му се изсмеят в лицето, тук щяха да изпълнят всяка негова дума.

Най-накрая Митридат проговори:

— Който и да е този Луций Корнелий Сула, щом като римляните са го пратили сам без армия да защитава една затънтена провинция, щом като му имат доверие, че ще успее сам да направи от киликийците войници, значи трябва да гледаме на него като на сериозен противник. — Погледът му се спря на Гордий. — Колко войници пратих тази есен в твоята Кападокия?

— Петдесет хиляди, велики царю — отвърна той.

— В началото на пролетта ще пристигна в Евсевия Мазака с още толкова. Неоптолем ще командва войските в бой. Архелай, ти ще събереш още петдесет хиляди души и ще се разположиш по западната граница на Галатия — в случай, че на римляните им хрумне да ни атакуват от две страни едновременно. Царицата ще ме замества в Амазия, но синовете й ще останат тук в Синоп под строга охрана. Те ще бъдат залог за нейната вярност. Нека знае, че само да разбера за някакъв заговор от нейна страна, децата й ще бъдат незабавно убити.

— Дъщеря ми дори не би помислила за подобни неща! — извика уплашено Гордий, който веднага си представи как някоя от другите жени на царя ще заплете интрига срещу царицата и още преди истината да е излязла наяве, внуците му ще бъдат заклани.

— Ако дори я подозирах в такива намерения, нямаше да я оставя жива — съгласи се Митридат. — Но напоследък съм се научил да взимам всякакви предохранителни мерки. Когато напускам царството си, всяка от жените ми бива разделена от децата си, които отговарят за нейното поведение. Жените са странен добитък и трябва да внимаваме с тях — заключи философски царят. — Забелязал съм, че всички те държат много повече на децата си, отколкото на собствения си животец.

— Тогава се пази от онази, която прави изключение от правилото — обади се нечий тънък и мазен глас, който беше притежание на дебел и още по-мазен човек.

— Ще се пазя, Сократ, ще се пазя — усмихна се на съвета Митридат. Колкото и да беше гнусен, гостът му от Витиния, той бе започнал да изпитва симпатия към него. Може би защото съзнаваше, че ако сам бе имал подобен гнусен брат, едва ли би го оставил да доживее петдесетте; щом като собствените му роднини са го изтърпели досега, значи Сократ си струваше. Макар и въпросът да беше странно извъртян, след като Митридат бе изклал всичките си братя още преди да са навършили двайсет — за неговия начин на мислене това не съдържаше никакво противоречие. Но пък и Витиния не можеше да се похвали с волеви царе. Ако не беше закрилата на Рим над царството, то отдавна щеше да се е превърнало в провинция на Понт. И ето, че пак се сещаше за Рим… Рим, Рим, Рим! Накъдето и да се обърнеше Митридат, го гледаха римските управители. Защо най-сетне римляните не си намерят някоя нова война на запад, че да го оставят него, понтийския цар на мира? Вече десет години в другия край на Вътрешно море нищо не се случваше. Една война и докато Рим успее да се оправи, Понт вече ще властва над цялата източна половина на цивилизования свят и римляните ще си гризат ноктите от яд. Нека си стоят на запад и да се любуват на слънчевия залез.

— Гордий, на теб оставям да следиш действията на този Луций Корнелий Сула в Киликия. Искам да ме държиш осведомен за абсолютно всичко, което става там! Да не си изпуснал нищо от око! Ясно ли ти е?

Гордий потръпна.

— Да, Всемогъщи.

— Добре! — Митридат се прозя. — Огладнях. Да ядем. — Но когато Гордий понечи да го последва към трапезарията, той рязко го спря. — Не и ти! Ти заминаваш веднага за Мазака. Нека Кападокия знае, че има цар, който дори би се лишил от обяда си заради нея.

За нещастие на Митридат пролетта се оказа по-благосклонна към Сула, отколкото към него. Проходите към Киликия се отвориха по-рано за пътници, понеже се намираха по на юг и бяха на по-ниска надморска височина от онези, които преграждаха пътя на север към Понт. И докато Митридат чакаше снеговете да се отдръпнат нагоре към върховете и да позволят на петдесетте хиляди войници да напуснат зимния си лагер в Зела и да се преместят в подножието на планината Аргей, Гордий вече му пращаше вест как Сула бил тръгнал към Мазака. Личеше си, че понтийците са били изпреварени. Но когато няколко седмици по-късно те успяха най-после да поемат на юг, Гордий изпрати ново писмо, в което съобщаваше как Сула се бил спрял да строи лагер на четиристотин стадия на юг от Мазака и на още толкова западно от река Комана Кападокийска и как по всичко личало, че смятал да остане задълго. Митридат можеше да си поотдъхне.

Но дори и така Митридат не забави ход, ами без да обръща внимание на тежкото положение на хора и животни, водеше колоната напред през труднопроходимите планински дефилета, за да излезе, колкото се може по-скоро при Мазака. Дружинниците му яко размахваха бичовете си по гърбовете на бавещите си, а когато някой от войниците се свлечеше от изнемога насред пътя, просто го изритваха встрани да не пречи. Отдавна бяха пратени вестоносци на изток, до арменската столица Артаксата, където царският зет още не бе научил за настаняването на римски легиони в Киликия, още по-малко за похода на римския управител към Кападокия. Разтревожен, Тигран сметна за нужно на свой ред да предупреди за случилото се господарите на Партия, отседнали в двореца в Селевкия на Тигър, и да чака отговора им, преди да предприеме действия. Митридат не го беше молил за помощ, но Тигран добре знаеше отношението му към римляните, затова започваше да се страхува няма ли да си има и той неприятности с тях.

Когато царят на Понт стигна река Халида и я прехвърли с петдесетте си хиляди войници, за да се съедини с другите петдесет хиляди, които го чакаха недалеч от Мазака, насреща му вече го чакаше Гордий с необичайни новини.

— Римлянинът се е захванал да строи път!

Царят замръзна на мястото си от изненада.

— Път ли?

— Да, Велики. През Киликийските врати.

— Но там вече е прокаран път — изгледа го недоверчиво Митридат.

— Знам, знам!

— Тогава защо му е да строи нов?

— Нямам представа!

Царят нервно задъвка червените си, месести устни, които със своето неспокойно движение напред — назад го караха да прилича на голяма риба (разбира се, никой от приближените не би се осмелил да му го каже). Така остана за известно време, най-накрая вдигна рамене.

— Те обичат да строят пътища — махна с ръце той в знак на неразбиране. — Може би така си запълват по-добре времето. Тъй или иначе — разкриви той лице в грозна физиономия, — той пристигна по-бързо от мен.

— За пътя, Велики царю! — обади се вежливо Неоптолем.

— Какво за пътя?

— Мисля, че навярно Луций Корнелий Сула не строи нов път, а подобрява стария. Колкото по-добър е пътят, по който вървят войските му, толкова по-бързо биха могли да се местят от едно място на друго. Римляните затова строят добри пътища.

— Но той вече го е прекосил веднъж, без да го поправя, защо ще си създава работа тепърва? — продължаваше да не разбира постъпката на римлянина Митридат; в крайна сметка никой не питаше войниците дали им се върви бързо или не — биеш ли ги с камшика, отвсякъде ще минат, за какво са им пътища? Какви са тези странни приумици да превръщаш планинските пътеки в градски улици?

— Предполагам — обясняваше изключително търпеливо Неоптолем, — че тъкмо защото се е уверил в действителното състояние на пътя, римлянинът е решил да го подобри, така че следващия път да му е по-лесно.

Най-после Митридат започна да разбира. В очите му засвяткаха свирепи искрици.

— Е, тогава можем само да се радваме на тази приятна изненада! След като го изгоним обратно от Кападокия, и аз ще се възползвам от новия му път. Като някоя хищна птица ще се спусна през него върху Киликия!

— Как прекрасно го каза, Велики — угоднически го похвали Гордий.

Царят презрително изсумтя на тази забележка, сетне стъпи върху гърба на превилия се до коня му роб и с едно движение се хвърли на седлото си. Без дори да види дали другите ще го последват, Митридат пришпори животното и то се втурна в галоп към Мазака. Гордий веднага се завтече към своя кон, яхна го и като викаше отчаяно подир господаря си, хукна да го гони. Неоптолем остана на мястото си и докато гледаше как двамата се изгубват в далечината, потъна в размисъл.

„Трудно е да накараш царя да проумее действията на чужденците — казваше си Неоптолем. — Дали изобщо разбра смисъла от построяването на новия път? И защо да не го разбере, щом го разбирам аз? Ние и двамата сме понтийци, и двамата сме израсли в родината си, а щом сме рода, значи и корените ни са едни и същи. Дори може да се каже, че братовчед ми има много по-голям опит от мен в общуването с хората. И все пак остава напълно сляп за неща, които аз виждам веднага. Макар в други области да мисли много по-бързо от мен. Предполагам, боговете са ни дарили с различни умове. С различен начин на мислене по-точно. Навярно когато човек стане пълновластен самодържец, умът му се изкривява. Братовчед ми Митридат не е глупак. Жалко, че разбира толкова слабо римляните. А и колкото и да твърди обратното, никога не се е опитвал и да ги опознае по-добре. Повечето от представите му за тях се основават на чутото и видяното при пътуването му из Римска Азия, но хората там далеч не могат да бъдат показателни за истинските страни на римлянина. Как можем ние да го накараме да прогледне през нашите очи?“

Царят остана съвсем за кратко в синия дворец в Евсевия Мазака; още в деня след пристигането си той поведе цялата си армия от сто хиляди души към лагера на Сула. Пътища не му трябваха! Макар й тук-там да трябваше да се изкачва някой хълм или да се заобикаля някоя скална пирамида, пътят беше лесен за тежковъоръжената му армия. Митридат беше доволен от темповете, с които войниците се придвижваха на юг — по сто и шейсет стадия на ден. Трябваше да види с очите си как маршируват римските легиони, за да се увери, че те биха изминали същото разстояние за два пъти по-малко време, при това, без да се разтегля ни най-малко строя.

Сула обаче не благоволи да го пресрещне. Остана закотвен в лагера си, построен насред обширно равно пространство. Вместо да продължава на север към Мазака, той бе предпочел да използва времето за укрепяването на палисадите, нищо че липсата на каквито и да е дървета в Кападокия го принуждаваше да си носи материал чак от Киликийските врати. Когато Митридат се появи на хоризонта, пред очите му се разкри някаква причудлива дървена постройка, представляваща точен квадрат, разпрострял се на площ от трийсет и два квадратни стадия. Дървените палисади, високи десет стъпки, се издигаха върху здрави насипи от пръст, а целият лагер беше обграден от три реда ровове: най-външният и най-вътрешният бяха двайсет стъпки широки и залети с вода, средният — петнайсет стъпки широк с дъно, покрито със заострени шипове. Според съгледвачите, които Митридат бе пуснал пред себе си, до лагера имало четири пътеки, всяка от които водела до една от четирите порти, отворени точно в средата на стените на квадрата.

За пръв път в живота си Митридат виждаше какво представлява римски лагер. Беше готов да зяпне от удивление, но се въздържа, защото твърде много погледи не го изпускаха нито за миг. Сигурен беше, че ако трябва, ще успее да го превземе, но на изключително висока цена. Реши най-напред да го види по-отблизо, затова като остави огромната си армия назад, продължи сам напред с мисълта да огледа лагера от всички страни.

— Господарю, дошъл е пратеник от римляните — настигна го малко по-късно един от дружинниците му, докато Митридат се любуваше на техническото изкуство на Сула.

— Какво искат? — попита царят и впери навъсен поглед в мощните палисади и кулите, които се издигаха на равни интервали една от друга.

— Проконсулът Луций Корнелий Сула искал да преговаряте.

— Съгласен съм. Кога и къде?

— На пътеката, водеща към централния вход на римския лагер — тази вдясно от теб, Велики царю. Само той и ти, така бил заръчал.

— Кога?

— Веднага, Велики.

Царят пришпори коня си да върви надясно и смело се запъти към мястото на срещата, нетърпелив да види що за човек е Луций Корнелий Сула; доколкото беше слушал за римляните, те му се струваха почтени люде и той дори не помисли, че може да му е приготвена клопка. Щом излезе на пътеката през рововете, пъргаво скочи от коня си, но в следващия миг се плесна по челото колко е несъобразителен и отново яхна животното. Веднъж вече Гай Марий му беше правил подобен номер, нямаше да се хване втори път. Пътеката слизаше откъм лагера, значи пак римлянинът щеше да го гледа отвисоко, а той да кълчи врат, за да го види от ниското. Не, този път Митридат щеше да гледа отвисоко. Конят обаче беше на друго мнение и упорито отказваше да продължи нагоре по пътеката, уплашен от опасните ровове встрани от нея. Ездачът се опита да го вразуми, но най-накрая реши, че ако сцената с борбата продължи, ще стане съвсем за смях пред врага. Затова скочи отново на земята и се заизкачва нагоре по пътеката, за да стигне до средата й — точно над рова със заострените шипове, които зееха като хищна паст, разтворила се да го лапне.

Вратите на лагера се отвориха и отвътре се показа непознатият. В сравнение с едрия понтиец Сула беше по-скоро дребен, но затова пък видимо добре сложен — което донякъде оправи настроението на царя. Носеше броня от просто желязо, изкована според формата на гърдите му, под нея се вееха кожените ивици на тъй наречените птериги — двукатната пола, която носеха римските офицери, а под полата се показваше аленочервена туника в същия цвят, както и дългото наметало, веещо се зад гърба му. Римлянинът беше гологлав, вятърът размяташе червеникаво — златистите му къдрици. Цар Митридат не можеше да откъсне поглед от косата на непознатия — дори сред келтите в Галатия не беше виждал човек с подобно чудо на главата си. Нито подобна снежнобяла кожа, ако очите му правилно различаваха прасците на Сула, подаващи се над грубите, кожени ботуши, направени явно да се ходи с тях, не да се показват. Мускулестите крака, изящните ръце, лицето, всички те бяха в снежнобяло! По-скоро ледено бяло, защото на Митридат му се струваше, че кожата на римлянина прозира на светлината — до такава степен беше лишена от всякакъв пигмент.

Най-накрая Луций Корнелий Сула се доближи достатъчно, за да може понтиецът да различи чертите на лицето му; след няколко крачки се показаха и очите му. Изведнъж Митридат се разтрепери от нескрито страхопочитание. Аполон! Аполон, облечен като римлянин! По лицето на непознатия се четеше толкова сила и решителност, колкото можеше да притежава само едно божество. Във величествената му осанка имаше нещо ужасяващо, сякаш мраморна статуя бе слязла от пиедестала си, за да се срещне с него, смъртния. Статуята можеше и да не е толкова гладка, колкото биха я изваяли гръцките класици, но тъй или иначе беше самото физическо превъплъщение на божествения Аполон. Аполон — римлянин. Римлянин!

Сула отиваше на срещата уверен в крайния успех. Гай Марий му беше казал достатъчно за понтийския цар, така че той имаше известна представа как ще протече разговорът между двамата. Не му беше минавало през ума, че нещо във външния му вид може да удиви Митридат, но си личеше, че по някаква тайнствена причина царят е буквално сразен и едва ли би могъл да му бъде достоен опонент в преговорите. Не че Сула се занимаваше с мисълта кое бе смаяло тъй силно човека насреща му, важното бе да се възползва от неочакваното си предимство.

— Какво търсиш в Кападокия, царю Митридат? — рече той вместо поздрав.

— Кападокия ми принадлежи по право — отвърна му царят с тази разлика, че вместо гласът му да прогърми като на легендарния Херакъл, репликата се чу някак тиха и колеблива, сякаш героят се притесняваше в присъствието на златокосия Аполон. А това го разгневи още повече.

— Кападокия принадлежи на кападокийците.

— Кападокийци и понтийци са един и същи народ.

— Как мога да ти повярвам, след като векове едните и другите са били управлявани от различни царски династии?

— Царете на Кападокия бяха чуждоземци, затова нямаме нищо общо с тях.

— Какво искаш да кажеш с „чуждоземци“?

— Те бяха Селевкиди. Идваха от Сирия.

Сула вдигна рамене.

— Много странно, царю Митридат. Доколкото виждам, кападокийският цар, на когото сега съм дал подслон в лагера си, по нищо не прилича на сирийските Селевкиди. Още по-малко пък прилича на теб! В рода му няма нищо сирийско, още по-малко в жилите му тече кръвта на Селевкидите. Цар Ариобарзан е по потекло кападокиец и е бил избран на престола от своя народ вместо сина ти Ариарат Евсев.

Митридат чак се стресна от последното изречение. Понеже навремето Гордий не му бе казал, че Марий е разбрал за измамата с малкия цар, той сега не можеше да повярва на ушите си. Сула — Аполон можеше да вижда в миналото и да познава неща, които смъртните не знаят.

— Цар Ариарат Евсев умря при нашествието на арменците — нагло излъга Митридат, но гласът му пак прозвуча неуверено. — Затова пък сега кападокийците се радват на цар, който е техен сънародник. Казва се Гордий, а аз съм дошъл тук, за да го предпазя от чужди посегателства.

— Гордий е твоя креатура, царю Митридат, което е съвсем нормално, щом дъщеря му е царица на Понт — разясни недоразумението Сула. — Гордий не е бил избран за цар от кападокийския народ, а от теб самия, пък макар и на трона да го е сложил зет ти Тигран. Законният владетел на страната е цар Ариобарзан.

Ето, че пак позна! Откъде черпеше тези знания Луций Корнелий Сула? Нямаше ли да се окаже, че наистина двамата с Аполон са едно и също?

— Ариобарзан е жалък претендент.

— Но не и според римския Сенат и народ — напомни му Сула, който все повече и повече се възползваше от необяснимото си предимство. — Аз съм пратен от римския Сенат и народ, за да се уверя, че цар Ариобарзан е върнат на власт и за да видя с очите си как Понт и Армения са изтеглили войските си далеч от пределите на Кападокия.

— Да, но Рим никой не го пита! — най-сетне се ядоса Митридат — Херакъл и от очите му засвяткаха властнически искрици.

— Рим го питат за всичко, което се случва по света! — спокойно му отвърна Сула и реши, че е време да нанесе окончателния си удар. — Върви си у дома, царю Митридат.

— Кападокия е също толкова мой дом, колкото и Понт.

— Не е така. Твой дом е само Понт.

— И как ще ме върнеш у дома с тази жалка армия? — изсмя се той. — Я погледни на хоризонта, Луций Корнелий Сула! Какво виждаш? Виждаш сто хиляди души!

— Сто хиляди варвари, ако трябва да сме съвсем точни. Ще си ги хапна на закуска.

— Ще се бия! Предупреждавам те, че съм готов да се бия!

Сула му обърна гръб, решен, че повече няма какво да му каже.

— Я си върви вкъщи, докато е време! — И се насочи към лагера. На вратата се обърна и за последен път повтори: — Върви си у дома, царю Митридат. Точно след осем дни вдигам армията си и се насочвам към Евсевия Мазака, за да върна цар Ариобарзан на законния му престол. Ако се опиташ да ме спреш, ще направя армията ти на пух и прах, а теб ще убия. И два пъти по-голяма армия да имаше след себе си, пак не би ме спрял.

— Но ти дори нямаш римски войници! — подвикна му царят.

Сула му се усмихна заплашително.

— Колко са римляни войниците ми, само аз си знам. Те са въоръжени с римски оръжия, обучени са по римски образец и съм сигурен, че когато дойде време, ще се бият като истински римски войници. Имаш думата ми! Затова най-добре си върви у дома!

Задъхан от ярост, царят се върна обратно в красивата си шатра, където никой не посмя да го заговори, дори Неоптолем. Пък и Митридат не им остави време, защото веднага се скри в частните си покои в дъното на палатката, където се отпусна на походния си стол и скри лице в пурпурното си наметало. Не, Сула не беше Аполон! Той си оставаше просто един римлянин. Но що за хора бяха тия римляни, щом можеха да имитират дори божествения Аполон? Какво, Гай Марий можеше и да не напомня на олимпийско божество, но беше достатъчно властен, за да накара и царе да му играят по свирката… А иначе в Римска Азия беше виждал толкова обикновени люде, дори управителят — някакво си нищо и никакво човече. Прости и нахални като всички останали хора по земята. Но Митридат не беше разговарял с тях; двамата римляни, с които бе имал честта да се гледа очи в очи, бяха тъкмо Гай Марий и Луций Корнелий Сула. Те ли бяха истинските римляни или онези чичковци в Пергам? Трезвият разум му подсказваше, че тъкмо чичковците повече приличат на оригинала. Но вътрешният му глас садистично повтаряше, че Гай Марий и Луций Корнелий Сула са тези, с които той трябваше да се съобразява. Но пък и той беше един велик цар, пряк потомък на Херакъл, а също и на персийския цар Дарий. Срещу него не можеше да не застават също така велики и достойни противници.

Защо не можеше сам да командва армията си? Защо нищо не разбираше от военното изкуство? Защо трябваше да разчита все на хора като братовчедите Архелай и Неоптолем? Сред многото му синове имаше и такива, които обещаваха, но затова пък на всеки от тях майка му беше твърде амбициозна, за да й има доверие. Нямаше ли човек, на когото Митридат да вярва? Как можеше той сам да победи римляните — онези, които с лекота громяха сто хилядни армии?

Митридат заплака от яд. Колкото и да се опитваше, не можеше да спре сълзите си, които го докарваха до чувство едновременно на отчаяние и примирения — нещо, което никога преди не му се беше случвало. Трябваше да се убеди веднъж завинаги, че римляните не могат да бъдат победени. А това означаваше, че амбициите му ще има да чакат по-добри времена, за да се осъществят. В Понт можеха само да се надяват, че някой ден Рим ще си има достатъчно проблеми, за да не се занимава повече със съдбата на Кападокия. Кой знае, след години може би хората от ранга на Марий и Сула щяха да привършат и Митридат щеше да си има работа с обикновени простосмъртни. Да му мислят всички тогава… Но засега и Кападокия, и Витиния, и Македония щяха да почакат. Решен да прояви нужното търпение, Митридат захвърли настрана царския си плащ и излезе от спалнята си.

Във външното помещение чакаха само Гордий и Нептолем; когато царят се показа на отвора, отделящ преддверието от покоите му, и двамата скочиха като ужилени от столовете си.

— Вдигайте войската — заповяда кратко Митридат. — Връщаме се в Понт. Нека римляните върнат Ариобарзан на кападокийския престол! Аз съм още млад, имам време да чакам. И ще чакам дотогава, докогато Рим затъне достатъчно надълбоко в някоя друга война, за да не види как повеждам армиите си на запад.

— Ами с мен какво ще стане? — завайка се Гордий.

Царят внимателно изгледа тъста си.

— Мисля, че е крайно време да се отърва от теб, тъсте — вдигна той глава и извика стражата.

Палатката веднага се изпълни с народ.

— Отведете го и го убийте — нареди той и махна пренебрежително с ръка към Гордий. Сетне се обърна към Неоптолем, който беше пребледнял като платно и не смееше да мръдне от мястото си. — Какво чакаш? — сгълчи го братовчед му. — Вдигай войската за поход! Веднага!

— Чудесно, чудесно! — мърмореше си Сула в присъствието на сина си. — Заминава си.

Двамата бяха застанали на наблюдателната кула над главната порта и гледаха на север към лагера на Митридат.

Малкият Сула хем съжаляваше, хем се радваше от подобно развитие на нещата.

— Така е по-добре, татко, нали?

— Поне засега, мисля, че да.

— Ние не можехме да го победим, нали?

— Разбира се, че можехме! И щяхме! — закани се Сула. — Щях ли да взема сина си със себе си, ако не бях уверен в победата? Сега Митридат си тръгва не за друго, а защото и той знае, че щяхме да победим. Той може и в гори да е расъл, но е достатъчно интелигентен, за да разбере веднага кога има пред себе си по-добра армия и по-добър пълководец. За нас е истинско щастие, че човек като него е стоял толкова далеч от цивилизацията. В цялата история на източните царства само Александър Велики може да се похвали, че е бил нещо особено, но пък и той, ако беше днес жив, щеше да се чувства безнадеждно старомоден в сравнение с нас.

— На какво приличаше царят на Понт? — попита малкият Сула.

— На какво приличаше ли? — замисли се Сула, преди да отговори. — Знаеш ли, трудно ми е да го определя! Едно е сигурно, никак не е уверен в силите си, което позволява да бъде манипулиран. На Форума никой не би му обърнал внимание, но това е може би защото просто е чужденец. Като всеки тиран и той е свикнал всичко да става, както той иска; сигурно и като дете другите нарочно са се оставяли да ги бие. Ако трябва да го опиша с една — единствена дума, бих го нарекъл типичен селяндур. И все пак има поглед над нещата, способен е да се учи от грешките си и това го прави изключително опасен. Да се радваме, че не е израсъл подобно на Югурта в римска среда, нито че е толкова образован, колкото Ханибал. Навярно преди да се запознае с Гай Марий, а и с мен самия, е имал изключително добро мнение за себе си. Но вече не е толкова самоуверен. Което може би е по-лошо, защото хора като Митридат не се съгласяват лесно друг да ги превъзхожда! Ако ме питаш как виждам бъдещето, ще ти кажа, че някой ден той ще се опита да ни победи със собствените ни оръжия. Твърде горд е, за да остави нещата такива, каквито са. Няма да се успокои, докато не ни даде на нас, римляните, да се разберем. Но не обича да рискува и затова ще се покаже отново едва когато сметне, че победата му е сигурна. Днес се убеди в противното. Постъпи изключително мъдро, като се оттегли, така да знаеш, малки Сула! Ако не го беше сторил, щях да направя армията му на пух и прах.

Малкият Сула не откъсваше боготворящия си поглед от очите на баща си. Хем му се чудеше как може да говори толкова уверено, хем вярваше и на последната му дума.

— Толкова много хора?

— Численото превъзходство е просто илюзия — рече Сула и се обърна към стълбите, за да слезе в лагера. — Можех да измисля поне десет различни тактики, с които да го притисна до стената. Той разсъждава в голи цифри. Но още не е способен да стигне до истинския отговор на задачата, а той е, че не е важно колко души водиш след себе си, а доколко си способен да ги организираш като един човек. Ако той се бе решил да се сражава, а пък аз от любезност извадех войските си вън от лагера, той просто щеше да заповяда на войниците си да атакуват. Цялата му армия щеше да се втурне отгоре ни. А за пълководец като мен е много лесно да се справи с подобни безразборни атаки! Ако ли пък го оставех да нападне лагера ни, то тогава щеше да е напълно обречен! И все пак Митридат е опасен. Знаеш ли защо мисля така, малки Сула?

— Не — отговори чистосърдечно синът му.

— Тъкмо защото реши да си върви у дома. Ще се върне в двореца си и ще премисли всичко случило се дума по дума, жест по жест. И най-накрая ще открие как е трябвало да постъпи. Пет години, момчето ми! Давам му пет години. Тогава, мисля, Рим ще си има много неприятности с нашия цар Митридат.

В подножието на кулата ги чакаше Морсим, който споделяше напълно чувствата на малкия Сула — хем се радваше, хем съжаляваше.

— Какво ще правим сега, Луций Корнелий? — попита той.

— Точно това, което казах на Митридат. Ще изчакам осем дни, след това вдигаме лагера и отиваме до Евсевия Мазака, където връщаме Ариобарзан на трона. Засега мисля, че няма какво повече да се тревожим за него. Не очаквам той да се върне в Кападокия в близките няколко години, и то, защото знам как да го сплаша.

— Че не си ли го сплашил вече достатъчно?

— Не, но след някоя и друга седмица ще се разтрепери от страх — закани се Сула и разкри кучешките си зъби във вълча усмивка. — Първо, няма да се връщаме направо в Тарс.

Морсим го зяпна.

— Да не смяташ да нападаме Понт?

Сула се засмя.

— Не! Смятам, да се запознаем и с Тигран.

— С Тигран ли? С арменския цар?

— Същия.

— Но защо, Луций Корнелий?

Два чифта очи се впиха в очакване в лицето на Сула. Нито синът му, нито легатът му знаеха отговора на този въпрос, а не им се харесваше, да живеят в неведение.

— Ами да речем, защото никога не съм виждал Ефрат — отвърна уклончиво той.

Никой от двамата му събеседници не очакваше подобно изказване; малкият Сула обаче, като познаваше добре нрава на баща си, весело се закикоти, докато Морсим трябваше да се почеше по главата и да си признае, че нищо не е разбрал.

Сула бе изпаднал в творческо вдъхновение. Ако не друго, то беше сигурен, че за известно време в Кападокия няма да се случи нищо съществено; Митридат щеше да се скрие в Понт. Но за Сула това не беше достатъчно. Така и не беше се стигнало до открит бой, следователно не му се беше представил случай да забогатее за сметка на взетата от врага плячка. Пък и по всичко изглеждаше, че Кападокия е бедна страна — никой не би могъл да разчита да си пълни кесията от разорената й хазна. Дори навремето в Евсевия Мазака да се бяха намирали някакви ценности, те навярно отдавна бяха минали в сандъците на цар Митридат, освен ако Сула нямаше грешна представа за човека; но едва ли.

Беше получил съвсем конкретни нареждания от Сената: да накара Митридат и Тигран да изтеглят войските си от Кападокия, да върне Ариобарзан на престола и да се върне възможно най-бързо в пределите на Киликия. Сула си оставаше един обикновен претор, нищо че му бяха връчили проконсулски империум, и можеше единствено да се подчинява. И все пак… Тигран така и не даваше признаци на живот; той така и не бе благоволил да придружи тъста си при последното му нашествие в Кападокия. Което означаваше, че още живее при орлите някъде из безкрайните планински земи на Армения, че нито е виждал, нито е чувал жив римлянин и затова едва ли би се страхувал от римските легиони.

Ако за единствен посредник между Рим и Тигран трябваше да се разчита на Митридат, човек можеше да е сигурен, че двете страни няма да се разберат. Оттам логично следваше, че щом Тигран не желае сам да преговаря с Рим, то тъкмо управителят на Киликия е длъжен да му го напомни. Знаеше ли човек? Може би някъде из арменската пустош чакаше торба злато, която Сула би бил глупак, ако не вземеше. А торбата със злато му беше нужна повече от всичко друго. Стига, освен торбата със злато, подарена на управителя, чуждият клиент да заделеше още една — специално за римската държавна хазна, никой в Сената нямаше да обвини Сула в корумпираност и преследване на лични интереси. Обвинения в държавна измяна изникваха само там, където хазната оставаше на сухо — както например беше случаят с бащата на Маний Аквилий, който си позволи да продаде цяла една област, разбирай Фригия, принадлежаща по право на римския Сенат и народ, и да прибере цялата сума в кесията си.

И така, след като изтече обещаният срок от осем дни, Сула даде заповед на четирите легиона да напуснат дървената крепост, която щеше да ги чака на платото; току-виж някой ден се оказало, че имат спешна нужда от нея, а пък Митридат, дори да се върнеше в Кападокия, едва ли би си направил труда да я събори. Заедно със сина си Сула пристигна тържествено в двореца в Евсевия Мазака, където се настани в стаята за гости и изчака церемонията по връщането на прогонения цар на власт. Навярно малкият Сула и царицата — майка се радваха повече от самия Ариобарзан. Радваше се и народът, или поне така можеше да прецени един римски проконсул, когато хората излизат на улицата специално да го поздравят.

— Ако си достатъчно мъдър, царю — съветваше своя довереник Сула, преди да напусне царството, — още от утре ще започнеш да набираш и обучаваш своя армия. Нищо чудно някой ден Рим да не може пак да ти помогне.

Царят се зарече, че ще постъпи, както му се заръчва; Сула обаче не му повярва особено. Най-малкото, защото страната беше твърде бедна, а още повече, защото кападокийците изглеждаха крайно миролюбив народ. От римския земеделец можеше да стане прекрасен боец. От кападокийския овчар едва ли… И все пак съветът си беше съвет, при това Ариобарзан обеща да го послуша. Навярно цялата власт на царя щеше да си остане в даването на голи обещания.

Както пратените напред съгледвачи осведомиха Сула, Митридат отдавна бил прекосил голямата река Халида и вече се бил втурнал да изкачва първия от множеството проходи по пътя към Зела. Това, което естествено никой съгледвач не можеше да знае, беше пратил ли е Митридат вест на Тигран за случилото се, или още чака. Но пък и нямаше особено значение. Митридат никога не би признал открито слабостта си; Тигран щеше да научи що за стока е съюзникът му едва когато се срещнеше лично със Сула.

И така, от Мазака Сула поведе малката си армия право на изток, през планини и долини, по посока на Горен Ефрат с надеждата да излезе някъде между Мелитена и Томиса. Вече бе настъпила късна пролет и както се изредиха хора да уверят Сула, всички проходи в района щяха да са отворени, с изключение на онези през планината Арарат. Но дори да държал да мине точно покрай Арарат, навярно докато стигне, снегът и там щял да се стопи. Той кимна на местните, които го бяха осведомили, но не каза какви са му намеренията, не ги сподели дори пред сина си и Морсим; всъщност той самият имаше крайно неясна представа къде точно иска да отиде, беше си поставил за цел просто Ефрат.

Между Мазака и Даланда се издигаха тъй наречените Антитаврови планини, които не се оказаха толкова високи и труднопроходими, колкото Сула бе очаквал. Всъщност върховете бяха внушителни, но проходът се оказа нисък, широк, при това никъде легионите не се натъкнаха на закъснял сняг или на скални срутвания, които да ги забавят. Нататък следваше безкраен низ от живописни речни дефилета, оградени от яркочервени скали и пронизани от пенливи потоци, които напояваха богатата алувиална почва в долините. Местното население бяха само тук-там по някое селце земеделци, които тъкмо бяха започнали с пролетната оран. Това бяха все наследници на отдавна забравени народи, които никога не бяха напускали родните си места и като че ли за пръв път виждаха с очите си какво значи войска — на никого дори не би му хрумнало да ги завладява, просто не си струваше. Легионите на Сула внимаваха да не вършат пакости, той любезно плащаше за всичко, от което армията му имаше нужда, и в същото време постоянно се озърташе и ослушваше; макар вътрешният му глас да повтаряше, че Тигран си живее спокойно в двореца и не мисли за война, той като главнокомандващ не можеше да не се тревожи от нечия неочаквана засада в тази планинска страна.

Мелитена представляваше по-скоро географска област, отколкото селище; ширнала се със своите плодородни нивя сред назъбените планини наоколо, тя беше само част от голямата долина на Ефрат. Тук населението беше по-многобройно, но също толкова изостанало и неграмотно както нагоре в долините; личеше си, че за пръв път в историята си областта посреща толкова голяма армия, след като дори и Александър Македонски преди два века и половина беше заобиколил от другаде. Също и Тигран бил нахлул в Кападокия, както се разбра, по северния път, следващ горното течение на Ефрат и доста по-кратък за онези, които искат да отидат от Артаксата в Мазака.

Най-накрая легионите можеха да се умият в хладните води на Ефрат, стегнати в здравата прегръдка на живописни кремъчни скали. В тази си част могъщата река беше по-тясна, отколкото Родан в долното й течение, затова пък течението беше бързо и опасно. Сула замислено наблюдаваше бягащите пред погледа му води и се чудеше на необичайния им цвят — синкавозелен, но толкова изчистен, че човек сякаш имаше пред себе си огромно парче копринен плат. Ръката му почти несъзнателно беше прегърнала раменете на малкия Сула, когото бащата обикваше от на ден все повече и повече. Не щеше и съмнение — по-добра компания за такова дълго пътешествие Сула не би могъл да открие у друг.

— Ще можем ли да я преминем? — попита Сула Морсим.

Но един киликийски грък едва ли знаеше по-добре от него, затова със съмнение поклати глава.

— Може би по-късно през годината, Луций Корнелий. Когато снеговете спрат да се топят и притокът на вода от планините намалее. Но кой знае дали това изобщо се случва. Местните жители казват, че Ефрат бил по-дълбок, отколкото широк, което навярно означава, че в цял свят няма друга толкова могъща река.

— Няма ли мостове?

— Толкова нагоре по течението — не. Да се построи подобно съоръжение, ще изисква способностите на инженери, каквито този край на света не познава. Знам, че Александър Македонски успял да прехвърли мост от единия бряг до другия, но по-надолу и по-късно през годината.

— Изобщо Ефрат се нуждае от римляни.

— Точно така.

Сула въздъхна и вдигна рамене.

— Е, аз нито водя инженери със себе си, нито имам време да чакам снеговете да спрат да се топят. Трябва да се движим по-бързо, да не би снеговете да затворят проходите зад нас, преди да сме се върнали в Киликия. Макар че вече си правя сметката на връщане да минем през Северна Сирия и през Аманските планини.

— Къде точно отиваме, татко? Нали вече видяхме могъщите води на Ефрат — подхвърли игриво малкият Сула.

— О, така си мислиш. Ефрат е много повече от това, което сега виждаме. Ето защо ще продължим надолу по течението и ще се надяваме все някъде да се натъкнем на достатъчно безопасен брод, за да минем от другата страна.

При Самосата течението продължаваше да е все тъй бързо, но местните предложиха на Сула нещо като ладии, с които да се прехвърли на отсрещния бряг; след като провери отблизо плавателните съдове, той любезно отказа и легионите му продължиха на юг.

Следващата крепост по пътя им се казваше Зевгма и се намираше на сирийска територия.

— Как вървят делата на Сирия сега, когато Грип е мъртъв и Кизикен управлява сам? — попита Сула един от малцината местни, говорещи гръцки.

— Нямам представа, благородни римлянино.

И буквално пред очите им, докато войниците си стягаха багажите и се готвеха да продължат надолу по реката, водите изведнъж се успокоиха. Сула веднага си промени мнението.

— Ще се прехвърлим с лодките, докато реката не е забързала отново — заповяда той.

Веднъж стъпили всички на левия бряг, Сула поотдъхна. Така или иначе обаче, усещаше се, че войниците му съвсем не са спокойни. Дори пълководецът им трябваше да си признае, че го е обзело тягостно чувство, сякаш току-що е прекосил река Стикс и е потънал в Подземния свят. Затова събра на съвет всички центуриони и им даде съвети как да поддържат високия дух на войниците си. Малкият Сула също присъстваше.

— Нека знаят всички, че ще мине доста време, преди да се приберем по домовете си — говореше Сула. — Затова по-добре да свикнем с раздялата с дома и да се радваме на живота на скитника. Дълбоко се съмнявам, че в радиус от неколкостотин мили ще срещнем армия, способна да ни победи. Ако такава армия изобщо съществува на света. Нека войниците знаят, че начело им стои Луций Корнелий Сула, а той е много по-способен пълководец от цар Тигран или от който и да било партиански сатрап. Нека знаят, че за пръв път в историята римска армия стъпва на левия бряг на Ефрат, а това говори достатъчно добре в наша полза.

С идването на лятото отминаваше и желанието на Сула да се спусне надолу из безкрайните равнини на Сирия и Месопотамия. Горещината и монотонният пейзаж съвсем щяха да сломят волята на войниците му, за които неизвестното поне представляваше предизвикателство. Затова от Самосата малката му армия се насочи на изток, поставяйки си за цел град Амида, намиращ се на брега на Тигър. Територията, която сега прекосяваха, беше гранична земя между Армения на север и царство Партия на юг и изток, но така или иначе чужди гарнизони не се виждаха никъде. Легионите гордо тъпчеха полята, осеяни с макове, но и все повече се замисляха за насъщните провизии; на доста места се срещаха земеделски села, но очевидно нивите не даваха достатъчно плод, за да изхранят двайсет хиляди изгладнели войници.

Между Тигър и Ефрат се намираха няколко мънички царства, а именно: Софена, Гордиена, Осроена и Комагена, оградени от високи планински вериги и върхове, които целогодишно бяха покрити с бели шапки сняг. Да се прекосят царствата обаче беше лесно, защото точно през средата им минаваха широки долини, водещи право към бреговете на Тигър. В Амида, градче, издигнато от кирпичени тухли, черно и мръсно, Сула имаше честта да се запознае едновременно с царете на Комагена и Осроена, които не бяха устояли на изкушението да видят с очите си как изглеждат римските легионери и да подпитат тук-там каква е целта на тази очевидно мирна експедиция.

За Сула имената на двамината царе се оказаха съвсем непроизносими, но за щастие и двамата владетели си бяха прикачили по някой гръцки прякор, с който да се представят пред света; така царят на Комагена беше наречен Епифан, а този на Осроена — Филоромайос.

— Достопочтени римлянино, намираш се на арменска територия — предупреди го загрижен царят на Комагена. — Могъщият цар Тигран ще реши, че си му обявил война.

— При това той се намира съвсем наблизо — добави царят на Осроена.

Сула нададе ухо за тази вест, но не личеше да е разтревожен.

— Наблизо ли бил? — попита. — Къде по-точно?

— Заел се е със строежа на нова столица в южните части на царството си — обясни Филоромайос. — Мястото се нарича Тигранокерта и той толкова се е влюбил в него, че вече дори не помисля да се върне в Артаксата.

— И къде е тази Тигранокерта?

— На изток от Амида, леко на север — обади се отново Епифан. — На петстотин стадия оттук.

Сула бързо раздели числото на осем.

— Аха, около шейсет римски мили.

— Надяваме се, нямаш намерение да продължаваш натам.

— Защо не? — чудеше се той. — Никого не съм убил, никого не съм ограбил. Нито храмовете могат да се оплачат от войниците ми, нито селата, които сме оставили зад гърба си. Идвам с мир и искам да разговарям лично с цар Тигран. Всъщност дори имам молба към вас. Щом сте толкова любезни, защо не пратите вест на цар Тигран в Тигранокерта, че му отивам на посещение? Изключително миролюбиво посещение.

Двамата царе пратиха вест на Тигран за предстоящото посещение на Сула, но арменецът отдавна беше научил за нахлуването на римляните и ако досега си беше мълчал, то бе само защото не му се воюваше. И все пак, какво търсеше този римлянин на изток от Ефрат? Тигран трябваше да е луд, за да повярва, че човек отива на мирно посещение с двайсет хиляди войници зад гърба си, но пък и армията на Сула беше достатъчно скромна, за да тревожи излишно владетеля на Армения. Въпросът пред Тигран беше дали да нападне, или да не нападне. Също като Митридат и той се изпълваше с непреодолим страх при самото споменаване името Рим. Ето защо реши в никакъв случай да не атакува пръв, ами само да се пази неприятелят да не го изненада. Междувременно щеше да свика войската си и да излезе лично да посрещне пустия му римлянин Луций Корнелий Сула.

Естествено и Митридат го беше предупредил за легионите. Писмото на понтиеца беше кратко, служебно, личеше си, че авторът му се чувства гузен. Уведомяваше единствено, че Гордий е мъртъв и Кападокия е попаднала отново под властта на римската марионетка Ариобарзан. От Киликия била дошла римска армия и нейният предводител (така и не се споменаваше името му) го бил убедил да си върви у дома. На първо време, пишеше Тиграновият тъст, било по-предпазливо да се изостави планът за окончателното присъединяване на Кападокия, още повече — за нахлуване на територията на Киликия. Затова Митридат бил принуден да предупреди и Тигран да не посяга на Сирия, вместо при първа възможност да се срещне с него в някоя от закътаните долини на Киликия Педия.

В интерес на истината и двамата царе си бяха правили простата сметка, че щом е изпълнил толкова успешно мисията си в Кападокия, римлянинът Луций Корнелий Сула ще се обърне право назад и ще изтегли войските си обратно в Тарс. Когато най-после Тигран повярва на съгледвачите си, предупреждаващи го, че Сула е излязъл на десния бряг на Ефрат и търси откъде да се прехвърли на левия, вече беше твърде късно да предупреди навреме Митридат — когато вестоносецът най-сетне пристигна в Синоп, Сула вече тропаше на вратата на арменеца. Ето защо Тигран беше принуден да съобщи за нашествието на римляните на своите партиянски сюзерени, намиращи се в Селевкия на Тигър — разстоянието беше почти същото, както и до Синоп, но пътят — много по-кратък и удобен.

Царят на Армения се срещна със Сула на бреговете на Тигър, на няколко километра западно от новостроящата му се столица Тигранокерта. Когато Сула излезе на десния бряг на голямата река, от другата страна вече беше издигнат лагерът на Тиграновата армия. В сравнение с Ефрат Тигър беше като градинска вада — много по-плитък от съседа си, водите му се носеха бавни и мътнокафяви, разстоянието между двата бряга беше навярно два пъти по-малко. Разбира се, причина за това бе, че Тигър извираше от обратната страна на Антитавровите планини и черпеше вода от десет пъти по-малко притоци, отколкото Ефрат, а и от неговата страна на планината количеството на топящия се сняг през пролетта беше по-незначително. Хиляда и петстотин километра югоизточно в района на Вавилон, Ктезифон и Селевкия на Тигър, двете реки течаха на шейсетина километра една от друга, затова хората бяха прокопали канали, по които водите на Тигър да се оттичат през коритото на Ефрат по-бързо в Персийско море.

„Кой при кого ще отиде?“ — запита се Сула и като се усмихваше злорадо, нареди на армията си да издигне силно укрепен лагер от западната страна на реката и да чака кой от двамата пълководци ще се поддаде по-скоро на нетърпението и ще прекоси реката. Както се очакваше, Тигран изгуби задочния облог и бързо се насочи към римския лагер, воден не толкова от страх или от агресивни намерения, колкото от човешко любопитство. Бяха изминали вече няколко дни и личеше, че Сула е решил за нищо на света да не се покаже сам на арменеца, затова царят реши лично да го навести. На вода бе спусната царската ладия, обкована цялата в злато, но затова пък доста жалка като технология — приличаше по-скоро на сал, който при това се придвижваше не с гребла, ами с дълги пръти, забивани в дъното на реката. Предвиждаше се царят да се разположи удобно под балдахин от златопурпурна тъкан, от която като ресни висяха нишки истинско злато. Под балдахина се издигаше малък подиум, на който стоеше един от походните тронове на владетеля — изящна мебел, изработена от злато, сребро и скъпоценни камъни.

До дървения понтон, от който щеше да тръгне ладията, царят бе доведен в тежка златна колесница на четири колела, която така силно блестеше на слънцето, че човек го заболяваха очите да я гледа дори от далечината на отсрещния бряг. Щом царят се качи на превозното средство, зад него застана един от робите му, разгърнал на царствената му глава чадър от злато и скъпоценни камъни.

— Ами сега какво ще прави? — зачуди се Сула, който се беше скрил със сина си зад стена от щитове и не изпускаше от очи жестовете на Тигран.

— Какво имаш предвид, татко?

— Достойнството му! — усмихваше се в някакво доволно предчувствие той. — Не вярвам подобно царско величие да благоволи да си изцапа краката по прогнилия дървен кей. Но и никой не понечва да му постели килим.

Задачата обаче се оказа много по-лесна за разрешаване, отколкото един римлянин — републиканец би предположил. Щом колесницата се спря пред кея, двамина едри роби се качиха на нея, избутаха колегата си с чадъра настрана и като се хванаха един друг за ръце, изчакаха господарят им да облегне царския си задник върху мускулите им. Леко и внимателно те го пренесоха по голите дъски до кораба, където го поставиха като играчка на трона му. Салоподобната ладия се отдели от кея и в тон с мудното течение на реката се насочи бавно и тържествено към римския лагер. През цялото време царят не мръдна от мястото си, сякаш не забелязваше римските войници, които го чакаха. Понеже от страната на римския лагер нямаше никакъв кей, ладията буквално се заби в брега, за да може цялата церемония по пренасянето на царя да се повтори от здравеняците. Двамата дори изчакаха с Тигран на ръце, докато останалите роби на ладията успеят да вдигнат трона му и го занесат до най-близката скала, достатъчно равна, за да не падне владетелят на Армения в калните води на Тигър. Заедно с трона на скалата се качи и робът с чадъра, който с благоговение го разтвори и зачака великият цар да се намести под сянката му. Колкото до вдигането на самия цар до височината на скалата, то се оказа голямо мъчение за робите, но пък и те не се оплакваха.

— Бре, да му се не види! — даде воля на възхищението си Сула.

Но малкият Сула, като че ли пак не разбра кое точно имаше предвид баща му.

— Тоя наистина ме хвана натясно, малки Сула! — обясни му той. — Сега, независимо на какво аз сам пожелая да седна, пък ако ще дори и прав да стоя, той пак ще ме гледа отгоре.

— Не можеш ли нещо да направиш?

Дори и от височината на крайречния камък царят не можеше да види какво става зад стените на римския лагер, затова Сула реши да се възползва от идеята, която му беше хрумнала, и мигом щракна с пръсти на личния си прислужник.

— Помогни да сваля това нещо — заповяда той и с помощта на роба си бързо развърза ремъците на бронята си.

Свали и кожената си пола, и аленочервената си туника, която смени с друга, изтъкана от най-груба вълна, стегна се вместо с колан с най-обикновена връв, метна през глава прост овчарски ямурлук, увенчан с прословутата му сламена шапка.

— Когато ти предстои да разговаряш със самото слънце — даваше мъдри съвети на сина си Сула — най-добре се прави на току-що излязъл от пещерата.

Така облечен, Сула се показа зад стражите пред лагерната порта и спокойно се насочи право към скалата, на която подобно на статуя го чакаше арменският цар Тигран. Отдалеч Сула приличаше на местен селянин, затова царят дори не го удостои с поглед, ами продължи да се взира пред себе си в напрегнато очакване няма ли най-сетне измежду хилядите римляни насреща му да излезе тайнственият им началник.

— Привет, царю Тигране — подвикна му Сула на гръцки, щом застана под камъка с царя. — Аз съм Луций Корнелий Сула. — В галантен жест той свали шапката си и погледна право нагоре. Понеже чадърът на роба криеше и него самия от слънцето, дори не му се наложи да присвива очи.

Царят го зяпна с удивление — както заради златната му коса, така и заради почти белите му очи. След като цял живот бе виждал само чернооки люде и единствено жълтите очи на царицата му бяха правили впечатление, тези прозрачни стъкълца в орбитите на Сула му се сториха направо ужасяващи. Кой знае, може би боговете му показваха отблизо звездите от небосклона, за да не забравя нито за миг свръхестествените им способности.

— Тази армия твоя ли е, римлянино? — попита Тигран.

— Моя е.

— Какво търси тогава в моите земи?

— Иска да се запознае с теб самия, царю Тигране.

— Този отговор ми се струва неверен. Коя е истинската причина да си я довел със себе си?

— Хайде сега, няма да си вярваме! — направи се на обиден Сула и в очите му заиграха лукави пламъчета. — Дойдох да те видя с очите си, царю Тигране, и вече мога да кажа, че съм го сторил. Сега ще ти предам онова, което ми бе заръчано да ти предам и ще се върна обратно с цялата си армия в Тарс.

— Какво ти е било заръчано да ми предадеш, римлянино?

— Римският Сенат и народ искат от теб да не напускаш границите на своето царство, царю. Армения не представлява интерес за Рим, но всяко твое навлизане на територията на Кападокия, Сирия или Киликия Рим ще смята за оскърбление към самия него. А Рим е всемогъщ; той господства над земите около цялото Вътрешно море и само задморските му владения са няколко пъти по-големи от цяла Армения. Никой досега не е успял да победи римските легиони, а те са десетки. Ето защо, царю, стой си на мира.

— Аз си стоя на мира — повтори думите му царят, за да покаже тяхното безсмислие. Сула до такава степен го беше смаял с наглостта си, че той забравяше да говори като източен монарх. — Ако някой нарушава мира, това е Рим.

— Аз идвам само да изпълня дадените ми нареждания, царю. Пред себе си имаш просто един посланик, нищо повече — отвърна спокойно той. — Вярвам обаче, че посланието ми е било чуто.

Царят само изсумтя вместо сбогуване и като вдигна ръка, даде знак на робите си да го отнесат обратно на ладията. Здравите мъже отново му подадоха ръце, той седна на импровизираното столче и като обърна гръб на Сула, се върна под пурпурнозлатния балдахин. Ладията се поне към левия бряг на Тигър, а Тигран продължаваше да стои като статуя, все едно нищо не се бе случило.

— Та така! — доволно потърка ръце Сула, щом се прибра при сина си. — Странни люде са тези, източни царе, момчето ми. Шарлатани до мозъка на костите си. Надули се като мехури, малко да ги понатиснеш, ще гръмнат. — Той се огледа и извика: — Морсим!

— Тук съм, Луций Корнелий.

— Да се вдигаме. Ще си вървим у дома.

— По кой път?

— През Зевгма. Надали ще си имаме големи неприятности със сирийския цар Кизикен. Като гледам тая торба, дето сега плава по реката, мисля, че и той ще се окаже същият. Колкото и да не им се иска да си го признаят, всички до един ги е страх от Рим. А на мен това усещане ми харесва — похвали се Сула. — Съжалявам само, че не можах да го накарам той да ме гледа отдолу.

Пътят на югозапад, през град Зевгма и Киликия Педия беше много по-кратък и удобен от този през високите планини на Армения и Кападокия. Но Сула имаше и друга причина да насочи войските си към нажежените от лятното слънце сирийски равнини: провизиите намаляваха застрашително, а из планинските земи, които легионите бяха оставили зад гърба си, реколтата се събираше по-късно през годината. Единствено надолу, в Месопотамия Сула можеше да се надява да закупи жито за войниците си. Цели седмици — откакто бяха напуснали Кападокия — те бяха разчитали единствено на плодове и зеленчуци и вече бяха зажаднели за хляб.

Както и се очакваше, щом легионите прехвърлиха планините, заграждащи Амида от юг, и слязоха в долините на Осроена, жътвата вече бе в разгара си и хляб имаше за всички. Сула посети лично цар Филоромайос в столицата му Едеса и домакинът му с удоволствие изпълни всичките му молби, но не пропусна да му съобщи някои тревожни новини.

— Луций Корнелий, боя се, че цар Тигран е пуснал цялата си армия подире ти — уведоми го цар Филоромайос.

— Знам — отвърна му той, сякаш от това нямаше никакво значение.

— Но той ще те нападне! Ще нападне и мен!

— Няма нужда да събираш войска, царю. Колкото по-настрана стоиш от цялата тази работа, толкова по-добре за народа ти. Това, което тревожи цар Тигран, е моето присъствие в района. Щом се увери, че наистина се прибирам в Тарс, и той ще се върне в Тигранокерта.

Сула беше толкова убеден, когато произнасяше тези думи, че царят на Осроена видимо се успокои. Макар и да не се оказа много търпелив домакин, той любезно изпрати Сула до границите на царството си и дори му даде онова мъничко нещо, което той вече не се надяваше да намери на изток — торба със златни монети, на които беше изобразен не неговият собствен лик, ами този на цар Тигран.

Арменецът продължи да следва по петите Сула чак до бреговете на Ефрат, където се издигаше град Зевгма. Войската му обаче се движеше на почтително разстояние зад тази на Сула, така че легионите дори вървяха в боен ред; по всичко личеше, че Тигран взема предохранителни мерки, но няма намерение сам да напада. След като римският пратеник прехвърли войските си обратно на десния бряг на Ефрат — тук течението беше доста по-бавно, отколкото горе при Самосата, — той беше посетен от група от петдесет чуждоземни велможи, облечени по начин, който нямаше как да не направи впечатление на римлянин като него: на главите си непознатите носеха високи, цилиндрични шапки, обшити с перли и златни зърна, около вратовете си бяха увили златни спираловидни яки — толкова стегнати, че едва не ги задушаваха, — които се спускаха надолу към гърдите, под яките носеха дълги роби, а под тях — поли, и едните, и другите избродирани със злато, също както и обувките им.

Сула не се изненада да научи, че петдесетте са пратеници на царя на Партия — само парти можеха да притежават толкова злато. Гледката, която делегацията представляваше, беше наистина вълнуваща. Оказваше се, че целият този непредвиден поход на изток от Ефрат си е струвал усилията. Тигран Арменски беше в зависими отношения от царя на Партия, това Сула добре го знаеше; навярно нямаше да му е трудно да убеди партите навреме да сложат намордника на своя васал, та Митридат Понтийски да остане занапред сам в завоевателните си намерения.

Но срещата си имаше своята символична стойност, затова Сула държеше на това другите да го гледат него отдолу, не той тях.

— Ще се срещна с онези от партите, които говорят гръцки. Както и с цар Тигран. Нека бъде вдругиден, на брега на Ефрат, на място, където гостите ми ще бъдат специално заведени от подчинените ми.

Това бяха нарежданията му към Морсим. Макар той самият да бе имал възможност да се налюбува на златотканите им одежди, членовете на посолството не бяха успели дори да го зърнат — нещо, на което особено държеше. След като външният му вид бе въздействал еднакво силно и на Митридат, и на Тигран, би било жалко, ако той не използваше този си коз и в предстоящите разговори с партите.

Както знаем, Сула беше роден актьор, затова не пропусна случая да нареди декора според вкуса си, без да изпуска и най-малката подробност. Най-напред бяха взети на заем от намиращия се в близост храм на Зевс няколко плочи полиран мрамор, които бяха сглобени във внушителен подиум. Върху този подиум беше сложен втори, по-малък, една стъпка висок и достатъчно тесен, за да може да побере само един стол. От предната страна на този малък подиум блестеше плоча розов мрамор, която допреди няколко часа бе украсявала пиедестала на Гръмовержеца Зевс. Върху останалата част от подиума бяха поставени няколко мраморни столове, изобразяващи с облегалките си всевъзможни зверове — грифони и зинали лъвове, сфинксове и орли, — които войниците на Сула бяха изнамерили из по-богатските къщи в Зевгма и бяха взели, повечето пъти, без да питат собствениците. Шест подобни стола бяха наредени в полукръг от едната страна на малкия подиум, срещу тях беше сложен само един, най-изящният от всички, представляващ преплетените фигури на два крилати лъва — на него щеше да седи цар Тигран. На малкия подиум беше поставен куриатният стол на Сула, издялан от слонова кост и, общо взето, невзрачен в сравнение с мраморните чудеса около него. Над цялото това съоръжение бе спуснато платнище от злато и пурпур, заето пак от храма на Зевс, където бе крила олтара зад статуята на божеството.

В уречения ден, скоро след изгрев-слънце един от стражите на Сула лично заведе до мраморния подиум шестимата парти, избрани измежду цялата делегация, и ги настани на шестте стола, наредени в единия край; придружителите им щяха да останат на голата земя, където предвидливият домакин им беше осигурил и столчета, и сенчица. Както можеше да се очаква, Тигран понечи да се качи на розовия мрамор, но стражите къде любезно, къде не чак толкова го настаниха на стола с крилатите лъвове, обърнат лице в лице с пратениците на партите. И така, партите гледаха Тигран, Тигран гледаше партите, а розовият подиум стоеше многозначително празен.

Когато всички се бяха настанили, се появи и самият Луций Корнелий Сула, облечен в пурпурно поръбената си тога претекста и носещ в дясната си ръка пръчката от слонова кост — знак, че притежава империум. Единият край на пръчката стоеше леко притиснат в дланта му, другият се вмъкваше в гънката на лакътя му, самата пръчка се опираше на мускула на ръката му. Макар и да се бе скрил вече под платнището, косата му продължаваше да искри като запалена от слънцето. Гостите му безмълвно го проследиха как изкачва стъпалата на големия, после и на малкия подиум, как без дори да ги е удостоил с поглед сяда на куриатния си стол, прибира единия си крак назад, отпуска другия напред и заема класическата поза на римски магистрат.

Никой от присъстващите не се зарадва на подобно посрещане, най-малко Тигран. Но вече ги бяха изиграли и ако тепърва обърнеха въпрос защо не седят на едно ниво с римлянина, само щяха да се изложат.

— Благородни пратеници на царя на партите и ти, царю Тигране, бъдете добре дошли на тези преговори — поздрави всички Сула от подиума си. Правеше му удоволствие да се взира в очите на всеки от събеседниците си, които до един бяха като поразени от светлите му ириси.

— Не ти трябва да ни пожелаваш добре дошли, римлянино! — сопна му се Тигран. — Аз поканих представителите на своя сюзерен, за да говорим.

— Да ме прощаваш, царю, но това са преговори, които аз смятам да водя с вас, не обратното — усмихна му се чаровно Сула. — Вие дойдохте при мен, аз просто ви посрещам, както подобава. — И за да не остави време на Тигран да му отговори, той се извъртя леко към партите и като оголи зловещите си кучешки зъби, за да ги сплаши от самото начало, попита: — Кой от вас, благородни парти, стои начело на вашата делегация?

Беше логично това да бъде възрастният човек, седнал най-близо до Сула, който сега царствено кимна с глава.

— Аз, Луций Корнелий Сула. Казвам се Оробаз и съм сатрап на Селевкия на Тигър. Единствено царят на царете Митридат, владетелят на партите е мой господар. Нека ти предам съжаленията му, че големите разстояния не му позволяват да се яви лично на днешната среща.

— Предполагам, че той сега се намира в лятната си резиденция в Екбатана? — подхвърли Сула.

Оробаз примигна учудено.

— Ти си добре осведомен, Луций Корнелий Сула. Никога не съм предполагал, че в Рим знаете толкова много за нас.

— Наричай ме просто Луций Корнелий, благородни Оробаз — помоли го Сула. Наведе се почти незабележимо, гърбът му продължаваше да стои напълно изправен, в цялата му поза се съчетаваше колкото грация, толкова и неприкрито властолюбие, както би подхождало на всеки римски управител в подобна ситуация. — Днес ние създаваме история, благородни Оробаз. Откакто свят светува, за пръв път пратеници на царя на партите разговарят с пратеник на град Рим. А това, че срещата ни се състои на самите брегове на реката, която служи за граница между нашата и вашата половина от света, е изключително благоприятен знак.

— Право казваш, благородни Луций Корнелий — съгласи се Оробаз.

— Не ме наричай „благородни“, само Луций Корнелий — пресече го той. — При нас в Рим няма значение кой е благородник, кой — не.

— И ние така сме чували, но ни се струва странно и непонятно. Нима сте като гърците? Как можа Рим да достигне такива висоти без царе и без благородници? Гърците можем да ги разберем. Те така и никога не станаха велик народ, защото си нямаха велик цар — вместо да се обединят под властта на един, предпочитаха да живеят разделени на стотици мънички държавици, които само воюваха помежду си. Докато Рим владее света, сякаш начело му стои същият велик цар, както и на нас самите. Как можахте да постигнете толкова неща без цар, Луций Корнелий?

— Самият Рим е наш цар и господар, благородни Оробаз, дори по-скоро царица, защото сме свикнали да я споменаваме в женски род — „Рома“. Гърците се подчиняваха на идеали, вие се подчинявате на волята на един-единствен човек, вашия цар. Докато ние римляните се подчиняваме на Рим и единствено на Рим. Ние не прекланяме глава пред никой смъртен, благородни Оробаз, нито си търсим идеали, на които да се подчиняваме. Рим е нашият бог, нашият цар, от Рим черпим сили за живот. И макар всеки от нас, римляните да се опитва да прослави името си, да изпъкне в очите на останалите римляни, в крайна сметка всичко, което е вършил през земното си съществуване, вършил го е в името на Рим и за славата на Рим. Ние не боготворим смъртните, благородни Оробаз, не боготворим и идеали; боготворим родния си град.

Хората се раждат и умират, днес са тук, утре ги няма. Идеалите, и те… Ветрове ги веят тях. Докато онова място под слънцето, което наричаме Рим, ще остане за вечни времена такова, каквото е, и всички, които са се родили на негова земя, ще се грижат за неговата слава, за неговото величие. Ето аз, Луций Корнелий Сула, съм велик римлянин. Но когато се разделя с живота, всички дела, които съм извършил по земния си път, ще останат в спомена за родното ми място — Рим. И ако съм дошъл тук сега, то не е заради самия себе си, нито заради някого друг смъртен. Дошъл съм от името на своя роден град — от името на Рим! Ако сега сключим договор, този договор ще бъде отнесен в храма на Юпитер Феретриец, най-стария храм в Рим, където ще остане завинаги — и хората дори ще забравят, че аз съм този, който го е сключил. Под него ще стои единствено името на Рим и той ще се превърне в частица от голямото завещание на нашия Вечен град.

Сула можеше да държи добри речи, защото се бе научил на красив, атически гръцки, в което превъзхождаше и шестимата парти, и арменския цар Тигран. Те всички го слушаха като омагьосани, навярно в напразни усилия да проумеят начина на мислене, който е различен от техния. Нима има на земята място, което да струва повече от хората, живеещи на него? Нима същото това място можеше да се смята за по-възвишено от плодовете на човешкия ум?

— Но това място под слънцето, Луций Корнелий — възрази Оробаз, — не е ли то просто купчина предмети, събрани заедно? Да речем, че Рим е град. Но какво е един град, ако не много къщи, построени една до друга. Да речем, че е светилище — няколко храма и нищо повече. Да речем, че е просто частица от майката — земя — една гора, едно поле, няколко скали… Как може точно тази частица от майката — земя, точно тези къщи, точно тези храмове да родят подобни чувства на власт и благородство? Нима когато живеете за Рим, а Рим е, чувал съм, голям град, вие живеете за многото къщи, които го изграждат?

За да му отговори, Сула протегна пред себе си пръчицата си от слонова кост.

— Ето това е Рим, благородни Оробаз.

Сетне докосна белоснежната кожа на мускулестата си ръка.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Придърпа полите на преторската си тога, за да се видят краката на куриатния му стол, кръстосани в буквата Х.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Протегна високо лявата си ръка, с която придържаше тогата си, и прокара пръсти по вълнения плат.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Най-накрая Сула се взря внимателно в очите на всички присъстващи, застанали в краката му, и заключи:

— Аз съм Рим, благородни Оробаз. Също както и всеки друг, който може да се нарече римлянин. Но Рим не е само част от пространството, той е и част от времето — всичко онова, което се е случило от мига, в който Еней, беглецът от опожарена Троя, стъпил на бреговете на Лациум, за да даде начало на рода на римляните, всичко, което се е случило през последните шестстотин шейсет и две години — от деня, когато братята — близнаци Ромул и Рем положиха основите на нашия град, всичко това също е Рим. Някога, в дълбока древност и Рим се е управлявал от царе, но с годините римляните разбрали, че е недопустимо един-единствен човек, пък бил той и цар, да се величае повече от онази частица от времето и пространството, която го дарява със сила и живот. Никой римлянин не може да се смята за по-велик от родното си място. Никой римлянин не може да стои по-високо от Рим. Затова и Рим храни все велики люде. Защото знае, че каквото и да сторят те през живота си, правят го единствено за неговата слава. Всеки един от тях е частица от частицата време, която Рим представлява. И нека знаеш, благородни Оробаз, Рим ще просъществува дотогава, докогато римляните продължават да го обичат повече от себе си, повече от децата си, повече от собствените си деяния за краткия си земен път. — Сула се спря, колкото да си поеме дъх, и тържествено завърши: — Рим ще просъществува дотогава, докогато римляните го имат за по-скъп от всеки един от себе си, от всеки идеал.

— Но тъкмо царят е олицетворение на всичко това, което ти, Луций Корнелий, току-що изброи — възрази Оробаз.

— Царят никога не би могъл да бъде това, което изброих — възрази той. — Царят се занимава най-напред със самия себе си, вярва, че е по-близък до боговете, отколкото останалите простосмъртни, а често се смята за бог. Царете се смятат за нещо повече от всичко останало, благородни Оробаз. Те използват страните, в които властват, единствено за да увековечават себе си. Докато ние, римляните сме приели веднъж завинаги да увековечаваме Рим.

Оробаз безпомощно вдигна ръце.

— Явно не мога да проумея нещата, които ми говориш, Луций Корнелий.

— Тогава нека минем на въпроса защо сме се събрали тук, благородни Оробаз. Днес ни се предоставя исторически случай. От името на Рим аз ви правя следното предложение. Всички земи, които лежат на изток от Ефрат, нека останат и за в бъдеще в полезрението единствено на партианските царе. А земите, намиращи се на запад от великата река, нека останат под покровителството на Рим и хората, които управляват от негово име.

Оробаз надигна посивелите си вежди в знак на недоумение.

— Нима искаш да кажеш, Луций Корнелий, че Рим смята да управлява всички страни западно от река Ефрат? Нима Рим ще свали от престола царете на Сирия, на Понт, на Кападокия, на Комагена, на останалите царства?

— Нищо подобно, благородни Оробаз. По-скоро Рим би искал да е сигурен, че в земите на запад от Ефрат е настъпил окончателен мир. Той иска не да сваля царе, а да им попречи на тях да се свалят едни други. Дали обаче ти, благородни Оробаз, знаеш кой е истинският повод да дойда чак дотук?

— Не съм много сигурен, Луций Корнелий. Нашият васал арменският цар Тигран ни прати вест, че твоята армия се била насочила към владенията му. Досега обаче цар Тигран не ни е дал никакви обяснения защо армията ти така и не е влязла във въоръжен конфликт с неговата. Ти си бил навлязъл доста навътре в териториите на изток от Ефрат. А сега се връщаш на запад. Коя е причината, довела те толкова далеч от родината ти? Защо нахлу с армията си в Армения? И защо, след като го стори, не пожела да воюваш?

Сула обърна глава, за да изгледа по-добре Тигран. За своя изненада откри, че под златната си тиара, украсена от всяка страна с по една осмоъгълна звезда и с по един полумесец, представляващ два орела в полет, царят е силно оплешивял. Тигран, който явно се чувстваше крайно неудобно в положението си на нисшестоящ, рязко вдигна глава и гневно изгледа римлянина.

— Какво чувам, царю, нима наистина не си съобщил на своя господар? — чудеше се Сула. И понеже арменецът не благоволи да го удостои с отговор, отново се обърна към Оробаз и останалите гръцкоговорещи парти. — Рим е силно разтревожен, благородни Оробаз, от това, че някои от царете по източните брегове на Вътрешно море са започнали да се смятат за по-велики от съседите си и се опитват да завладеят царствата им. Рим държи на това, статуквото в Мала Азия да бъде запазено. Но понтийският цар Митридат показа на няколко пъти, че има агресивни намерения спрямо съседна Кападокия, а и срещу други страни на полуострова. Включително и Киликия, която доброволно се постави под римска власт, след като царят на Сирия се оказа неспособен да защитава сигурността й. Вашият васал цар Тигран обаче лично помагаше на Митридат в завоевателните му планове и дори преди година-две си позволи сам да нахлуе с войските си в Кападокия.

— И аз чух нещо подобно — кимна Оробаз с каменно изражение.

— Предполагам, че подобно събитие няма да остане незабелязано от царя на Партия, както и на верните му сатрапи, благородни Оробаз! И все пак, след като свърши мръсната работа на цар Митридат, цар Тигран се върна обратно в родната Армения и оттогава не е преминавал в земите на запад от Ефрат. — Сула се покашля. — Мое тъжно задължение се падна да изгоня царя на Понт от Кападокия, където той пак се беше настанил с войската си. В случая аз пак действах изключително по поръчение от страна на римския Сенат и народ. Задачата си изпълних още в началото на тази година, но си казах, че Рим ще може да бъде спокоен за в бъдеще, само ако лично поговоря с цар Тигран. С тази цел и предприех своя поход на изток. Напуснах Евсевия Мазака и потеглих към Армения с надеждата да се срещна с нейния владетел.

— И защо ти беше цялата тази армия, Луций Корнелий? — искаше да се осведоми Оробаз.

Сула го погледна учудено.

— Как защо? Аз досега съм нямал случай да опозная тази част на света, благородни Оробаз. Щях да съм луд, ако не бях взел нужните предпазни мерки. На както навярно си научил, никой от войниците ми не си е позволил да оскърби, нарани или ограби някой от местните жители, срещнати по пътя; нещо повече, нито веднъж не сме се отбили от пътищата, за да газим нивите на хората, да се гаврим с техния целогодишен труд… Всичко, което ни е било нужно, купували сме си го. Просто си представи как армията ми представлява моята лична охрана, е, вярно, сравнително многобройна. Но аз съм важна личност, благородни Оробаз. И тепърва ще ставам още по-важна, защото Рим няма скоро да се откаже от услугите ми. Нямам право да рискувам живота на Луций Корнелий Сула, защото Рим има нужда от него.

Оробаз вдигна ръка и Сула се спря насред мисълта си.

— Почакай минутка, Луций Корнелий. Със себе си водя един халдеец, казва се Набопаласар. Идва дори не от Вавилон, ами от същинска Халдея — там, където Ефрат влива водите си във великото Персийско море. От много години той работи за мен като гадател и астролог, а пък брат му е на служба при самия Велик цар на партите, Митридат. Ние, разбирай всички, които живеем в момента в Селевкия на Тигър, имаме изключително голямо доверие на предсказанията му. Ще му позволиш ли да погледне дланта и лицето ти? Би било голяма чест за нас сами да се уверим, че си толкова велик, колкото твърдиш.

Сула вдигна рамене, сякаш предложението на парта не го вълнува ни най-малко.

— Ако толкова държиш, благородни Оробаз, защо не? Нека човекът гледа, колкото си иска. Той тук ли е? Ако искаш, може да ме провери веднага? Или навярно аз трябва да отида при него?

— Стой си на мястото, Луций Корнелий. Набопаласар сам ще дойде при теб.

Оробаз щракна с пръсти и каза нещо на групата парти, които наблюдаваха преговорите отстрани.

Един от тях, наглед абсолютно същия като всички останали, се надигна от мястото си и излезе напред. Носеше абсолютно същата цилиндрична шапка, обсипана с перли и диаманти, същата спираловидна огърлица, същите украшения като другите членове на делегацията. С ръце, скрити под дългите ръкави, той дотича до подиума, прескочи чевръсто няколкото стъпала и в следващия миг застана пред стола на Сула. Изпод единия му ръкав се показаха пет пръста, които грабнаха дясната ръка на Сула и я обърнаха с дланта нагоре. Гадателят постоя така известно време, мърморейки нещо под носа си — навярно се опитваше да запомни какво точно е видял. Сетне се взря за няколко секунди в лицето на римлянина, поклони му се и заотстъпва назад. Чак когато стигна стола на Оробаз, си позволи да отмести поглед от очите на Сула и да обясни на другите какво точно е видял.

Мина известно време, преди Оробаз да преведе на римлянина какво е било прочетено в бъдещето му. Заедно с петимата си спътници той внимателно слушаше какво му говори Набопаласар и гледаше с нищо да не издаде чувствата си. Най-накрая гадателят се обърна отново към Сула, поклони му се до земята и слезе от подиума. През цялото време дори не посмя да покаже на римлянина друго от себе си, освен сведеното си чело. Възхитителна скромност!

Когато Набопаласар бе хванал ръката му в своята, Сула беше изтръпнал от любопитство, когато гадателят започна да разправя на другите видяното, сърцето му заби тревожно, сякаш се задаваше опасност, когато обаче халдеецът напусна подиума и се прибра на мястото си при останалите зрители, той с облекчение си помисли, че всичко е наред. Каквото и да бе прочел в дланта и очите му гадателят, личеше си, че е потвърдил думите на Сула, а именно, че е велик човек. И му се беше покланял, както би се кланял на царя си.

— Набопаласар твърди, Луций Корнелий, че ти не само си велик човек, но дори си най-великият, който някога се е раждал на земята; че докато си жив, никой не би посмял да ти съперничи не само в Рим, но в целия свят — от река Инд до реката Океан далеч на запад. Ние трябва да му вярваме, защото той току-що намекна, че и великият цар Митридат стои по-долу от теб, а това би могло да му отнесе главата — допълни Оробаз, чийто тон издаваше голямо вълнение.

За свое учудване Сула забеляза, че вече и Тигран го гледа с нескрито благоговение.

— Можем ли тогава да продължим с преговорите? — попита непринудено Сула, като с нищо в гласа, в позата или изражението на лицето си не подсказа думите на парта да са го развълнували особено.

— Ако обичаш, Луций Корнелий.

— Та така. Бях стигнал до момента, в който ви обяснявах защо съм взел войска със себе си, но като че ли не успях да обясня какво имаше да казвам на цар Тигран. За да бъда кратък, помолих го занапред да не напуска страната си, сиреч да не пристъпва на запад от река Ефрат и в никакъв случай да не влиза в съюз с понтийския си тъст, който и занапред би го използвал за своите завоевателни стремежи по отношение на Кападокия, Киликия или Витиния. Щом му изредих всичко това, подбрах войската си и си тръгнах обратно към дома.

— Мислиш ли, Луций Корнелий, че царят на Понт има намерение да завладее само Мала Азия или гледа дори по-високо?

— Според мен той храни амбицията да стане господар на целия свят, благородни Оробаз! Погледни, вече е завладял напълно източните брегове на Евксинския понт — от устието на река Хипанис до Колхида на устието на река Фазис. Изкла племенните вождове на Галатия и я присъедини към царството си, а мен ако ме питаш, ще ти кажа, че не са един и двама кападокийските царе и царици, убити по негова поръчка. Аз съм дълбоко убеден, че именно Митридат убеди цар Тигран да нападне Кападокия наскоро. Но нека обясня какво точно имам предвид да ви предложа. — Сула се приведе напред и необикновените му очи странно заблестяха. — Разстоянието между Понт и владенията на царя на партите е много по-малко от разстоянието между Понт и Рим. Ето защо мисля, че докато царят на Понт не се е отказал от агресивните си намерения, царят на партите ще направи добре, ако не изпуска нито за миг от поглед събитията по западната си граница. Нито действията на своя васал цар Тигран — усмихна се той чаровно, сякаш беше казал някоя смешка. — Това е, което имах да ти казвам, благородни Оробаз.

— И добре го каза, Луций Корнелий — кимна Оробаз. — Ще получиш своя договор. Нека се знае отсега нататък, че земите на запад от Ефрат ще зависят единствено от волята на Рим. Че земите на изток от Ефрат ще зависят единствено от царя на партите.

— Вярвам, това ще означава, че Армения ще престане да ламти за земите на западните си съседи?

— Разбира се, че това означава — съгласи се Оробаз и стрелна с поглед разгневения и крайно разочарован Тигран.

„Най-сетне — мислеше си Сула, докато чакаше шестте парти да слязат от подиума, а след тях и Тигран, забол поглед в краката си, — най-сетне разбрах какво е чувствал Гай Марий, когато сирийската пророчица Марта му е предсказала, че стане седем пъти консул и ще го нарекат Третия основател на Рим. Но Гай Марий е още жив! А аз бях наречен най-великият човек на света! На целия свят, от Индия до Атлантическия океан!“

В продължение на няколко дни обаче Сула не издаде с нищо щастието, което напираше вътре в гърдите му; дори синът му, който трябваше да гледа преговорите от почтително разстояние, знаеше единствено онова, което очите му бяха видели — както всички останали, така и той се бе намирал твърде далеч, за да чуе предсказанието на халдееца; в цялата римска армия не се бе намерил никой, който да разбере за гадателя. А самият Сула не каза нищо повече, освен че е сключил договор с партите.

Самият договор щеше да бъде издълбан на каменен стълб, който Оробаз искаше да забие в земята, точно на мястото, където Сула бе издигнал своя мраморен подиум — съоръжението беше вече разглобено и скъпият камък — върнат на законните му собственици. Най-накрая изборът се спря на четиристранен обелиск, където клаузите на мирното споразумение бяха изписани на латински, гръцки, партски и медийски — тъкмо за всеки от езиците да има по една отделна стена. Освен това бяха направени два преписа на пергамент, единия от които Сула щеше да отнесе в Рим, а другия — Оробаз в Селевкия на Тигър. Оробаз продължаваше да твърди, че царят на партите Митридат ще бъде изключително доволен от споразумението.

Още щом успя да се сбогува с партите, Тигран се отправи към новия си дом в недостроената Тигранокерта, където архитектите още измерваха бъдещите улици. Естествено, първата му работа би била да прати писмо до понтийския Митридат, но нещо го накара да се въздържи. Изчака, колкото да получи вест от свой приятел в двора в Селевкия — вест, която му се стори поне малка утеха след голямото разочарование на бреговете на Ефрат. Едва след това седна да напише на тъста си какво се е случило.

„Трябва да си изключително предпазлив с този римлянин, Луций Корнелий Сула, скъпи мой, всемогъщи тъсте. При град Зевгма на река Ефрат той сключи договор за дружба със сатрапа на Селевкия на Тигър Оробаз, който беше лично упълномощен за това от сюзерена ми цар Митридат Партски.

Двамата добре ме изиграха, любими царю на Понт. Така са ме притиснали, че не мога да помръдна. Според клаузите на договора, който те сключиха, аз съм задължен никога да не прекрачвам на запад от Ефрат. Да си призная, не бих посмял да се противя, не и докато на престола на партите е твоят съименник, трижди да е проклет кучият му син. Седемдесет долини трябваше да му платя, за да ме пусне на свобода. Не му ли се подчиня, още седемдесет ще ми отнеме.

И все пак не бива да се отчайваме. Както вече си ми го казвал, двамата с теб сме още млади, имаме време да бъдем търпеливи. Договорът между Рим и партианския цар ми послужи като вдъхновение. Твърдо съм решен да разширя царството си. Нека всички онези страни, които ти ми изброяваше — Кападокия, Пафлагония, Римска Азия, Киликия, Витиния и Македония, — останат за теб. Аз ще гледам да напредвам на юг — към Сирия, Арабия и Египет, без да изпускам, естествено, царството на партите. Един ден, а той навярно наближава, старият цар Митридат ще умре, а умре ли, сигурен съм, че синовете му ще се хванат за гърлата кой да го наследи. Защото той и с тях се е отнасял, както се отнася с мен, и никого не е посочил за свой законен наследник, ами постоянно ги заплашва със смърт… Нещо повече, позволява си от време на време дори да убива някой по-непослушен, та да служи за назидание на останалите. Никой от синовете му не може да се смята за фаворит пред останалите, затова когато старият цар умре, царството ще има да изживява тежки моменти. Имаш думата ми, дълбокопочитаеми тъсте мой, че в мига, в който избухне гражданската война между синовете на партианския цар, и аз ще опитам късмета си в Сирия, Арабия, Египет и Месопотамия. Дотогава просто ще строя столицата си Тигранокерта.

Друго нещо, което би трябвало да знаеш за срещата на Оробаз с Луций Корнелий Сула, е предсказанието на някакъв си халдеец Набопаласар. Оробаз го накара да гледа на римлянина на ръка и на лице. Аз този Набопаласар и отпреди го познавам, пък брат му гадае на самия цар на царете. Затова, велики и всемъдри тъсте, трябва да знаеш, че халдеецът винаги вижда правилно в бъдещето и никога не бърка. Когато погледна дланта и лицето на Луций Корнелий Сула, той едва не почна да целува земята под краката му, кланяйки му се, сякаш има пред себе си царя на царете. А след това заяви пред Оробаз, че Луций Корнелий Сула бил най-великият човек на земята! От река Инд до река Океан, както сам се изрази. Обхвана ме дълбок страх. Също както и Оробаз.

И се оказа, че сме имали пълно право да се страхуваме. Когато той и придружителите му се върнали в Селевкия на Тигър, там вече ги чакал царят на партите, така че Оробаз незабавно му докладвал за срещата с римлянина. Заедно с подробностите, които бе научил от него за нашата дейност, всемогъщи тъсте. И заедно с предупреждението на римлянина, че ти си си точил зъбите да завладееш дори царството на партите. Цар Митридат се е вслушал в съвета му и сега се чувствам заобиколен отвсякъде от шпиони. Единствената радостна вест, която стигна до мен, е, че царят на царете заповядал и Оробаз, и гадателят Набопаласар да бъдат незабавно екзекутирани, задето дори са си помислили, че на земята може да има по-велик владетел от него самия. Все пак щял да уважи сключения договор и вече бил пратил вестоносец да отнесе решението му до Рим. По всичко изглежда, че старецът дълбоко съжалява, че сам не е имал случай да се запознае с Луций Корнелий Сула. Не се и съмнявам, че при сгоден случай не би му отрязал и на него главата. Жалко, че по време на срещата му с Оробаз Митридат Партски се намираше в Екбатана.

Само бъдещето ще ни покаже благосклонна ли е съдбата към нас, прескъпи тъсте мой. Може пък Луций Корнелий Сула никога повече да не стъпи на изток, да му се наложи да доказва величието си на запад. А може някой ден аз да си сложа титлата цар на царете. За теб това нищо не означава, знам. Но за човек, който е израсъл в царските дворове на Екбатана, Суза и Селевкия, подобен акт би имал изключителен смисъл.

Моята скъпа съпруга, твоята дъщеря се чувства много добре. Децата — и те. Да можех да кажа същото и за общите ни планове с теб… Уви, нищо подобно не се очертава. Поне засега.“

Десет дни след преговорите с партите Луций Корнелий Сула получи своето копие от сключения договор и беше поканен да присъства при откриването на обелиска на брега на величествената река. Отново се беше облякъл в тога претекста и за да не става за смях пред хората, за пръв път се показа гологлав на слънце; надяваше се, че за няколко часа кожата му няма да изгори кой знае колко жестоко, и понеже друго не му оставаше, обилно се намаза с масло.

Разбира се, надеждите му се оказаха напразни, което послужи за урок на малкия Сула никога и по никакъв повод да не сваля шапката си. Нещастието на баща му беше толкова тежко, че чак на околните им се приплакваше, като го гледаха. Кожата му се лющеше, белеше, лющеше, белеше, там, където започваше да заздравява, през порите обилно се стичаше вода, а самият Сула не можеше да си намери място от сърбеж. Едва четиридесет дни по-късно, когато легионите най-после стъпиха на родна земя в Тарс, Сула можеше да се погледне в огледалото и да си каже, че повече не му се чеше. Някъде по течението на река Пирам Морсим бе намерил билкар, който му продаде приятно миришещ балсам против изгаряния и още от първия път, когато се намаза, Сула се усети отново човек. Освен това балсамът щеше да го предпази от белези, факт, който можеше само да радва суетния проконсул.

Както беше премълчал за предсказанието на Набопаласар, така Сула мълчеше и за торбите със злато, които носеше със себе си; дори синът му нищо не знаеше за тях. Първата торба беше подарък от царя на Осроена, но към нея бяха добавени още пет, все в знак на приятелство от страна на Оробаз. На жълтиците беше изобразен профилът на Митридат II, цар на Партия, старец с къс врат, но затова пък с толкова дълъг нос, че спокойно би могъл да лови риба с него. Иначе лицето му се криеше зад грижливо накъдрената коса и брада, а най-отгоре се мъдреше същата малка, цилиндрична шапка, която бяха носили царските пратеници, с тази разлика, че беше опасана с елинистическата диадема, а зад ушите и врата му се спускаше парче плат.

В Тарс Сула предвидливо смени жълтиците за римски денарии и за своя огромна изненада установи, че е забогатял с цели десет милиона денарии или иначе казано — четиридесет милиона сестерции — повече, отколкото беше притежавал преди експедицията си на изток! Разбира се, Сула нямаше да излезе от кантората на местния банкер с чували римски монети на гръб, вместо това си издейства тъй наречения пермутацио — документ, срещу който щеше да получи цялата сума на място в Рим. Въоръжен с тънкия свитък пергамент, скрит добре между гънките на тогата му, вече можеше да мисли за бъдещето.

Времето безмилостно бе напреднало, вече наближаваше есента и човек лесно ставаше жертва на носталгията по родния дом. Сула си беше свършил работата, при това изключително успешно. Римската хазна имаше защо да му благодари, след като в сандъците му бяха прибрани още десет торби злато — две от Тигран Арменски, пет от царя на партите, една от царя на Комагена и още две не от друг, а от самия Митридат Понтийски. Оказваше се, че не само може да заплати щедро услугите на войниците си и да остави на Морсим подобаващо възнаграждение, но да задържи две трети от цялата сума от името на римския Сенат и народ и да ги отнесе в родината си. Да, годината се бе оказала добра! Репутацията на Сула щеше да се повиши, а той самият вече разполагаше с достатъчно пари, за да мисли за консулство.

Багажът му беше натоварен в сандъци и корабът, който беше наел да го откара до Рим, стоеше на котва на пристанището в Тарс, когато се получи писмо от Публий Рутилий Руф, датирано от месец септември.

„Искрено се надявам, Луций Корнелий, писмото ми да те настигне навреме. И също така се надявам да не си преживял същата тежка година като мен. Но за това по-нататък.

Винаги съм обичал да пиша за събитията, които се случват в Рим, на онези свои приятели, намиращи се далеч от родината. И сега това удоволствие ми беше отнето завинаги! Кой ще ми пише на мен, питам се? Но както казах, за това по-нататък.

През април се проведоха изборите за нови цензори. Избраниците бяха Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус и Луций Лициний Крас Оратор. Както сам разбираш, несъвместими характери. Колкото единият се слави като невъзмутим, толкова другият е като изригнал вулкан; колкото единият може да те вдъхнови за творчески дела, толкова другият може да те лиши от желание за живот; изобщо — Зевс и Хадес, събрани в една комисия… Всички в Рим се опитват да намерят най-точното определение за тази забележителна двойка, по-лоша, от която едва ли се е събирала някога в историята. Разбира се, заедно с Крас Оратор цензор трябваше да стане моят скъп Квинт Муций Сцевола, но уви, не било писано. Просто Сцевола отказа да се кандидатира. Казва, че бил много зает. По-скоро уморен. Пък и след цялата бъркотия, която оставиха в наследство предишните цензори, и особено след лекс Лициния Муция, който сложи капак на всичко, смея да кажа, Сцевола беше прав да се откаже от борбата.

Както можеше ида се очаква, съдилищата, създадени според клаузите на лекс Лициния Муция умряха преждевременно. Преди няколко месеца двамата с Гай Марий успяхме да убедим Сената да им тегли чертата. Като че ли най-сериозният аргумент в наша полза беше крайната финансова нерентабилност на предприятието. За щастие се оказахме достатъчно убедителни и нито в Сената, нито в народното събрание срещнахме сериозна съпротива. Но раните, които този проклет закон нанесе, скоро няма да заздравеят, Луций Корнелий. Нещо повече: вилите и селските къщи на двама от най-противните на народа съдии — Гней Сципион Назика и Катул Цезар — бяха изгорени из основи; на други от съдиите, компрометирали се в квестионите, бяха унищожени реколтите, изкоренени лозята, натровени водохранилищата. Из цялата страна се е превърнало в мода ново нощно забавление — да се гонят римски граждани и да се бият кажи-речи до смърт. Естествено никой, дори Катул Цезар, нищо че е потърпевш, не ще да признае очевидното, а именно, че между новата мода и лекс Лициния Муция има пряка логическа връзка.

Онзи противен младеж, Квинт Сервилий Цепион, имаше невероятното нахалство да даде под съд Скавър Принцепс Сенатус. Обвинението беше представено пред съда за злоупотреби и гласеше, че Скавър е приел огромен подкуп от страна на цар Митридат Понтийски. Представяш си навярно какво излезе от цялата работа. Скавър се яви лично в долния край на Форума, където заседаваше съдът, но далеч не с намерение да дава показания! Вместо това отиде право при Цепион и му зашлеви две шумни плесници — първо по едната, после и по другата буза. Има мигове, когато Скавър сякаш израства с една-две стъпки над околните. Двамата с Цепион са кажи-речи еднакво високи, но тогава Цепион се беше свил като кученце в краката му.

«Как смееш! — едва си поемаше дъх от възмущение Скавър. — Как смееш ти, гнусен, жалък червей такъв! Веднага да оттеглиш обвинението си, иначе ще съжаляваш, че изобщо си се пръкнал на този свят! Ти ли, Сервилий Цепионе, издънка на най-корумпираната фамилия сред цялото патрицианско съсловие, наследник на крадци и изедници, ще ме обвиняваш мен, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус във взимане на подкупи? Да ти пикая на тъпата глава, Цепионе!»

След което с присъщото си достойнство напусна Форума, изпратен от всеобщи възгласи на одобрение, на които дори не обърна внимание. По лицето на Цепион още личаха пръстите на Скавър, той самият беше забил поглед в земята, да не би да му се кръстосат очите с тези на конниците, призовани да попълнят състава на съдебните заседатели след проявата на Скавър Цепион можеше да извади и най-неопровержимите доказателства, пак никой не би посмял да признае Принцепс Сенатус за виновен.

«Оттеглям обвинението си» — предаде се Цепион и забърза към дома си.

Ето как са обречени на срам и позор всички, които си позволят да обидят Марк Емилий Скавър, безподобен шут и позьор, фаворит на римската публика! Признавам, че аз самият искрено му се възхищавам за подобни действия особено след като Цепион продължава да пакости на племенника ми Марк Ливий Друз — факт, станал известен сред всички редовни посетители на Форума. Навярно Цепион е смятал племенника ми длъжен да застане на негова страна, когато се разбра за връзката на Ливия Друза с Катон Салониан. И след като е бил изоставен от шурея си, заканил се е да му го върне тъпкано. До ден-днешен още не е престанал да твърди, че пръстенът на Друзите е негова законна собственост!

Но стига съм те занимавал с Цепион, той не заслужава дори да го споменаваме, камо ли да пишем писма специално за него. Отскоро имаме ново законче, твърде полезно според мен. Авторът му е народният трибун Гней Папирий Карбон. Откакто във фамилията решиха да се откажат от статута си на патриции, непрекъснато ги преследва лошият късмет! Само в последното поколение двама Папирии сложиха сами край на живота си, затова пък младите им наследници само чакат сгоден случай да създадат неприятности на цял Рим. Преди няколко месеца Карбон свика плебейското събрание на концио… Какво ти преди няколко месеца, то си беше в началото на пролетта, но човек все по-малко забелязва как лети времето. По онова време Крас Оратор и Ахенобарб тъкмо бяха обявили кандидатурите си за цензори. Това, което Карбон се опитваше да прокара, беше нова перифраза на стария Сатурнинов закон за зърното. Но събранието беше съпроводено с такива вълнения, че в крайна сметка двама бивши гладиатори бяха заклани насред площада, мнозина сенатори изядоха боя, а останалите трибуни прекратиха процедурата. Понеже тъкмо беше започнал предизборната борба, Крас Оратор се намери насред цялата бъркотия и накрая го измъкнаха целият окалян, пребледнял като платно от страх. За да си отмъсти, той прокара в сената указ, според който отговорността за всяко публично събиране, превърнало се в безредици, лежи единствено на плещите на магистрата, който го е свикал. Указът беше приет с всеобщо одобрение от сенаторите, а след това народното събрание го прие без каквито и да било пречки. Ако Карбон беше свикал плебейското събрание след приемането на Красовия указ, то щяха да го обвинят в подстрекателство към насилие и щеше да отнесе здрава глоба.

С което се доближавам до най-любопитната част на писмото си. А именно, че вече си нямаме цензори!

«Но, Публий Рутилий — чувам те да питаш, — какво толкова се е случило?» Е, няма да те държа в неведение. В началото си казахме, че колкото и да се различават по характер, двамата все ще спогаждат достатъчно, за да си вършат работата. И наистина, те свършиха бързо с държавните договори, прегледаха сенаторските списъци, после тези на конническото съсловие, а най-накрая прокараха указ, според който от територията на Рим се изгонват всички учители по риторика, с изключение на онези с доказани пред обществото качества. Ударът се стовари с пълна сила върху преподавателите по латинска риторика, но и гърците също пострадаха. Предполагам, че се сещаш за какви хора става въпрос, Луций Корнелий. Срещу няколко сестерции на ден те са способни да убедят всеки по-беден, но амбициозен родител, принадлежащ на средните обществени класи, да им повери децата си, обещавайки му, че ще ги направят способни адвокати. Подобни мошеници прекарват повечето от времето си на Форума, където чакат да им се яви някой лековерен човечец, та да му изпият кръвчицата. Повечето дори не си правят труда да учат децата на гръцки, след като тъй и тъй в съда се говори на латински. Всички в Сената сме единодушни, че подобни самозвани учители само свалят нивото на преподаване, отнемат от клиентелата на истински способните адвокати, злоупотребяват с доверието на непросветените, крадат парите на бедните и в крайна сметка са срам за римския Форум. Така че един ден се видяха изритани, и така им се падаше! Можеха да си късат гърлата, колкото щат, в проклятия по адрес на Крас и Ахенобарб, но никой не застана да ги защити. Да вървят, където щат, само да не се вясват повече в Рим. Беше позволено да останат само на онези, които се ползват с достатъчно добра репутация и имат постоянна клиентела.

Указът изглеждаше сполучлив. Всички пеехме оди във възхвала на цензорите с надеждата, че такъв успешен ход от тяхна страна ще ги сближи и ще им помогне за в бъдеще да работят по-добре заедно. Но вместо това те започнаха да се карат за щяло и нещяло. Какви ожесточени спорове само водеха! При това на публично място! Обикновено се стигаше до изброяване на най-цветистите псувни, които Рим беше чувал — или поне онази му половина, която редовно следеше дейността на двамината (а в тази половина, не ще съмнение, влизам и самият аз!).

Не знам дали знаеш, но от известно време Крас Оратор се занимава с развъждане на риба. На подобна дейност бе решено да не се гледа като на противоречаща на сенаторския му статут, така че той създаде огромни развъдници в провинциалните си имения и направи цяло състояние от търговия с речни змиорки, щуки, шарани и т.н. Така например колегията на епулоните винаги се обръща към него, когато предстои пиршество. Навремето, когато Луций Сергий Ората започна да отглежда стриди в езерото Бая, малцина биха предположили, че начинанието му ще се превърне в мода! Но както сам се сещаш, Луций Корнелий, от стридите до змиорките е само една стъпка.

Ох, как ще ми липсва онази тъй римска страст в споровете между хората! Но затова по-нататък. Да се върнем на Крас Оратор и неговите развъдници за риба. Докато те се намираха единствено в извънградските му имения, той можеше да гледа на тях просто като на източник на печалба. Но с присъщия си характер един ден взе, че се влюби в рибите си. Сега си е направил огромен басейн насред перистила в римската си къща и го е напълнил с всякакви екзотични представители на рибешката порода. Седи си Крас на края на басейна, бърка с пръст във водата и чака рибите му да се покажат на повърхността в очакване на порция трохи, скариди или други още по-големи вкуснотии. Любимец му е един огромен шаран с цвят на добре поддържано олово и с крайно приятна за една риба физиономия. Собственикът му до такава степен го беше опитомил, че беше достатъчно Крас Оратор само да се появи в градината и шаранът бързаше да застане на повърхността и да размаха опашка за поздрав. Не мога да съдя Крас, задето толкова силно се привърза към животното, наистина не мога.

Както и да е. Рибата умря и на Крас Оратор сърцето му се скъса от мъка. В продължение на поне осем дни никой не го беше виждал; онези, които се бяха опитали да го посетят у дома му, бяха неизменно отпращани с думите, че господарят е болен от мъка. Най-накрая Луций Лициний се появи отново в обществото, но отдалеч си личеше, че му е тежко. Двамата с върховния понтифекс се събраха отново на работното си място на Форума и тъкмо да тръгнат да се местят към Марсово поле, за да се захванат с преброяването на цялото население, когато стана цялата работа.

«Ха! — възкликна учудено Ахенобарб при вида на задаващия се Крас Оратор. — Как така не си си сложил тога пула? Очаквах да те видя в траурни дрехи, Луций Лициний? Какво е това безобразие от твоя страна? Чух, че докато си кремирал рибата си, платен актьор си бил надянал восъчната й маска и ти си го накарал да плува по реката чак до храма на Венера Либитина! Чух също така, че си накарал да изковат отделен долап за маската на рибата и че отсега нататък на всяко погребение във фамилията на Лициний Красите тя ще бъде изваждана пред гостите!»

Крас Оратор го изгледа с присъщото си високомерие, да не говорим, че като представител на фамилията си той има във фигурата си с какво да посплаши опонентите си, и царствено му заяви в очите:

«Вярно е, Гней Домиций, плаках за умрялата си риба. Което ме прави далеч по-човечен от такива като теб! Защото доколкото знам, ти изпрати три съпруги на онзи свят, а никой не те е видял да оплакваш поне една от тях!»

И с това, Луций Корнелий, се свърши съвместното цензорство на Луций Лициний Крас Оратор и Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус.

Ако не за друго, жалко, че в следващите четири години никой не би могъл да проведе щателно преброяване на римските граждани. Не съм чул да се говори за нови избори.

А сега, Луций Корнелий, време е да мина на лошите новини. Изобщо, пиша ти тези редове в навечерието на заминаването си за Смирна, където отивам на заточение. Да, предполагам, че ще подскочиш от изненада при това съобщение! Публий Рутилий Руф, най-безобидният от всички римски сенатори, изведнъж извършва престъпление, с което си заслужава заточението. Възможно ли е? Възможно е. В Рим има прекалено много хора, които трудно биха забравили каква прекрасна работа свършихме двамата с Квинт Муций Сцевола в Римска Азия преди години; хора като Секст Перквициен, които вече не могат да крадат безценни произведения на изкуството срещу неизплатени данъци. А пък понеже, от друга страна, се падам чичо на Марк Ливий Друз, то съм си навлякъл цялата омраза на онзи непоносим Квинт Сервилий Цепион. Покрай него пък влизам във враждебни отношения с онзи смърдящ човешки екскремент, наречен Луций Марций Филип, който така и не ще да се откаже от идеята си да става консул. Разбира се, никой не се опита да накаже Сцевола за отдавнашните му грехове — той е човек с влияние. За разлика от мен. И така, аз трябваше да плащам и заради двама ни. Бях призован пред съда за злоупотреби, където бях обвинен, моля ти се, в изнудване на беззащитното население на Римска Азия. Обвинителят се казва Апик, нещастно създание, което се гордее с това, че е клиент на Филип. Вярно, че мнозина мои приятели, например Сцевола, възмутени не по-малко от мен самия от подобно безочие, ми предложиха услугите си. Получих подкрепата и на Крас Оратор, и на Антоний Оратор, дори на деветдесет и две годишния Сцевола Авгур, от което съм изключително поласкан. Дори онова бързоразвиващо се дете от Арпинум — Марк Тулий Цицерон, — което подозирам, че е по-скоро жертва на някоя ужасна болест, беше готово да говори в моя защита.

Но, Луций Корнелий, аз самият от самото начало си бях казал, че съм обречен. На съдебните заседатели беше платено цяло състояние (дали парите не идваха от изчезналото Злато на Толоза?) и нямаше как да не ме обявят за виновен. Затова отклоних всички предложения и обявих, че ще се защитавам сам. И мисля, мога да се похваля, направих каквото можах. Защитната ми реч беше издържана в истински стил, а и нито веднъж не изгубих чувството си за достойнство. Единственият ми помощник беше любимият ми племенник Гай Аврелий Кота, най-големият от синовете на Марк Аврелий Кота, едноутробен брат на още по-любимата ми племенница Аврелия. Най-големият й брат, Луций Кота, който беше претор в годината на приемането на лекс Лициния Муция, имаше безочието да помага на обвинението! Чичо му Марк Кота отказва дори да разговаря повече с него. Също както и сестра му.

Изходът беше такъв, какъвто очаквах, че ще бъде. Бях обявен за виновен по обвинението в злоупотреба с властта, лишен от гражданството си, осъден на изгнание на място не по-близко от петстотин мили от Рим. Благодаря поне, че не ми конфискуваха собствеността — навярно са предусещали, че ще прекалят и биха могли да си изпатят от разгневената тълпа. Последните ми думи бяха, че смятам да прекарам последните години от живота си именно сред хората, в чието име бях осъден, сред жителите на Римска Азия и по-точно в Смирна.

Никога повече няма да се върна у дома си, Луций Корнелий. И нека думите ми не прозвучат като израз на отчаяние или на наранена гордост. Просто не искам повече да гледам града и неговите жители, които така безропотно приеха една явна несправедливост. Може и три — четвърти от римляните да плачат заради несправедливото ми наказание, но това не променя факта, че аз бях лишен от римското си гражданство и съм принуден да вървя в изгнание. Е, нито ще се унижавам, нито ще доставям допълнителна радост на обвинителите си, като обсипя Сената с молби за помилване и връщане на гражданството ми. Ще докажа на дело, че съм се родил истински римлянин. Ще се подчиня на присъдата, която ми отреди един законно сформиран римски съд.

Вече получих писмо от етнарха на Смирна, който по всичко личи си умира от щастие да има за свой съгражданин човека Публий Рутилий Руф. Доколкото разбирам, планирало се да бъда посрещнат с пищни празненства, които да започнат в мига, в който стъпя на азиатска земя. Странен начин да се отнасяш с онези, осъдени, задето са те изнудвали!

Пък и ти не ме съжалявай прекалено много, Луций Корнелий. Както разбираш, ще има кой да се грижи за старите ми кокали. Гражданите на Смирна вече са ми гласували щедра пенсия, ще си имам и къща, и добра прислуга. А пък, от друга страна, в рода на Рутилиите има други, по-добри от мен, които тепърва ще създават главоболия на съгражданите си — синовете ми, племенниците ми, да не говорим за далечните ми братовчеди от фамилията на Рутилий Лупите. Ще трябва да си сложа гръцка хламида и гръцки сандали, защото ми е забранено повече да нося римска тога. Между другото, Луций Корнелий, когато се връщаш у дома, не би ли отделил малко време да ме посетиш в новото ми жилище в Смирна? Предполагам, че ако не друго, то изгнанието ми ще има поне една хубава страна — случи ли се някой мой приятел да пътува из източната половина на Вътрешно море, просто не мога да си представя как няма да се отбие да ме види!

Реших да започна да пиша сериозно. И то не наръчници по военна логистика, тактика или стратегия. Не, смятам да стана животописец. Ще започна на първо време с биографията на някой си Прасчо Метел Нумидик. Отсега съм си наумил да не пропусна нито една подробност, за която се сещам; мило ми става, като си представя как ще скърца със зъби Прасчо Младши, докато чете произведението МИ. А след това ще се спра на славните деяния на Катул Цезар, обръщайки специално внимание на размирните събития, които може би са се случили нагоре по течението на река Атезис, когато кимврите искаха да превземат Тридент. Ще бъде забавно! Така че, ела да ме видиш, Луций Корнелий! Ще имам нужда от сведения, които само ти можеш да ми дадеш!“

Сула никога не се беше чувствал особено привързан към Публий Рутилий Руф и все пак, когато остави дългия свитък на писалището си, очите му се бяха изпълнили със сълзи. Той дори тържествено се зарече, че един ден, когато стане най-великият човек на света и никой повече не му оспорва мястото на Пръв сред римляните, ще се постарае хора като Цепион и Филип да си получат заслуженото. Както и онзи самонадеян конник Секст Перквициен.

Когато обаче на вратата се показа малкият Сула, придружен от Морсим, баща му отдавна бе избърсал сълзите си и спокойно размишляваше за предстоящото пътуване.

— Готов съм — рече Сула на Морсим. — И все пак, напомни ми, преди да тръгна, че първо трябва да се отбия в Смирна. Трябва да се видя с един стар приятел, който много обича да го осведомяват какво се случва по света.

Речник

Абсолво — латинският термин, използван, за да се признае публично призованият пред съда за оправдан.

Авгур — свещенослужител, чиито функции се изразяват не толкова в това, сам да предсказва бъдещето, колкото да осигури всичко необходимо за гадателствата, извършвани от други. Всички авгури, дванайсет на брой — шестима патриции и шестима плебеи — образуват колегията на авгурите. До минаването на предложения през 104 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб лекс Домициа де сацердоциис авгурите са се избирали единствено от членовете на колегията. Според новия закон обаче започват да се избират публично от народа. Авгурът нито предсказва бъдещето, нито провежда авгуриите по своя воля. Задачата му се състои в това да провери дали предметите или знаците, по които се извършва гадаенето независимо дали става въпрос за започване на война, свикване на събрание, приемане на закон или каквито и да било други държавни дела, — са получили одобрението на боговете. Понеже е съществувал наръчник, по който точно да се определят знаците, представляващи знамения, човек не е трябвало задължително да притежава способности на медиум, за да бъде избран за авгур. Дори напротив, в Рим винаги се е гледало с недоверие на хората, твърдящи, че притежават свръхестествени способности, и се е държало всичко да бъде „по книга“. Авгурът е носил тога трабея (вж. статия), а в ръцете си е държал специална пръчка, наречена литуус.

Аве аткве вале — „привет и сбогом“.

Агера — двойната крепостна стена, защищаваща Рим откъм най-уязвимата му страна: покрай Есквилинския хълм. Агера представлява част от Сервиевите стени.

Агер публикус — земя, представляваща колективна собственост на римските граждани. В голямата си част е територия, придобита по правото на завоевателя или отнета от законните си притежатели като наказание за нелоялност към договора с Рим. Последното важи особено за римските земи из целия Италийски полуостров. Бива раздавана за ползване от държавата по принципи, които фаворизират едрите поземлени собственици. От различните територии на агер публикус в Италия най-много спорове и въоръжени конфликти предизвиква т.нар. агер Кампанус, земя, принадлежала в миналото на град Капуа, но отнета от римляните след редицата бунтове, вдигнати от гражданите му.

Адамас — диамант. Древните са го знаели като най-твърдото вещество на земята и имали ли са възможността да се сдобият с него, използвали са го като инструмент за рязане. В онези години всички диаманти са идвали или от Скития, или от Индия.

Адриатическо Море (или Маре Адриатикум) — морският басейн, отделящ Италийския полуостров от Илирик, Македония и Епир; на юг преминава в Йонийско море.

Азиатска провинция — западният бряг и хинтерландът на днешна Турция — от Троада на север до ликийския бряг срещу Родос на юг. По време на републиката столица на провинцията е бил Пергам.

Азилум — част от малката седловина, образувала се между двете могили на Капитолия; носи древното си название, означаващо „убежище“, защото това е било мястото, където всеки беглец може да се спаси както от силата на закона, така и от личното отмъщение на своите преследвачи и където никой няма право да го задържа насилствено. Мястото е било обявено за убежище на преследваните от самия Ромул, който е целял по този начин да привлече повече заселници в новооснования Рим.

Академик — последовател на Платон.

Аква — с това име се обозначават акведуктите. По времето на Гай Марий са съществували четири, чрез които се е осъществявало цялостното водоснабдяване на Рим. Най-старият е Аква Апия (312 г. пр.Хр.), а след него идват Аква Анио Ветус (272 г.пр.Хр.), Аква Марция (144 г.пр.Хр.) и Аква Тепула (125 г.пр.Хр.) По време на републиката за акведуктите и водоснабдяването са се грижили т.нар. „водни“ сдружения, наемани по договор от цензорите.

Аква Секстия — днешният Екс ан Прованс. По времето на Гай Марий влиза в рамките на римска провинция Галия и е известен най-вече с минералните си извори.

Аквилея — колония със статут на латински град, основана в източния край на Италийска Галия, за да защитава търговските пътища през Карнските Алпи между Норикум и Илирик. Основана е в 181 г. пр.Хр. Впоследствие са построени множество пътища, свързващи я с Равена, Патавиум, Верона и Плаценция, което я превръща в най-значителния град в този край на Адриатическо море.

Аквилифер — почетна длъжност във войската, вероятно създадена при Гай Марий, който пръв връчва на легионите сребърните им орли. Най-достойният войник в легиона, т.нар. аквилифер, бива избран да носи сребърния орел на легиона и да го пази от вражески плен. Като знак за почетното си положение ходи облечен във вълча или лъвска кожа.

Аквитания, Аквитани — земите в югозападна дългокоса Галия между река Карантон и Пиренеите, достигащи на изток по течението на река Гарумна почти до Толоза, се наричат Аквитания и са били населени от келтското племенно обединение аквитани. Най-значителното укрепено място в областта е Бурдигала, разположено южно от устието на река Гарумна.

Алба Лонга — близо до днешния Кастел Гандолфо. В дълбоката античност представлява политическият център на Лациум и голяма част от древните римски фамилии, включително Юлиите, произхождат от нея. Завзета от римския цар Тул Хостилий през VII в.пр.Хр., Алба Лонга бива срината със земята, а населението й — принудително преселено в Рим.

Албис, река — днешната Елба в Германия.

Александър Велики — Александър III, цар на Македония. Роден в 356 г. пр.Хр., умира на тридесет и три години. На двадесетгодишна възраст наследява баща си Филип II на престола и възпитаван в страх от персите, решава да премахне за вечни времена персийската заплаха за Европа. В 334 г.пр.Хр. прехвърля с армията си Хелеспонта, решен да подчини цяла Персия. Оттук до самата си смърт — умира от треска във Вавилон — той продължава величествена одисея, която след низ от победи го отвежда до бреговете на река Инд в днешен Пакистан. Като дете е бил възпитаван от Аристотел. Понеже умира, без да остави пряк наследник, империята, която завладява приживе, не остава владение на Македония, а се разпада на няколкото тъй наречени елинистически държави с владетели Александровите пълководци, поделили помежду си Мала Азия, Египет, Сирия, Мидия и Персия.

Алоброги — келтско племенно обединение, заемащо земите на юг от днешното Женевско езеро между западните склонове на Алпите и река Рона — на юг до река Изер. Остават докрай заклети врагове на Рим и се противопоставят на всякакво римско проникване в земите им.

Амбари — част от племенното обединение на хедуите в централната част на Дългокоса Галия. Живеят в близост до река Арар (дн. Саона).

Амброзия — храната на боговете.

Амврони — отделен клон от германските племена тевтони; избити до крак в битката при Аква Секстия в 102 г. пр.Хр. (вж. Тевтони).

Амизия, река — днешната река Емс в Германия.

Амор — буквално „любов“. Но понеже представлява и „Рома“, прочетено отзад напред, във времето на републиката римляните искрено вярвали, че тайното име на Рим, от което той черпи жизнената си сила, е именно „Любов“.

Амфора — глинен съд, с издуто тяло, тънко гърло, две големи дръжки в горната част и заострено или конусовидно дъно, което му пречи да стои изправен. Амфорите са се използвали за пренасяне на едро (предимно по море) на вино или зърно, като заострените им дъна са им помагали по-удобно да се подреждат в стърготините, с които са се пълнели както корабните трюмове, така и товарните каруци. По време на пътуването амфората е стояла изправена без никаква възможност да падне или да се строши. Отново заостреното дъно е улеснявало пренасянето й. Стандартната вместимост на една амфора е била от около 25 литра.

Анас, река — днешната река Гуадиана в Испания.

Анатолия — Анадол, или казано най-общо, днешна Азиатска Турция. На север граничи с Черно море (Евксински понт), на юг — със Средиземно, на запад — с Егейско, а на изток с днешните Армения, Иран и Сирия. Тавърските и Антитавърските планини правят вътрешността й труднодостъпна. Климатът в Анатолия е континентален.

Ана Перена — едно от безтелесните божества, култът към които е родом изключително от Рим и няма връзка с гръцкия пантеон (вж. нумен). Макар да не притежава лице, а и да не е обект на митове, на Ана Перена се гледа като на жена. Празникът й се чества при първото пълнолуние след Нова година (тогава първи март) и денят се е считал за изключително благоприятен за всеки римлянин.

Анио, река — днешната река Аниене.

Анк Марций — четвъртият поред римски цар, за когото фамилията на Марциите (особено разклонението й, носещо когномена Рекс) поддържа, че е неин основоположник; което обаче няма как да бъде вярно, след като Марциите са били плебеи. За Анк Марций се говори, че е колонизирал Остия, въпреки че в днешно време се водят спорове, дали наистина става дума за колонизация или просто за отнемането от етруските им владетели на солните залежи при устието на Тибър. По негово време Рим преживява разцвет. Единственият обществен строеж от негово време, който просъществува до по-късните епохи, е Дървеният мост, Поне Сублициус. Анк Марций умира в 617 г. пр.Хр., оставяйки двама синове, които вследствие на избухнал метеж не успяват да наследят престола му.

Антиохия — столицата на Сирия и най-големият град в тази част на света.

Апенини — планинската верига, разделяща по дължина Италия на три области, силно изолирани една от друга: Италийска Галия (по долината на река По) на север, адриатическото крайбрежие на изток и по-обширните и плодородни равнини на запад. Апенините се отделят от Приморските Алпи в Лигурия, пресичат основата на полуострова от запад на изток и се спускат по самата му ос до Брутиум, срещу Сицилия. Най-високият връх достига около 3000м.

Арар, река — днешната река Саона във Франция.

Араузио — днешен Оранж. Малко селище на източния бряг на река Родан, в трансалпийска Галия, от дълго време под римско влияние.

Ардуена — днешната Арденска гора в северна Франция. По времето на Гай Марий започва от река Моза и свършва при река Мозела и е била непроходима.

Ареа Флакиана — Марк Фулвий Флак, влиятелен сподвижник на Гай Гракх, бива убит заедно с двамата си синове по време на сенаторската реакция срещу политиката на Гай Гракх в 121 г. пр.Хр. Цялата му поземлена собственост бива конфискувана от държавата, включително и домът му на Палатин, който бива сринат със земята, а теренът остава дълго време незастроен. Образувалото се свободно пространство, от което се разкрива прекрасна гледка към Форум Романум, получава името ареа Флакиана. В 100 г.пр.Хр. теренът бива откупен от Квинт Лутаций Катул, който построява известната колонада с вградените в нея отнети от кимврите при Верцеле знамена.

Арелат — днешен Арл. Възможно е градът да е бил основан от гърците, заселили се в трансалпийска Галия. Разположен е точно над делтата на Родан. След построяването на канала за кораби при Гай Марий значението му нараства изключително много.

Аркс — по-северната от двете могили, които образуват Капитолийския хълм в Рим.

Армиле — тежки гривни от злато или сребро, които са се връчвали на римските легионери, центуриони, кадети и военни трибуни вместо награда за показана воинска доблест.

Арн, река — днешната река Арно. Именно по нейното течение се определя границата между същинска Италия и Италийска Галия.

Арпинум — град в Лациум, недалеч от границата му със Самниум, населяван първоначално най-вероятно от волски. Последен от общността на латинските права получава пълно римско гражданство, но по времето на Гай Марий все още не се радва на самоуправление.

Ас — най-малката по стойност монета, използвана в Рим. Десет аса правят един денарий. Секли са се от бронз. Избягвала съм споменаването им в книгата, първо, защото стойността им е относително незначителна и, второ, за да не се обърка думата с английското наречие, съюз и предлог „ас“!

Атал III — последният цар на Пергам, владетел както на голямата част от Егейското крайбрежие на западна Анатолия, така и на Фригия. Умира сравнително млад в 133 г. пр.Хр., като най-близките му родственици са братовчедите му. Завещанието му бива занесено в Рим, където да бъде прочетено. Оказва се, че Атал завещава цялото си царство на римския народ. Избухва война, завършена победоносно за Рим от Маний Аквилий в 129–128 г.пр.Хр. След като Аквилий се захванал с преобразуването на Пергам в римска провинция, той продал почти цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума злато, която влязла в собствената му кесия.

Атезис, река — днешната река Адидже в Италия.

Атически шлем — декоративен шлем, носен от римските офицери с ранг от центурион нагоре. В общи линии той е същият, който носят повечето холивудски звезди по историческите филми за древния Рим, макар аз лично много да се съмнявам, че по времето на републиката някой е носил щраусови пера.

Атрий — широкият вестибюл на входа на всеки римски частен дом. Обикновено в покрива му е изрязан широк правоъгълник, под който е изграден водосток. Първоначалната цел на водостока е била да се използва дъждовната вода за нуждите на домакинството, но по времето на Гай Марий предназначението му е било изключително декоративно.

Атуатуци — известни също и като адуатуци. Племенно обединение, населяващо областта около устията на реките Сабис и Моза в Дългокоса Галия. По-вероятно е да са били не от келтски, а от германски произход, защото сами се обявяват за родственици на тевтоните.

Аукторитас — труден за превеждане латински термин, в който се включват едновременно нравствено превъзходство, блясък, способност да ръководи, обществено влияние и лични връзки и най-важното — способността да се влияе на събитията единствено по силата на собствената обществена репутация. По принцип всеки висш магистрат се ползва с известна служебна аукторитас, но такава могат да притежават и други — например принцепс сенатус, върховният понтифекс, рекс сакрорум, консуларните сенатори и дори частни лица, неучастващи в политическото управление.

Африка — във времето на римската република с думата „Африка“ е била обозначавана предимно онази част от северния африкански бряг, в която се е издигал Картаген днешен Тунис.

Африканска Провинция — по времето на Гай Марий римската провинция Африка е заемала доста ограничена площ фактически само земите в близост до Картаген — и е била заобиколена от всички страни от далеч по-обширната Нумидия.

Баградас, река — днешната река Мелега. Най-значителната река в Римска Африка.

Базилика — голямо здание, дадено за обществени нужди, например за съдилище, но също така за тържища, дюкяни и кантори. Вътрешността й се е осветявала от общи прозорци, стоящи високо над главите на работещите вътре. По времето на републиката подобни сгради са били строени по инициатива на римски аристократи с гражданска съвест, обикновено настоящи или бивши консули. Първата базилика е издигната от Катон Цензор и се е намирала на Кливус Аргентариус, точно до сградата на Сената. Известна е като Базилика Порция. Служила е едновременно за седалище както на много банкерски дружества, така и на колегията на народните трибуни. По времето на Гай Марий до нея вече са били построени още няколко: Базилика Семпрония, Емилия и Опимия, всички в околностите на Форум Романум.

Бая — градче, разположено от южната част на нос Мизенум, заграждащ откъм север Неаполския залив. По времето на републиката още не е било известно като курорт, но затова пък се е славело с отглеждането на стриди.

Баний, Гай — вж. „Гай Баний“.

Белги — страховито племенно обединение, населяващо северозападна и прирейнска Галия. Белгите не са имали общ корен и навярно са били повече германци, отколкото келти. От белгийските племена се съобщава за тревери, атуатици, кондрузи, беловаци, атребати и батави. За римляните от времето на Гай Марий обаче белгите са били най-вече легенда.

Бенак, езеро — днешното езеро Гарда в северна Италия.

Бетис, река — днешната река Гуадалкивир. Намира се в Далечна Испания (Хиспания Ултериор). Според географа Страбон долината на Бетис била най-плодородната област на земята.

Бига — колесница, водена от два коня.

Близка Испания — римска провинция. Латинското й име било Хиспания Цитериор. Територията й обхващала равнината, отворена към средиземноморския бряг, както и планинските земи отвъд нея, като се почне от Нови Картаген на юг и се стигне на север до Пиренеите. Границата между провинциите Близка и Далечна Испания била доста неясна и разтеглива, но по всяка вероятност е вървяла между планинската верига Ороспеда и другата, по-висока, която започва от Абдера и се наричала Солорий. По времето на Гай Марий най-големият град в провинцията бил Нови Картаген (известен в днешно време като Картахена), чийто поминък бил тясно свързан с богатите залежи на сребро в планините Ороспеда — залежи, които римляните отнели от картагенците. В цялата провинция имало само още една област, която привличала интереса на римските управители — долината на река Ибер (днешно Ебро) и нейните притоци, където почвата била изключително плодородна. Управителят имал две резиденции: едната в Нови Картаген на юг, другата в Тарако на север. Като цяло обаче Близка Испания винаги е оставала в сянката на Далечна.

Бойохемум — Бохемия, днешна Чехия.

Бони — буквално „добри люде“. Използван за пръв път в пиесата на Плавт „Пленници“, терминът придобива политически смисъл при Гай Гракх, който го използва, за да обозначи с него своите поддръжници. Така обаче говорят и противниците му Друз и Опимий за своите. Постепенно изразът придобива все по-широко значение, но по времето на Цицерон „бони“ са се наричали единствено ултраконсервативно настроените сенатори.

Бонония — днешна Болоня в северна Италия.

Бористен, река — днешен Днепър.

Брен (1) — галски (келтски) цар. Плячкосва Рим и за малко да овладее самия Капитолий, ако не се били разврещели свещените гъски на Юнона. Бившият консул Марк Маний се събудил от шума, видял как галите се катерят по скалите и вдигнал защитниците на бой. И до ден-днешен римляните не са забравили позора на кучетата (който така и не били залаяли) и вместо тях почитат повече от всички домашни животни гъските. След като станали безпомощни свидетели как изоставените им домове се превръщат в пепелища и след като останали без храна, защитниците на Капитолия се принудили най-накрая да откупят мира от Брен с цената на хиляда фунта злато. Когато златото било занесено на Брен на Форума, той го претеглил повторно, само че с подправени от самия него теглилки, и се оплакал, че се опитват да го измамят. Римляните му отвърнали, че той иска да ги измами, при което Брен извадил меча си и презрително го хвърлил върху везните, казвайки: „Горко на победените!“ („ве виктис!“) Но преди да успее да посече римляните за тяхната дързост, на Форума се появила армията на новоизбрания диктатор Марк Фурий Камил, който попречил на Брен да отнесе златото. След започналата се по улиците на Рим битка галите били изтласкани извън града, а при второто сражение — на десетина-дванайсет километра на север по Тибуртиновия път Камил изклал голяма част от нашествениците. Заради този му подвиг (а и затова, че успява да убеди плебеите да се откажат от плановете си да напуснат Рим и да се преселят във Вейи), Камил бива наречен втори основател на Рим. Тит Ливий не ни съобщава каква е по-нататъшната съдба на цар Брен. Всичко това се е случило в 390 г. пр.Хр.

Брен (2) — друг галски (келтски) цар. През 279 г. пр.Хр. начело на могъщо келтско племенно обединение нахлул в Македония и Тесалия, преодолял гръцката съпротива в прохода на Термопилите и плячкосал Делфи, в битката за който бил ранен. После се насочил към Епир, където ограбил баснословните богатства на Зевсовия оракул в Додона, а впоследствие и тези, още по-големи, на Зевсовия оракул в Олимпия, в Пелопонес. (Общо взето, в историята такива неща няма — Б.пр.) Отстъпвайки пред упоритата съпротива на гърците, Брен се оттеглил в Македония, където починал от неизлекуваната си рана (има версия, че се е самоубил заради позорното поражение при Делфи — Б.пр.). След смъртта му галите не могли да се задържат повече заедно и се разделили. Някои от тях (толистобогиите, трокмите и част от волките тестосаги) пресекли Хелспонта и се прехвърлили в Мала Азия, където се установили в земите, наречени оттам насетне Галатия. Волките тестосаги, които отказали да продължат напред, се върнали по домовете си около Толоза в Югозападна Галия, отнасяйки със себе си цялата плячка, взета от Брен, и запазвайки непокътнат дела на всички онези Бренови войници, продължили похода на изток. Защото златото принадлежало еднакво на всички.

Брундизиум — днешно Бриндизи. Най-важното пристанище в Южна Италия, което се радвало на единствения удобен залив по цялото адриатическо крайбрежие на полуострова. В 244 г. пр.Хр. градът се превръща в колония със статут на латински град заради интереса, който Рим имал да опази новопостроения път между Тарентум и Брундизиум.

Броня — представлява две плочки от стомана или бронз, понякога и от втвърдена за целта кожа. Едната се слага отпред и закрива корема, другата — отзад и пази гърба, от раменете до лумбалния прешлен, като двете се прикрепват една за друга с помощта на каиши — над раменете и покрай трупа. Някои брони дори бивали изкусно извайвани според формата на гърдите на своя притежател; повечето обаче се правели така, че да бъдат достатъчно удобни за всеки. Военачалниците и висшите офицери обикновено носели от най-красивите, изработвани от бронз и стомана и покривани със сребро. Имало и такива, които си позволявали дори да позлатяват броните си. Върху бронята си между гърдите и талията военачалникът и легатите му си опасвали тънък червен шарф, завързан отпред по специален начин.

Бурдигала — днешно Бордо в Югозападна Франция. Могъщият галски опидум, владение на аквитаните.

Ведиовис — типично римско божество, твърде потайно и без собствена митология. В днешно време се смята за възможно Ведиовис да е представлявал превъплъщение на младия Юпитер; дори Цицерон се е оказал твърде пестелив и уклончив по въпроса — навярно защото сам не е бил съвсем наясно със същността на въпросния Ведиовис. Със сигурност като бог не е бил олицетворение на щастието и радостта от живота, дори се смята, че е свързан под една или друга форма с подземния свят, а според някои дори бил бог на разочарованията. В Рим му били посветени два храма: единия на Капитолия, а другия на острова на Тибър. Доколкото знаем, освен в Рим не са го почитали никъде другаде, като изключим в Бовила, където в 100 г. пр.Хр. някой си Юлий построил в негова чест храм от името на цялата си фамилия.

Вексилиум — знаме или флаг.

Верпа — латинска мръсотия, използвана повече като псувня, отколкото като обидна дума. Отнасяла се до пениса — по всяка вероятност се имало предвид еректиралият пенис, когато кожичката се е дръпнала назад — и при използването й се правели някакви бегли асоциации с хомосексуализма. Според литературните извори, както и по останалите от римско време графити д-р Ж. Н. Адамс стига до заключението, че под верпа се има предвид обрязан член.

Верцела — малък град в Италийска Галия. Намирал се от северната страна на река Пад, точно в началото на Долината на саласите. Около града се разпростирали малки поля, т.нар. Кампи Равдии, където в 101 г. пр.Хр. Марий и Катул Цезар разгромили кимврите.

Веста — римска богиня, чийто култ юди началото си от дълбока древност. Както много други стари римски божества Веста нямала нито форма, нито образ, нито митология, (вж. нумен). Представлявала огнището и затова се почитала особено много в дома и семейството, където й отреждали място до пенатите и ларите. Официалният обществен култ към нея също бил доста важен и се съблюдавал лично от върховния понтифекс. Храмът на Веста на Форума бил много стар, малък и кръгъл по форма; намирал се в съседство с Регията, кладенеца на Ютурна и Домус Публикус, където живеел върховният понтифекс. В храма на Веста постоянно горял огън, който за нищо на света не трябвало да го напуска.

Весталки — култът към Веста се обслужвал от специално жреческо съсловие, колегията на весталките, в която влизали шест жени. Отреждани били за тази длъжност още седем-осемгодишни и давали обет за целомъдрие. Служели на богинята в продължение на тридесет години, след което бивали тържествено освобождавани от обета си и били допускани обратно в обществото, където можели да се омъжат, ако пожелаят — нещо, което рядко правели, тъй като се смятало, че бракът ще им донесе нещастие. От тяхното целомъдрие зависел късметът на цял Рим, сиреч на държавата. Ако някоя весталка бъдела заподозряна, че е нарушила целомъдрието си, бивала привиквана пред специален съд, който се произнасял дали е виновна или не. Обвинените, че са прелюбодействали с нея, също били изправяни, но пред друг съд. Ако весталката бъдела обявена за виновна, хвърляли я в специално изкопана тъмница, където я зазиждали и оставяли да умре от глад. В републиканската епоха весталките живеели в същия Домус Публикус, в който живеел и върховният понтифекс, но естествено отделени от него.

Виен, Виена — днешният град Виен във Франция. Латинското име на този преден търговски пункт по течението на река Родан било Виена, но за да се избегне объркването със столицата на Австрия, предпочела съм да го наричам така, както звучи на френски.

Визургис, река — днешната река Везер в Германия.

Викус — градска улица, която не е главна, но и не е задължително да бъде къса. С думата се имало предвид не единствено самата улица, а също така и всички сгради на нея. Първоначално думата се използвала за колиби или малки селца, където всички къщи се намирали наредени на една-единствена улица. Както в Рим, така и в другите градове по онова време улиците не сменяли имената си в продължение на векове, освен в случаите, когато някой монарх или влиятелен политик не сметнел за необходимо да кръсти улица на свое име. Затова и при изготвянето на картата си на републикански Рим съм използвала имената на много улици от епохата на империята, които не са част от новоустроените при императорите градски квартали. Така например, Викус Инстеюс, Викус Югариус, Викус Тускус, Викус Патриции, Викус Лонгус и т.н. ще да са се наричали така открай време. Същото е с Алта Семита и стръмните улички, водещи към хълмовете: Кливус Орбиус, Кливус Патрициус, Кливус Капитолинус, Кливус Аргентариус, Кливус Пулиус ин Тавернола и т.н. Трябва да се отбележи, че за разлика от нас, които ще кажем: „Еди-кой си живее на Викус Куприус“, римляните са казвали по-скоро, че въпросният живее във Викус Куприус. Някои от улиците в Рим носели имената си на специфичните дейности, които се вършели на тях: например Викус Сандалариус („улица на обущарите“), Кливус Аргентариус („хълм на сарафите“), Викус Фабриции („улица на занаятчиите“); други носели имена на градове или области, например Викус Тускус (Етрурия); трети просто били кръщавани според мястото, където водели, като например Викус ад Малум Пуникум („улицата, водеща към пуническата ябълка“ — сиреч нарово дръвче).

Вила — провинциална резиденция, напълно самоизхранваща се и дори имаща първоначално характер на селскостопански център — с други думи, нещо като ферма. Издигала се около перистил или вътрешен двор, отпред се разполагали конюшните и стопанските пристройки, а жилищната част се строяла в дъното. До времето на Корнелия, майката на братя Гракхи, богатите римляни си строели вили най-вече като място за почивка, а не толкова, за да ги превръщат във ферми. Затова и архитектурата им започнала да се променя с времето. Много от вилите, строени за почивка, се намирали на морския бряг.

Вила Публика — парчето зелени площи на Марсово поле, което се използвало като обществена градина. Намирала се срещу Викус Палатине, където участниците в триумфалното шествие се събирали много преди парадът да е започнал.

Вино — виното представлявало неотделима част от живота както на римляните, така и на гърците; при липса на каквито и да било средства за дестилация на концентрати или пивоварство в древността виното си оставало единственото познато алкохолно питие. Това го превръщало и в обект на дълбока почит (например в лицето на боговете на лозята и виното Дионис и Бакхус), и в същото време на уважение. За производството на вино се отглеждали различни сортове грозде, бяло и черно, което предполагало и разнообразия сред самите вина.

По времето на Гай Марий римското винарство вече било надминало гръцкото и се било превърнало за възможностите на времето в същинска наука. Римляните винаги са били добри градинари и овощари и познавали добре тайните на растенията, които ги заобикаляли; с годините, когато много римски граждани си спечелили привилегията да обикалят свободно из Средиземноморието, те започнали да носят в Рим нови растения — понякога просто различни сортове на вече познати, а понякога и напълно непознати за съгражданите им. Безспорно към тези внесени растения принадлежи и лозата.

Римските винари били същински експерти в областта на присаждането и се били научили на множество хитрини, с които да предпазват реколтата от болести и буболечки. Така например внасяли добивания в Палус Асфалтитес (Мъртво море) асфалт от Палестина и мажели с него основата на лозовите храсти, за да ги предпазят от плесента. Когато били готови узрели, гроздовете се откъсвали, слагали се в бъчви и смачквали с крака. От сока, който се изстисквал най-напред, се правело и най-хубавото вино. След мачкането с крака гроздовете били доизстисквани в специални преси, твърде подобни на онези, които и досега се използват в немодернизираните винарни; от това, което се изстисквало в пресите, се правело обикновеното вино за по-честа употреба. След това гроздовете се изстисквали и за трети път — излизала тънка, кисела течност, която била толкова долнокачествена, че спокойно можела да се закупи в огромни количества дори от бедните, а пък богатите поели с нея робите си. Понякога на това третокачествено вино допълнително се повишавало алкохолното съдържание чрез добавяне на некипялата шира след ферментацията. Към самата ферментация се подхождало повече или по-малко сериозно — според това, дали става дума за първия, втория или третия изстискан сок, или според намеренията на самия винар. Най-добрите вина ферментирали в бъчви, облепени от вътрешната си страна с пчелен восък, а другите в бурета, уплътнени с черна борова смола. Оставали така в продължение на няколко месеца, през което време на няколко пъти им се обирала пяната.

След като ферментирали, вината, предвидени за пряка консумация, се преливали в амфори или в кожени мехове. Но останалите вина, които трябвало тепърва да отлежават, първо се прецеждали внимателно през сито и през плат, и чак след това се „бутилирали“ в амфорите, запечатвани херметично с разтопен восък. Върху гърлото се отпечатвали годината на реколтата, името на избата, където е направено виното, сорта грозде, името на винаря, а после всички амфори били складирани в хладни помещения. Някои от най-качествените вина се съхранявали и в дървени бурета.

Повечето вина се отваряли обикновено в рамките на четири години от преливането им в амфорите, но запечатаните с восък, които повече не можели да ферментират, били оставяни да отлежават понякога дори двадесет години, за да добият желания вкус. Тогава, както и сега, имало не един и двама изтънчени познавачи на вина, както и просто закоравели „ценители“. Един от най-известните познавачи, чието име достигнало и до наши дни, бил големият адвокат Квинт Хортензий Хортал, който при смъртта си в 50 г. пр.Хр. завещал на неизвестен свой наследник нито повече, нито по-малко 10 000 амфори вино; като се има предвид, че една амфора побирала двадесет и пет литра течност, излиза, че покойният Хортал е разполагал със запас от 250 000 литра вино в избата си. В онези времена не било прието да се пие виното чисто — задължително се разреждало с вода, като се следвали различни пропорции.

По времето на Гай Марий римлянките малко пиели вино; в зората на републиката било достатъчно патерфамилиас само да усети дъх на вино от устата на някоя от жените в къщата си и вече имал всички морални права да я екзекутира на място. Въпреки привидното въздържание на римляните и вечното разреждане на виното с вода и в античността алкохолизмът е съществувал като сериозен обществен проблем, също както и днес.

Вир милитарис — вж. мъж на войната.

Витиния — царство, заемащо азиатския бряг на Пропонтида, граничещо на изток с Пафлагония и Галатия, на юг — с Фригия, на югозапад — с Мизия. Известно с плодородните си земи и големите си богатства, управляващите го царе са предимно траки. Негов традиционен враг винаги е бил Понт.

Вия — широк път или улица.

Вия Аврелия Ветус (Стар Аврелиев път) — построен в 241 г. пр.Хр.

Вия Аврелия Нова (Нов Аврелиев път) — построен в 118 г. пр.Хр.

Вия Ания (Аниев път) (1) — построен в 153 г. пр.Хр.

Вия Ания (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Спори се дали пътят трябва да се нарича Вия Ания или Вия Попилия. На картите си съм го отбелязала като Вия Попилия, защото при преброяването на източниците, с които разполагах, се оказа, че е упоменат един път повече като Вия Попилия.

Вия Апия (Апиев път) — построен в 312 г. пр.Хр.

Вия Валерия (Валериев път) — построен в 307 г. пр.Хр.

Вия Домиция (Домициев път) — построен в 121 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб.

Вия Егнация (Егнациев път) — построен навярно около 130 г. пр.Хр.

Вия Емилия (Емилиев път) — построен в 127 г. пр.Хр.

Вия Емилия Скаври (Път на Емилий Скавър) — завършен около 103 г. пр.Хр. Започнат бил да се строи от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус в цензорството му през 109 г.пр.Хр.

Вия Кампана (Кампанийски път) — не се знае кога е бил построен.

Вия Касия (Касиев път) — построен в 154 г. пр.Хр.

Вия Клодия (Клодиев път) — построен някъде през трети век пр.Хр., но не се знае точно кога.

Вия Лабикана (Лабицийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Лата (Широкия път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Латина (Латински път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Минуция (Минуциев път) — построен в 225 г. пр.Хр.

Вия Остиенсис (Остийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Попилия (Попилиев път) (1) — построен в 131 г. пр.Хр.

Вия Попилия (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Наричат го и Вия Ания и все още не се знае кой точно е строителят му.

Вия Постумия (Постумиев път) — построен в 148 г. пр.Хр.

Вия Претория (пътят на пълководеца) — широката алея, която разделя римския военен лагер на две; започва от предния и завършва при задния му вход.

Вия Принципалис (главен път) — широката алея, разделяща римския военен лагер на две, започвайки от единия му страничен вход и свършвайки при другия. Кръстосвала се под прав ъгъл с Вия Претория. В точката на пресичане се издигала и палатката на пълководеца.

Вия Салария (Път на солта) — твърде стар, за да се датира. По всяка вероятност това е бил най-старият истински дълъг римски път изобщо. Към него в 283 г. пр.Хр. се прибавила допълнителната отсечка на Цецилиевия път, а в 168 г.пр.Хр. и тази на Клавдиевия.

Вия Тибуртина (Тибурски път) — старото име на първата отсечка от Валериевия път, свързваща Рим с Тибур.

Вия Фламиния (Фламиниев път) — построен в 220 г. пр.Хр.

Военен Трибун — Трибунус милитум. Всеки един от офицерите, заемащи средна позиция в чиновата йерархия в римската армия — между пълководците и центурионите. Съществували изборни и неизборни военни трибуни. Най-висши били изборните (вж. следваща статия). Ако командващият дадена армия не е консул и оттам легионите му не се определят като консулски, начело на всеки един от тях може да застане и неизборен военен трибун. Неизборните военни трибуни служели и като началници на конните дружини.

Военен Трибун (изборен) — всяка година трибутните комиции избирали двадесет и четирима младежи на възраст между двадесет и пет и двадесет и девет години за военни трибуни — трибуни милитум, които да служели в консулските легиони. Понеже бивали избирани от името на целия народ в лицето на трибутните комиции, изборните военни трибуни представлявали истински магистрати. Назначавани били по шестима за всеки от четирите консулски легиона, където командването минавало в техни ръце. Когато по време на война повече от четири легиона били определяни като консулски, не се избирали допълнителни военни трибуни, а двадесет и четиримата били разпределяни поравно между всички легиони.

Воконти — келтско племенно обединение, населяващо земите по течението на река Друенция в Трансалпийска Галия. Земите им се намирали в съседство с тези на алоброгите, падащи се на север. Любимо занимание на воконтите било да нападат и плячкосват римските пътници по Домициевия път в отсечката му между Алпите и долината на река Родан.

Волки Тестосаги — келтско племенно обединение, заемащо средиземноморското крайбрежие на Галия, на запад от река Родан. Земите им стигали до Нарбон и Толоза (вж. още Брен (2) и Толоза).

Волски — един от народите, населяващи Централна Италия. Заемали източен Лациум и поселенията им се съсредоточавали около Сора, Атина, Анция, Цирцеи, Тарацина и Арпинум; съюзници им били еквите. Към края на четвърти век пр.Хр. волските вече били отдавна погълнати от римската система и до голяма степен били изгубили културната си и социална идентичност. Не говорели латински, а свой собствен език, близък до умбрийския.

Върховен Понтифекс — главата на държавната религия и най-висшестоящият от всички жреци. По всичко изглежда длъжността му да е връстничка на републиката, тъй като с неговата поява по типично римски начин се заобикаляли известни препятствия, без да се нараняват излишно религиозните чувства на народа, свикнал да вижда в рекс сакрорум (титла, носена от римските царе) своя главен свещенослужител. Вместо да премахнат функциите на рекс сакрорум, новите римски управници в лицето на Сената просто измислили нов понтифекс, чиято роля и статут били по-висши от тези на рекс сакрорум. Върховният понтифекс бил избиран по-скоро от народа, отколкото от жреческата колегия, с което се потвърждавала неговата позиция на държавник. Навярно в началото се е държало да бъде патриций, но от средата на републиканската епоха, изглежда, нещата са се обърнали и за върховен понтифекс са се избирали предимно плебеи. Работата му се състояла в това да наглежда всевъзможните членове на всевъзможните жречески колегии — на понтифексите, на авгурите, на фециалите, на останалите по-нисши жреци и на весталките. В републиканската епоха върховният понтифекс, който живеел на държавна сметка, заемал най-внушителния от всички Доми Публици, но го споделял заедно с весталките. Официалното му седалище (което се водело със статут на храм) била малката атара Регия на Форум Романум.

Вътрешно Море — името, което съм използвала да обозначавам Средиземно море, което по времето на Гай Марий все още не било получило по-късното си латинско название „Маре нострум“ — „Нашето море“. По времето на Марий се е наричало Маре Интернум.

Галия — вж. Дългокоса Галия, Трансалпийска Галия и Италийска Галия.

Гай Баний — в оригинала Луций Тидлипус. Желанието на авторката било да създаде нарицателно име за определен тип хора, от рода на американското „Джо Блоу“ или английските „Фред Блогс“, или когато се имало предвид някой аристократ, „Лорд Мък от Дънгил Хол“. Името трябвало да звучи поне малко по латинско му, но в същото време да не е свързано с някой чисто латински каламбур, който би останал неразбираем за читателя. Опитвайки се на свой ред да преведа нейния латино-английски на латино-български, ми хрумна да се възползвам от почти латинско звучащото „Бай“ и като направя елементарната смяна на съгласните в двете думи, да се получи толкова красноречивото и в същото време звучащо като на истински римлянин име „Гай Баний“ — Б.пр. (Пък кой знае, нищо чудно и да е съществувала римска фамилия Баний…)

Гарум — хранителна подправка, високо ценена и любима на много римляни. Правена била от риба и според рецептата, останала до нас, от подобно нещо би му се повдигнало на мъж или жена в днешно време — най-малкото, защото заради изключителната си концентрация е воняла убийствено. Това не пречело на древните да обожават гарума. Той самият се е правел на различни места по Средиземноморското и Егейското крайбрежие, но най-известен е бил гарумът, изнасян от пристанищата на Далечна Испания.

Гарумна, река — днешна Гарона във Франция.

Генс (мн.ч. гентес) — римска фамилия или клан, в която всички носят общо име — така например Юлиите, Домициите, Корнелиите, Емилиите, Фабиите, Фабиите, Сервилиите или Юниите представлявали именно гентес. Всички членове на един гнес можели да проследят родословното си дърво обратно до общия предшественик. Самата дума била в женски род, заради което и на латински се казва: генс Юлия, генс Корнелия и т.н.

Германи (германци) — жителите на Германия, под което се разбират всички земи на север и на запад от Рейн.

Геторикс — типично келтско име, носено от няколко известни на историята келтски царе. Избрал съм го за име на неизвестния келтски цар, който предвождал обединените племена на тигурините, маркоманите и херуските по време на голямото германско преселение. Всичко, което знаем за него от историята, е, че е принадлежал към племето на тигурините, които са били келти.

Гетули — берберски народ, водещ номадски живот, чиито земи били навътре от крайбрежието на Северна Африка и се разпростирали по цялото огромно разстояние между Малката Сиртис и Мавритания.

Гладиатор — своего рода професионален боец, който използва уменията си, за да забавлява публиката. Гладиаторите били наследство от етруските, но техният занаят се ценял из цяла Италия и особено в Рим. Гладиаторите се набирали от различни места: някои са дезертьори от легионите, други — криминални престъпници, трети — роби или освободени роби, които доброволно са се записвали за гладиатори. Във всеки случай всеки гладиатор трябвало вътрешно да се е примирил със съдбата си, защото иначе не би си струвало изобщо да бъде обучаван. Гладиаторите живеели в школите (огромната част от които се намирали около Капуа), където нито били държани като затворници, нито били третирани зле — за господаря си те представлявали твърде печелившо капиталовложение и той ценял труда им по достойнство. Обучението на гладиаторите било в ръцете на доктор, а цялата школа била под ръководството на т.нар. ланиста. Имало четири основни дисциплини, които гладиаторът можел да практикува: мирмилон, самнит, рециарий или тракиец, като разликата била в оръжието, което използвали. В епохата на републиката гладиаторите служели в продължение на четири до шест години, като им се налагало да се бият средно по пет пъти на година. Сравнително редки били смъртните случаи — известният жест нагоре или надолу с палеца се появява по трибуните едва при империята. След като се оттеглел, гладиаторът обикновено си предлагал услугите като телохранител. Гладиаторските школи принадлежали на делови люде, които натрупвали значително състояние от турнетата, които уреждали на своите възпитаници из Италия особено покрай организирането на заупокойните игри. Много сенатори и конници били собственици на гладиаторски школи, някои от които наброявали около хиляда души, дори повече.

Големият Цирк — най-старият цирк, построен още от цар Тарквиний Приск, преди да е била установена републиката. Заемал цялата площ на Валис Мурция, разположена между Палатинския и Авентинския хълм. Трибуните му побирали между сто и сто и петдесет хиляди зрители дори в републиканската епоха. В онези години до цирка са се допускали единствено римски граждани и има достатъчно сведения, че щом се отнася за вход в цирка, освободените роби все още били смятани за роби и държани надалеч. Предполагам, че недопускането на освободените роби се е дължало не на друго, а защото броят на зрителите за всяко състезание е бил огромен. На жените им е било позволено да седят сред мъже.

Градски претор — претор урбанус. По времето на Гай Марий задълженията му почти се изчерпвали с правораздаване, което пък се изразявало най-вече в произнасяне по жалби и спорове, възникнали между римски граждани в границите на Рим. Империумът му се простирал до петия километричен камък от Рим и не му се позволявало да напуска Рим за срок от повече от десет дни наведнъж. Ако и двамата консули се намират вън от Рим, градският претор като най-висш магистрат е упълномощен да свиква Сената на събрания, както и да организира отбраната на града при внезапно появила се опасност. Той единствен имал правото да определя дали спорът, възникнал между две страни, може да се представи пред съда. В повечето случай предпочитал да раздава правосъдие на място, без да прибягва до същински съдебни процеси.

Гражданство — в смисъла, в който се използва в тази книга, римско гражданство. Правото на гражданство позволявало на мъжа да гласува в рамките на своята триба или центурия, ако принадлежи на някоя от петте имуществени класи (което между другото не е съвсем вярно — пролетариите също са имали теоретическото право на глас, което обаче е оставало без значение поради специфичната процедура за гласуване — Б.пр.), при провеждането на всички избори в Рим. Не е можело да бъде бит с камшик, можел е да се изправи срещу съд, съставен единствено от римски граждани, и е имал право на жалба. В различни години изискванията даден човек да бъде признат за римски граждани са били различни — веднъж е било задължително и двамата родители да са граждани, друг път — само бащата (откъдето се е появил и когноменът Хибрида). Гражданинът е бил длъжен да служи в армията, макар че до времето на Гай Марий са били набирани единствено онези, които са притежавали достатъчно земя и пари, за да могат сами да се въоръжат и да се издържат по време на походите — заплатите, които държавата е трябвало да гарантира на всеки войник, са били твърде недостатъчни, за да покрият разходите му, а и са се плащали едва след привършването на кампанията.

Гракхите — известни и като братя Гракхи. Корнелия, дъщеря на Сципион Африкански и Емилия Павла, е била омъжена на осемнайсет години за Тиберий Семпроний Гракх, който тогава бил на четиридесет и пет; годината била 172 г. пр.Хр. и вече дванадесет години Сципион Африкански не бил между живите. Тиберий Семпроний Гракх бил веднъж консул в 177 г.пр.Хр., после цензор в 169 г.пр.Хр. и повторно консул в 163 г.пр.Хр. При смъртта си в 154 г.пр.Хр. вече бил станал баща на дванадесет деца, но всички те били с крехко здраве и въпреки грижите си Корнелия успяла да отгледа до пълнолетие само три от тях. Най-голямото било момиче — Семпрония, която била омъжена веднага щом било възможно за братовчед си Сципион Емилиян; другите две деца били момчета. Тиберий Гракх бил роден в 163 г.пр.Хр., а брат му Гай в годината на смъртта на баща си — 154 пр.Хр. Така че и двете деца са били отгледани изключително от майка си, която си свършила добре работата.

И двамата братя Гракхи служили под командването на първия братовчед на майка си Сципион Емилиян — Тиберий се сражавал в Третата пуническа война, а Гай — в Нумантийските войни; и двамата се отличили с храбростта си. Тиберий Гракх бил пратен като квестор в Близка Испания в 137 г. пр.Хр., където на своя глава успял да издейства освобождаването на победения и пленения от нумантийците Хостилий Манцин и да спаси от унищожение армията му. Тъй или иначе Сципион Емилиян сметнал условията на сключения от шурея му договор за унизителни и успял да убеди Сената да не го ратифицира. Тиберий никога не му го простил.

В 133 г. пр.Хр. Тиберий бил избран за народен трибун и се заел да сложи край на държавната политика за даването на агер публикус под аренда на едрите земевладелци. Въпреки жестоката съпротива той прокарал своя поземлен закон, ограничаващ правото на даване под арендата обществена земя до 500 югера на човек (плюс още по 250 за всеки от синовете му) и създал комисия, която да разпредели останалата земя между безимотните римски граждани. Целта му била едновременно да облекчи самия Рим от най-ненужните му жители и да осигури за в бъдеще повече боеспособни войници за римската армия. След като Сенатът предпочел да удави законопроекта му в блатото на празнословията и безкрайните отлагания, Тиберий Гракх го отнесъл пред плебейското събрание, с което буквално стъпил в кошера с пчелите, защото постъпката му била безпрецедентна. Един от колегите му народни трибуни (между другото негов роднина) Марк Октавий наложил ветото си над законопроекта и бил свален по незаконен път от поста си — още един удар, нанесен от Тиберий Гракх върху мос майорум, сиреч установената практика. За противниците на Тиберий Гракх била важна не толкова законността или незаконността на неговите действия, колкото самият факт, че е дръзнал да се обяви срещу установените политически порядки, независимо от това, дали са записани под формата на закон или не.

Когато в същата година умрял царят на Пергам Атал III и се оказало, че е завещал цялото си царство на Рим, Тиберий Гракх не признал на Сената правото да определи каква да бъде съдбата на новопридобитите територии, ами прокарал нов закон, според който земите отново щели да отидат за безимотните. Това била още една причина да предизвика недоволство както в Сената, така и на Форума.

И накрая, след като установил, че годината на мандата му ще изтече, преди да е довел докрай реформаторската си програма, Тиберий Гракх за сетен път пренебрегнал установените порядки и се кандидатирал повторно за народен трибун. Стигнало се до сблъсък между привържениците му и сенаторските сили, предвождани от братовчеда на Тиберий Сципион Назика, при който Тиберий Гракх и неколцина от сподвижниците му били пребити до смърт на Капитолийския хълм. Другият му братовчед Сципион Емилиян, който при инцидента се намирал все още под стените на Нуманция, публично оправдал убийците, обвинявайки Тиберий Гракх, че е целял издигането си за римски император.

За около десет години в Рим настъпило спокойствие, но то било нарушено, щом в 123 г. пр.Хр. за народен трибун бил избран по-малкият брат на Тиберий Гракх Гай. Гай Гракх бил със същата натура като брат си, но се бил поучил от грешките му, а и с личните си качества далеч го превъзхождал. Реформите, които на свой ред се заел да прокарва, били много по-широки и обхващали, освен поземления закон, законопроекти, свързани със снабдяването бедните в Рим с евтино зърно, с промени в организацията на армията, с основаването на колонии със статут на римско гражданство, със започването обществено благоустройство из цяла Италия, с отнемането съдебната власт от ръцете на сенаторите и предаването й на конническото съсловие, с въвеждане системата на откупване данъците от азиатската провинция чрез сключването на обществени договори между частни лица и цензорите, с даването пълно римско гражданство на градовете, ползващи се с латинските права, и съответно с гарантирането на латинските права на всички италийски съюзници. Разбира се, за една година дейност като народен трибун Гай Гракх не би могъл да прокара изцяло започнатите реформи, но преди да е изтекъл мандатът му, той вече бил постигнал невъзможното — успял за втори пореден път да си спечели вота на избирателите за народен трибун. Изправен срещу заканите на политическите си врагове, Гай Гракх продължил с реформите си и понеже и в края на 122 г.пр.Хр. те все още не били проведени докрай, кандидатирал се за трети пореден мандат, но при изборите заедно с приятеля си Марк Фулвий Флак били победени.

След като още в 121 г. пр.Хр. Гай Гракх видял как първата работа на консула Луций Опимий и на бившия народен трибун Марк Ливий Друз била да се обърне назад хода на реформите, той преминал към открито насилие. Сенатът отвърнал с гласуването на първия „декрет — ултиматум“ в историята си, с който се помъчил да спре разрастващото се беззаконие, но в резултат постигнал единствено убийството на Фулвий Флак и двама от синовете му, както и самоубийството на бягащия от преследвачите си Гай Гракх в дъбравата на Фурина, в подножието на хълма Яникул. Занапред римската политика никога повече нямало да се води по старите правила вековната крепост на мос майорум получила първите пробойни.

Личният живот на братята Гракхи също преминал под знака на несъгласието с установеното. Тиберий Гракх нарушил вековната традиция на фамилията си и вместо да се ожени за някоя Корнелия Сципионида, взел за жена Клавдия, дъщеря на Апий Клавдий Пулхер, консул в 143 г. пр.Хр. и заклет враг на Сципион Емилиян. От нея имал трима синове, но и тримата умрели рано, без да могат да поемат по пътя на баща си. Гай Гракх пък се оженил за Лициния, дъщеря на един от най-близките му сподвижници Публуй Лициний Крас Муциан; родила им се дъщеря Семпрония, която се омъжила за Фулвий Флак Бамбалио и на свой ред родила дъщеря Фулвия, омъжила се на три пъти: за Публий Клодий Пулхер, за Гай Скрибоний Курион и за Марк Антоний.

Граматик — учител, но не по граматика, а по основи на риториката (вж. риторика).

Далечна Испания — Хиспания Ултериор, по-отдалечената от Рим римска провинция в Испания (за разлика от Близка Испания). По времето на Гай Марий границата между двете провинции била, общо взето, неустановена, но най-общо може да се каже, че под Далечна Испания се разбира целият водосборен басейн на река Бетис, богатите на руда планини, от които водят началото си Бетис и Анас, атлантическият бряг от Олизипо при устието на Тагус до Стълбовете на Херкулес и средиземноморският от Стълбовете до Абдера. Най-големият град в цялата област бил Гадес, днешният Кадис, но седалището на управителя било в Кордова.

Дамно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели, за да обявят някого за виновен. Навярно е имало някаква разлика в смисъла между ДАМНО и КОНДЕМНО; най-вероятно ДАМНО е било по-категорично и е трябвало да убеди съдията да не проявява никаква милост към признатия за виновен.

Данастрис, река — днешната река Днестър в Молдавия. Древните са я знаели и като Тирас.

Данубий, река — днешният Дунав. Гърците, които са го наричали Истър, са знаели, че е огромна река, но не са го изследвали по-нагоре от течението от колониите си около устието му към Евксина. По времето на Гай Марий римляните познавали само алпийските му притоци, но както гърците, така и те имали някаква най-обща представа, че минавал през Панония и Дакия.

Двуколка — колесница с две колела, дърпана от две или четири впрегатни животни, най-често мулета. Била много лена и сравнително удобна — доколкото древните са могли да си го позволят, без да са познавали пружините и съвременните амортисьори — и затова представлявала предпочитаното превозно средство за всеки римлянин, бързащ да отиде от едно място на друго. Недостатъкът й бил, че не гарантирала никаква защита срещу вятъра и дъжда. Латинското й название било цизия. Съществували и закрити двуколки, доста по-тежки и по-тромави, които се наричали карпентум.

Делфи — знаменитото светилище на Аполон в подножието на Парнаската планина в Средна Гърция. От дълбока древност представлява важно култово средище, макар че е посветено на Аполон едва в седми или шести век пр.Хр. На мястото се виждал т.нар. омфал или пъп (голям, объл камък, най-вероятно паднал метеорит) и Делфи се е смятал за център на света. Светилището било обитавано от прочутия оракул, предаващ своите гадания чрез устата на старица, която за целта изпадала в епилептичен транс; знаели я като Пития или Питонката.

Демагог — първоначално гръцко понятие, използвано за политик, който разчита най-вече на влиянието си върху тълпите. Римските демагози предпочитали да говорят на арената пред комициите, отколкото в Сената, но това далеч не е било политика за „освобождаване на масите“, както и слушателите му в основата си не са били представители на най-низшите класи. Терминът се е използвал най-вече от ултраконсервативните фракции в Сената по адрес на радикалните в своите искания народни трибуни.

Денарий — като се изключат редките серии златни монети, отсечени на един-два пъти по времето на Римската република, денарият е бил най-голямата парична единица. Съдържал е около 3,5 г. чисто сребро. 6250 денария правели един талант. Бил с големината на сегашните монети от 10 стотинки.

Дертона — днешна Тортона в Северна Италия.

Диадема — диадемата представлявала дебела бяла ивица плат с ширина около 25мм., бродирана по краищата и завършваща най-често с ресни. Носела се е завързана около главата — или върху челото, или върху косата, връзвала се е под тила и двата й края са падали свободно над раменете. Първоначално символ на персийската царска власт, диадемата била възприета и от елинистическите владетели, след като Александър Велики я отделил от персийската тиара, убеден, че е далеч по-подходяща за един елин от корона.

Дивертикулум (мн.ч. — дивертикула) — в смисъла, използван в книгата, път, който свързва помежду им главните пътища, тръгващи от римските порти — околовръстен път.

Дигнитас — понятие, характерно за римското мислене. Дигнитас не съответства напълно на нашето „достойнство“. Най-общо с думата се обозначава личният дял на човек в делата на общността, към която принадлежи, и включва моралните му устои, репутацията, с която се ползва, и способността му да си печели уважение у околните. От всичко, което един римски благородник се смята, че притежава, именно дигнитас е онова, което е длъжен да пази повече от всичко друго; за да запази своята дигнитас, благородникът трябва да е готов по всяко време да отиде на война, да се оттегли в изгнание и дори да се самоубие или да екзекутира собствения си син. Предпочела съм да не превеждам думата, за което и в текста я използвам така, както звучи и на латински — дигнитас.

Дис — друго име на Плутон, бога на подземния свят.

Добрите люде — вж. бони.

Додона — храм, посветен на гръцкия бог Зевс. Намирал се във вътрешността на Епир, на около петнайсетина километра югозападно от езерото Памборис, и бил известен с оракула, живеещ в свещения дъб, станал дом на ято гълъби.

Долината на саласите — днешната област Вал Д’аоста в Италия (вж. също така Лугдунумски проход, саласи).

Доминус — буквално „господар“. Домина означавало „госпожа“, а доминила „малка госпожа, госпожица“. Използвала съм тези думи, за да предам най-ясно уважението на робите към своите господари, уважение — същото, каквото биха изпитвали слугите на един английски благородник.

Домус (мн.ч. — доми) — буквално, „дом, къща“. Думата се е използвала за градска къща и в книгата съм я използвала, за да отделя самостоятелните домове на някои от героите от апартаментите на друга.

Домус Публикус — сграда, притежавана от римския Сенат и народ, сиреч собственост на държавата. Имало поне няколко такива, а може дори броят им да е бил значителен, и както изглежда, всички са били обитавани от свещенослужители. Върховният понтифекс, весталките, рекс сакрорум и тримата върховни фламини — на Юпитер, Марс и Квирин — са живели в държавни здания. По всичко личи, че доми публици са се намирали около Форум Романум, както и че по времето на републиката върховният понтифекс и весталките са споделяли една и съща сграда (намираща се на същото място, където по-късно се издига Атриум Весте, но ориентирана на север); обикновено под „Домус публикус“ се е разбирала именно тя. Домът на рекс сакрорум, намираща се на Велия, се знаела като „царския дом“. На плана на центъра на Рим съм посочила напълно произволно разположението на жилищата на тримата върховни фламини, колкото да създам най-бегла представа къде са се намирали в действителност.

Драв, река — днешната река Драва в бивша Югославия.

Друенция, река — днешната река Дюранс във Франция.

Друидизъм — основната келтска религия, разпространена особено в Дългокоса Галия и Британия, носеща името си от жреците, наречени друиди. Сборищата на друидите се намирали в онази част от Дългокоса Галия, където властвали карнутите. Друидизмът бил мистичен и натуралистичен култ, който не се нравел на нито един от средиземноморските народи, считащи принципите му най-малкото за странни.

Дурия, Голямата река — днешната Дора Балтея в Северна Италия.

Дурия, Малката река — днешната Дора Рипария в Северна Италия.

Дългокоса Галия — Галия Комата. Като се изключи римската Трансалпийска Галия, Дългокоса Галия обхващала цяла днешна Франция, Белгия, както и онази част от Холандия, която се намира на юг от Рейн. Представлява обширна, предимно равнинна земя, покрита с гъсти гори и дарена с изключително плодородна почва, която никой не използвал. Страната била напоявана от многобройни реки, сред които най-важните са: Лигер (Лоара), Секвана (Сена), Моза (Мьоза), Мозела, Скалдис (Схелде), Самара (Сома), Матрома (Марна), Дураний (Дордона), Олтис (Лот) и Гарумна (Гарона). По времето на Гай Марий огромната част от Дългокоса Галия била практически непозната за римляните, които нямало как да я проучат, ако изключим военните походи на Гней Домиций Ахенобарб в 122–121 г. пр.Хр. Населението й било предимно от келтски произход, като изключим относително редките случаи на смесване с германските племена, прекосили Рейн (така например приема се, че белгите са смесено племе). Въпреки че галите, за които било характерно да си пускат дълги коси (откъдето и латинското наименование на страната им), знаели, и то твърде добре за римляните, всички те, като изключим онези техни племена, имали лошия късмет да живеят на самата граница с римската провинция, старателно отбягвали всякакъв контакт с нежеланите си съседи. Галите били привързани към земята, независимо дали се занимавали със земеделие или скотовъдство, и изпитвали отвращение към градовете, предпочитайки да живеят на малки селца или дори откъснати стопанства. Строели т.нар. опида (от опидум), своего рода крепости, в които съхранявали племенните ценности, запасите си от зърно, и пазели съкровената личност на своя цар. Като се изключат малкото племена, в които преобладавал германският елемент, в религиозното си мислене галите били под силното въздействие на друидите. Като цяло не можем да наречем галите войнолюбиви, защото никога не гледали на войната като на самоцел, но това не им пречело да са свирепи и жестоки бойци. Пиели са повече бира, отколкото вино, яли са повече месо, отколкото хляб, пиели са мляко и са използвали масло вместо зехтин. Физически били високи и добре сложени, с руси или червени коси, със сини или сиви очи.

Дървеният мост — името, с което най-често са наричали Сублициевия мост над Тибър, построен от дърво.

Евксинско Море (Евксински Понт) — днешното Черно море. Гърците го опознали добре и колонизирали бреговете му още през седмия и шестия век пр.Хр., но отвъд бреговата му част вътрешността на Сарматия (към Европа) и Скития (към Азия) си оставала населена от варвари. Това не пречело да има прокарани множество търговски пътища, зорко пазени както от местното население, така и от колонизаторите. Който успеел да сложи ръка върху Тракийския Боспор, Пропонтида и Хелеспонта, бил в изключително благоприятното положение да иска мито от всички кораби, минаващи от Евксина в Егейско море и обратно; по времето на Гай Марий проливите се владеели от царство Витиния.

Едепол — начин за изразяване на почуда или изненада, който възпитанието налагало мъжете да употребяват в присъствието на жени. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Полукс.

Едес — дом на боговете, който обаче не е смятан за култов храм, тъй като в момента на освещаването му не е било направено предсказание. Храмът на Веста, например не представлява същинско светилище, ами просто едес сакра.

Едил — название на четирима магистрати, чиито функции се ограничават в рамките на града Рим. Двама от тях са плебейски едили, а другите двама — куриатни едили. Плебейските едили се появяват за пръв път през 493 г. пр.Хр. и първоначалните им функции са били да подпомагат народните трибуни в техните задължения, както и да поддържат и охраняват съкровения за всички плебеи храм на Церера. По-късно на тях се прехвърля задължението да поддържат изобщо сградите в Рим, а също и да съхраняват документите с текстовете на плебисцитите, приети от плебейското събрание, както и на сенаторските укази, свързани по някакъв начин с въпросните плебисцити. Плебейските едили се избират от плебейското събрание. Длъжностите на двамата куриатни едили се появяват по-късно — в 367 г.пр.Хр., за да се позволи и на патрициите да вземат своя дял в поддържането и опазването на обществените сгради и архивите, но твърде скоро за куриатни едили започват да се избират както патриции, така и плебеи. Куриатните едили се избират от трибутните комиции. От трети век преди Христа нататък и, едните, и другите отговарят за снабдяването на града с вода, за градската канализация, за уличното движение, за обществените сгради, за пазарищата, за мерките и теглилките, за организирането на публичните игри, за правомерното разпределяне на зърнените храни. Имат пълномощието да налагат глоби на гражданите, които са нарушили разпоредбите, свързани с всичко гореизброено, като сумите от тези глоби отиват в собствената им хазна и се използват при организирането на публичните състезания. Длъжност както на куриатния, така и на плебейския едил не се смята за част от курсус хонорум, но доброто организиране на игрите практически представлява задължително условие за всеки бъдещ кандидат за преторска длъжност.

Екастор — начин за изразяване на почуда или изненада, с който жените не нарушавали нормите за благоприличие. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Кастор.

Елизиум — римляните — републиканци не вярвали особено в пълното духовно оцеляване на индивида след смъртта, но това не им пречело да си представят подземния свят на „сенките“ — едни твърде обезличени и лишени от човешки разум превъплъщения на мъртвите. Така или иначе, и гърците, и римляните мислели, че някои хора, добили достатъчно слава (именно слава, а не истински заслуги) приживе, си спечелват благоволението на боговете и биват пренасяни почти непокътнати от света на живите до мястото, наречено Елизиум или Елисейските поля. Тези привилегировани сенки също си оставали безплътни духове, но щом опитали сурово месо, можели да си възвърнат човешките чувства и желания.

Елинистически — понятието се използва за своеобразния синтез на гръцката и източната култура, който настъпва с разпространението на гръцкото културно влияние на изток при Александър Велики.

Емпориум — думата има две значения. С нея може да се обозначи пристанищен град, чиято търговия се води изключително по море (остров Делос например бил емпориум). Другото й значение било голяма сграда срещу кея на някое пристанище, където били канторите на търговците.

Еней — принц на Дардания в Троада. Син на цар Анхиз и богинята Венера (Афродита), според легендата напуснал горящата Троя, пренасяйки възрастния си баща на гърба си и Паладия под мишница. След множество премеждия доплувал до Лациум и дал начало на рода, от който произлизали всички истински римляни. Вергилий твърди, че синът му Юл всъщност бил една и съща личност с Асканий, Енеевия син от троянската му съпруга Кревза, която придружила мъжа си по целия му път от Троя до Лациум; от друга страна, Тит Ливий смята, че Юл бил роден от латинската съпруга на Еней Лавиния. Но какво точно са мислели съвременниците на Гай Марий, всъщност не се знае, защото и Тит Ливий, и Вергилий са живели почти цял век по-късно.

Ен, река — днешната река Ин в Бавария.

Епикуреец — последовател на философската школа, основана от гърка Епикур в началото на трети век пр.Хр. Самият Епикур се обявявал за толкова изтънчен хедонизъм, че в действителност това, което търсел, се оказвало едва ли не същински аскетизъм; човешките удоволствия трябвало да бъдат толкова добре премерени и всеки миг толкова пълно оползотворяван, че всяко прекаляване със сладостите се смятало за неуспех на упражненията. На епикурейците се забранявало всякакво участие в обществения живот или вършенето на дейност, способна да наруши душевното им равновесие. Но в Рим тези принципи претърпели осезателни промени, така че нищо не пречело на един римски аристократ — епикуреец да гони публична кариера.

Епир — Молоската и Теспротийската области в Западна Гърция, изолирани от ядрото на гръцката култура както от Коринтския залив, така и от високите планини, които преграждат пътя към Средна Гърция и само с няколко прохода свързват региона с Беотия и Тесалия. След победата на Емилий Павел над македонската армия в 161 г. пр.Хр. около сто и петдесет хиляди епирци били насилствено изселени, оставяйки земите си на грабителите. По времето на Гай Марий епирските земи били в огромната си част притежание на едрите римски земевладелци, които ги използвали за пасища за многобройните си стада овце.

Епоредия — днешна Иврея в Северна Италия.

Етна Монс — днешният вулкан Етна. В античността известният сицилийски вулкан е бил също толкова активен, колкото и в модерната епоха, но това не е пречело земята около него да бъде използвана.

Етнарх — гръцката дума за градски магистрат.

Етрурия — римското наименование на някогашното етруско царство. То се разпростирало върху просторните крайморски равнини в северозападната част на полуострова, на юг стигало до Тибър, на север — до Арн, а на изток — до Апенините при горното течение на Тибър.

Закон за лукса — лекс сумтуария. Закон, който имал за цел да ограничи количеството на луксозни (разбирай скъпи) стоки и храни, които римлянинът имал право да купува или държи в къщата си, независимо от финансовото му положение. По времето на републиката подобни закони се приемали неведнъж и в някои случаи стигали дотам, че на жените им се забранявало да носят повече от определен брой скъпоценности, както и да се возят на носилки или колесници в пределите на Сервиевите стени. Някои цензори обаче били достатъчно наблюдателни да установят, че такива ограничения изведнъж превръщали римлянките в обществена сила, с която управниците трябвало да се съобразяват.

Заместник-консул — Консул суфектус. Когато се случело избраният консул да умре по време на службата си или по някаква друга причина бъде лишен от възможността да изпълнява задълженията си, на негово място Сенатът назначавал заместник, наричан суфектус. Суфектусът не бивал избиран от народа. Понякога Сенатът бил склонен да назначи заместник дори когато мандатът на покойния консул бил почти пред края си; в други случаи си спестявал това назначение дори когато до края на консулската година оставало много време. Това непостоянство в принципите се дължало най-вече на преобладаващото сред сенаторите настроение в един или друг момент. Името на заместник-консула се записвало сред тези на римските консули и след изтичането на службата си официално бил признаван за консуларен сенатор.

Игри — едновременно начин на римляните да си прекарват времето и своеобразни обществени институции. Различните игри (луди) водели началото си поне от зората на републиката, но навярно от много по-рано. Първоначално се организирали единствено по повод триумфа на някой пълководец, но в 366 г. пр.Хр. луди Романи — първите игри, организирани изобщо — се установили като ежегодно събитие в чест на Юпитер Оптимус Максимус, чийто празник бил на 13 септември. Скоро луди Романи започнали да продължават повече от един ден и по времето на Гай Марий тяхното провеждане отнемало цели десет дни, започвайки най-вероятно от петото число на месеца. Въпреки че имало състезания по бокс и борба (не особено популярни), в римските игри никога не се е изтъквала толкова атлетическата, физическата, най-общо спортната страна на съревнованията, тъй характерна за гръцките. В началото игрите се състояли най-вече от надбягвания с колесници, впоследствие към тях се прибавил ловът на диви зверове и дори театралните представления, изнасяни на построени специално за целта сцени. Игрите се откривали със зрелищно религиозно шествие из цирка, след което се провеждали едно-две надбягвания с колесници и се минавало към бокса и борбата. Следващите дни се изнасяли театралните представления: трагедиите никак не били популярни, вместо тях успех имали комедиите, а с узряването (и остаряването) на републиката дори и те изгубили някогашния си чар и се превърнали във фарсове и пантомима. С приближаването края на игрите идвала и кулминацията в надбягванията с колесници, чиято програма се раздвижвала с публичния лов на диви зверове. Гладиаторските битки не са били част от програмата на никои игри по времето на републиката; подобни представления е имало единствено по време на т.нар. заупокойни игри и обикновено са се провеждали не по цирковете, а на Форума. Освен това, за разлика от игрите, платени от държавата, гладиаторските „представления“ били субсидирани от частни лица. Всъщност и публичните игри получавали щедра помощ от частни лица, сиреч от джоба на едилите, които в желанието си да си създадат име и да спечелят електората за предстоящите избори, се бръквали доста дълбокичко, за да задоволят исканията на съгражданите си.

Първите игри в годината били т.нар. луди Мегаленсес в началото на април, следвани почти веднага от луди Церери и от луди Флорие, които продължавали и през май. В първите дни на юли идвало ред на луди Аполинарес, а след два месеца почивка и на луди Романи в първата половина на септември. По времето на октомврийските иди само в продължение на един ден се организирали луди Капитолини, за които заслуга имала една частна колегия. Последните игри в годината били луди Плебеи, които се провеждали в първата половина на ноември и продължавали най-дълго. Всички римски граждани, включително и жените, имали право да присъстват безплатно на игрите, като за жените били предвидени специални трибуни в театрите, но не и в цирка. Роби и освободени роби обаче не били допускани.

Изара, река — съществували няколко реки с това име. Едната била днешната Изер (във Франция, приток на Рона), друга — днешната Изар (в Германия, приток на Дунав) и трета — днешната Оаз (във Франция, приток на Сена).

Изарк, река — днешната Изарко в Северна Италия.

Изономия — гръцка дума, която първоначално означавала „равенство“. В шести век пр.Хр. атинският държавник Клистен, считан за създател на общественото устройство, което гърците наричат най-общо демокрация, прилепил към понятието „демокрация“ етикетът „изономия“.

Икозиум — днешният град Алжир.

Илва — днешният остров Елба. Навремето бил богат на желязна руда. Жителите на острова я копаели, претапяли я и я изливали във формата на брусове, които пращали за дообработка в Пиза или Популония.

Илирик — дивата планинска страна, заграждаща Адриатическо море от изток.

Илиум — латинското наименование на Троя.

Имаго (мн.ч. — имагинес) — красиво оцветена, покрита с перука маска, възстановяваща почти идеално лицето на някой славен предшественик — консул или понякога претор — на определена римска фамилия. Правела се е от пчелен восък (тези, които са били в музея на Мадам Тюсо, вече са разбрали колко реалистично изглежда нечие лице, направено от пчелен восък) и се е пазела от преките наследници на знаменития покойник в специални долапи във формата на миниатюрен храм, грижливо почистван от прах и мръсотия. Долапът, всъщност долапите, защото знатните фамилии обикновено имали повече от един предшественик, с когото да се гордеят, се поставял в атрия на дома, близо до олтара, посветен на домашния лар и домашните пенати. Маската и долапът, в който се пазела, били обект на особена почит. След смъртта на главата на семейството за церемонията по погребението му бил наеман специален актьор, който си надявал восъчната маска на някои от предците и възможно най-точно възпроизвеждал жестовете, походката му и т.н., такива каквито ги е запазил споменът за поколенията. Ако умрелият бил консул, била му правена маска и на него, която съвсем естествено заемала място до тази на предците му. Случвало се, когато покойникът е постигнал нещо изключително през живота си, дори да не е бил консул, да заслужи подобна чест.

Император — буквално „главнокомандващ“. С тази дума най-общо са се наричали римските пълководци. С времето обаче терминът започнал да се употребява по адрес единствено на пълководците, спечелили важни сражения; за да получи от Сената разрешение да чества своя триумф, пълководецът е трябвало да докаже, че след спечелената битка войниците му официално са го провъзгласили за император. Съвременното значение на думата се появява по-късно.

Империум — империумът бил най-общо степента на пълномощията, които всеки куриатен магистрат или промагистрат получава за времето на своя мандат. Да притежаваш империум, означава, че си поел пълната отговорност за делата си и в същото време никой не може да пречи на изпълнението на собствената ти политика (освен в случаите, когато тя излиза от рамките на получения империум и законите, съблюдаващи изпълнението на задълженията ти). Империумът се предавал според нормите, възприети в лекс куриата, и не можел да бъде държан повече от една година. Изключения се правели в случаите с промагистрати, които не са успели за едногодишен срок да изпълнят докрай конкретната мисия, която им е била връчена заедно с империума. Продължаването срока на империума се е решавала със съгласието на Сената и/или народа. Ликторите, носещи върху рамото си т.нар. фасции, свидетелствали, че човекът, когото придружават, е получил империум.

Инсула — буквално „остров“. Използва се за многоетажните сгради, разделени на апартаменти, които най-често били обградени от всички страни от улици, площади и алеи и напомняли на острови. Римските инсули били доста високи (до 30м.) и понякога заемащи такава огромна площ, че вместо един, били нужни няколко вътрешни двора. В античността, тъй както и днес Рим е бил град, чието население е живеело предимно в апартаменти.

Ируматор — мъж, който при орален секс лиже пениса на партньора си. За римляните това била най-унизителната форма на плътски контакт, израз на нравствен упадък и в същото време на сервилност, която никой достоен човек не би допуснал (във всеки случай, когато ируматорът е всъщност ируматрис, сиреч жена, на деянието не се гледало толкова строго). Ако степенуваме латинските обидни думи, тази е най-силната от всички. Самият акт се нарича ирумо или ирумацио.

Италийска Галия — или Цизалпийска Галия, сиреч Галия отсам Алпите. Нарекла съм я Италийска Галия за по-просто. Включвала всички земи на север от реките Арн и Рубикон и се разпростирала на север до величествения полукръг на Алпите, които я откъсват от останалата част на Европа. Била буквално разсечена от изток на запад от могъщата река Пад (днешно По) и съществувала осезателна разлика между земите на север и на юг от Пад. На юг от реката населението било силно романизирано и много градове в областта притежавали латински права. На север населението запазвало келтския си характер, римското влияние било слабо, а по времето на Гай Марий единствено два града — Аквилея и Кремона — се радвали на латински права. Латинският език е отстъпвал по популярност на местните келтски наречия, а по някои места изобщо не се е говорел. В политическо отношение Италийска Галия тънела в пълна забрава, защото нито имала статут на римска провинция, нито се радвала — ако изобщо можем да се изразим така — на донякъде привилегированото положение на италийските съюзници. По времето на Гай Марий в римската пехота не са се наемали войници от Италийска Галия, дори като спомагателни части.

Италийски съюзници — хората, племената и народите (в различни извори населението на Италия се определя и като едното, и като другото, и като третото), които живеят на Италийския полуостров, но не се радват нито на римско гражданство, нито на латинските права. В замяна на военната закрила и на желаното от всички мирно съжителство те били принудени да осигуряват боеспособни войници за римските легиони и да заплащат издръжката им. По времето на Гай Марий именно италийските съюзници понасяли върху себе си най-тежкото бреме на данъците, събирани от цяла Италия, и често били принуждавани да дадат част от земите си за постоянно разрастващия се римски агер публикус. Много от съюзниците се вдигали на открит бунт против Рим (най-често самнитите) или пък в случаите, когато той е във война, заставали на страната на противниците му (какъвто бил случаят с много кампанийски градове и Ханибал). Най-сполучливото средство, което римляните открили за противодействие на антиримската политика на италийските съюзници, било вклиняването на „колонии“ между техните градове. В колониите преобладаващото население, или поне най-активната му част, се състояло от римски граждани, а останалите колонисти се радвали на латинските права и се стремели също да получат пълно римско гражданство. Колониите упражнявали значително влияние над живота и политиката на италийските съюзници, които ги заобикаляли. Естествено при всяко противоречие между съюзническите градове и Рим, а те били твърде много, колониите заставали на страната на Рим. В една или друга степен сред италийските съюзници постоянно се проявявал стремеж или за отхвърляне на римското иго, или за изискване правото на римско гражданство, но до последните десетилетия на републиката Рим винаги съумявал да предотврати надигащото се недоволство и да спре в зародиша им политическите тежнения на съседите си. Последната съществена концесия, която се прави на италийските съседи преди Съюзническата война, бил законът на останалия неизвестен за историята римски политик от 123 г. пр.Хр., който позволявал управителите на градовете с латински права да придобият за себе си, за цялото си семейство и за наследниците си римско гражданство.

Италия — в античността с това наименование се е обозначавал единствено Апенинският полуостров, и то без земите на север от реките Арн и Рубикон. Твърде съмнително е самите римляни, казвайки Италия, да са имали предвид някаква определена етническа общност.

Йол — днешният Шершел в Алжир.

Калабрия — доста объркващо за онези, които познават съвременна Италия, но ако сега Калабрия е върхът на „ботуша“, то в античността тя е била петата!

Кампания — баснословно богата и плодородна област, образувала се върху магмени скали с богато вулканично съдържание в почвата. Намира се между Самнийските Апенини и Тосканско (Тиренско) море, като стига на север до Тарацина, а на юг до Неаполския залив. Напоявана от реките Лирис, Волтурн, Калор, Кланий и Сарн, Кампания се превръща в най-обширната и най-развитата област в цяла Италия. Колонизирана отрано от гърците, впоследствие попада под етруско владичество. По-късно населението се обединява със самнитите, за да премине най-накрая под римска власт. Гръцките и самнитските елементи винаги са превръщали Кампания в съмнителен съюзник и в продължение на столетия в областта избухват бунтове и въстания. Градовете Капуа, Теанум, Сидициум, Венафрум, Ацере, Нола и Интерама са важни търговски и административни центрове навътре в полуострова, докато пристанищата в Путеоли, Неапол, Херкулан, Сурентум и Стабие нямат равни по целия останал западен бряг на Италия. Путеоли е най-голямото и оживено пристанище в цяла Италия. През областта преминават Кампанският, Апиевият и Латинският път.

Кампус — най-общо равнина, обширно равно пространство.

Кана — апулейски град на брега на река Ауфидиус. На това място в 216 г. пр.Хр. Ханибал начело на картагенската си армия нанася съкрушително поражение на римските легиони, предвождани от Луций Емилий Павел и Гай Теренций Варон. До битката при Араузио в 105 г.пр.Хр. това се смята за най-голямата военна катастрофа на Рим. Загиват между тридесет и шейсет хиляди души. Оцелелите са били принудени да минат под хомота.

Капите цензи — буквално „глава от населението“. Терминът се използва за всички онези римски граждани, които са лишени от възможността да се причислят, към която и да е от петте икономически състоятелни класи и затова са били практически неспособни да участват с гласа си в работата на центуриатните комиции. Понеже по-голямата част от капите цензи както по произход, така и по местоживеене са били градско население, те принадлежали предимно към четирите градски триби, а това не им давало възможност да участват активно и в трибутните комиции, и в плебейското събрание (вж. още пролетарии).

Капитолий — Капитолийският хълм, един от седемте хълма, върху които лежи Рим, и единственият, върху който се издигат предимно култови и обществени сгради. Но въпреки че по времето на Гай Марий на върха на хълма е нямало нито един частен дом, в полите му вече са били построени първите богаташки къщи — най-скъпите в цял Рим. Самият Гай Марий също е живял в подножието на Капитолия.

Капуа — най-важният град във вътрешността на Кампания. Бунтовете на неговите граждани и неизпълнените обещания към Рим представляват цяла история и са причината за необичайно жестоките репресии от страна на римляните. С вековете Капуа напълно се лишава от изключително плодородните си обществени земи, които се превръщат в ядрото на кампанската агер публикус и са включвали така например фалернските лозя, от които се прави прочутото фалернско вино. По времето на Гай Марий благополучието на Капуа е зависело от многобройните тренировъчни лагери около града, в школите за гладиатори и началните пунктове на търговията с роби. Всъщност поминъкът на цялото население на Капуа е било снабдяването на всички тези огромни по своите мащаби институции.

Карбункул — скъпоценният камък рубин. Думата се е използвала и за червен гранат.

Карина — един от най-луксозните квартали в Рим. Разполага се върху северната могила на Опийския хълм и върху западните му склонове. Започва от Велия — в горния край на Форум Романум — и стига до Кливус Пулиус.

Карнските Алпи — с това име съм обозначила онази част от Алпите, която опасва Северна Италия откъм изток и заобикаля крайбрежните градове Тергесте и Аквилея. По принцип римляните наричат тези планини Юлиански Алпи, а името Карнски Алпи се е използвало за днешния Тирол в Австрия. Но аз самата не можах да открия никакво свидетелство, че преди диктатора Гай Юлий Цезар друг от фамилията Юлии е могъл да има планина, кръстена на него, което естествено ме кара да смятам, че преди диктатора Гай Юлий Цезар Юлианските Алпи са се наричали другояче. И тъй като в изворите не съм се сблъскала с друго наименование (което не значи, че такова не е съществувало — просто аз не съм го открила), разширих топонима Карнски Алпи и върху Юлианските.

Карнути — едно от най-големите и могъщи племенни обединения в Галия. Земите им са се разпростирали по течението на река Лигер приблизително между вливането на Карис и точката, която съвпада по географска дължина с днешния Париж. Една от причините за превъзходството на карнутите над останалите галски племена е, че именно в техните земи са се намирали както култовите им средища, така и школите, в които са се обучавали друидите на цяла Галия.

Карцер — тъмница. Другото име на Тулианума е било просто Карцер.

Кастор — по-висшият от боговете — близнаци Кастор и Полукс (на гръцки Кастор и Полидевк), познати още и като Диоскурите. Техният храм на Форум Романум е достатъчно внушителен по размери и в същото време достатъчно стар, за да покаже, че култът към тези богове се е разпространил най-късно в царската епоха. Което подсказва, че на тях не може да се гледа единствено като на заемка от гръцката митология, както например е случаят с Аполон. Може би причината за тяхното особено почитане в Рим (твърде вероятно е впоследствие римляните да са ги отъждествявали малко или много с ларите) се корени в самия факт, че и Ромул, и Рем, основателите на Рим, също са били близнаци.

Квадрига — колесница, теглена от четири коня.

Квестор — най-ниското звено, съставляващо сенаторския курсус хонорум. По времето на Гай Марий да бъдеш избран за квестор, не означавало, че автоматически ставаш член на Сената; това не пречело обаче на традиционната практика цензорите да допускат всички квестори в състава на сенаторите. Точният брой на квесторите, избирани за една година, засега все още не е ясен, но е бил навярно между дванадесет и шестнадесет. Възрастта, на която се приемало за препоръчително човек да се кандидатира за квестор, била тридесет години, колкото били нужни и за влизане в Сената. Основните задължения на квестора били фискални. За него съществували няколко възможности: да му бъде връчена римската хазна или някоя от по-незначителните държавни съкровищници, да бъде натоварен със събирането на търговските и пристанищните мита (по времето на Марий за подобна дейност са били необходими поне трима квестори — един за Остия, един за Путеоли и един за всички останали пристанища) или да бъде пратен да съблюдава финасите в някоя от римските провинции. Новоизбраният консул, за когото се знае, че на другата година ще управлява някоя от провинциите, имал правото лично да посочи името на човек, когото би желал да има за свой квестор — това било знак на личен престиж за всеки кандидат за квесторския пост и със сигурност му гарантирало избирането. При обикновени обстоятелства мандатът на квестора продължавал една година, но ако името на квестора е било предварително посочено от някой от консулите, той бил задължен да остане в управлявана от своя „покровител“ провинция до края на своя консулски или проконсулски мандат. Квесторите встъпвали в длъжност на пети декември.

Квирин — един от най-представителните и типични латински богове. Квирин бил божественото въплъщение на една определена идея. Навярно произходът му е повече сабински, отколкото латински, защото домът му се е намирал на Квириналския хълм, а там от самото начало е съществувало сабинско селище. По-късно хълмът влязъл в пределите на латинския град на Ромул, а бог Квирин се омесил с бог Ромул. Кой точно е бил Квирин и какво е представлявал, никой не знае, но се смята, че е бил въплъщението на самото римско гражданство, богът на всички римляни, взети в едно. Личният му жрец, фламен Квириналис, бил един от тримата върховни фламини, а в чест на самия Квирин имало празненства — т.нар. Квириналия. Пред входа на храма му се издигали две миртови дървета — едното символизирало патрициите, а другото — плебеите.

Квирити — римските цивилни граждани. Това, което не знаем, е дали терминът „квирити“ не е използван конкретно за хора, които никога не са служили в армията; една бележка в спомените на Гай Юлий Цезар ни подсказва, че може би става дума точно за такива: в един случай той нарекъл разбунтувалите се войници квирити, с което изразил такова дълбоко презрение, че те веднага го помолили за прошка. Тъй или иначе, между времето на Гай и Марий и това на Гай Юлий Цезар настъпили много промени и затова ми се ще да вярвам, че в годините, в които се развива действието на книгата ми, определението „квирити“ е звучало като израз на уважение.

Келти — терминът е повече съвременен, отколкото античен и се отнася най-общо за варварската раса, която изниква от Централна и Северна Европа през първите векове на последното хилядолетие преди Христа. От 500 г. пр.Хр. нататък келтите се опитват да завладеят земите по европейските брегове на Средиземноморието. Но ако успяват в Испания и Галия, то от Италия и Гърция биват изтласкани обратно. Въпреки това отделни келтски групи и племена се разселват в Северна Италия, Македония, Тесалия, Илирик и Мизия, където постепенно се омесват с местното население. В Галатия в централна Мала Азия се е говорело на келтски много векове след Христа (вж. Брен (2)). Като раса келтите са се различавали от германците, но пък и в много отношения са си близки. Самите те обаче са се смятали за отделен народ. В келтските наречия има известни прилики с латинския език. Римляните рядко са използвали думата „келт“ — казвали са „гал“.

Келтибери — онези представители на келтската раса, които преминават Пиренеите и се настаняват в Испания — предимно в централните, западните и северозападните й части. По времето на Гай Марий те до такава степен били усвоили земите си, че римляните ги смятали за туземци.

Керкина, остров — днешна Керкина, остров близо до брега на Тунис. На него е била създадена от Гай Марий първата колония за ветерани. Бащата на диктатора Гай Юлий Цезар е бил пратен от Марий в Керкина, за да организира новосъздадените селища.

Кимври — голямо германско племенно обединение, населявало до около 120 г. пр.Хр. северната половина на Херсонес Кимврийски. Огромно природно бедствие ги принуждава да напуснат родните си места и заедно с южните си съседи, тевтоните, да започнат великото си преселение в търсене на нова родина. В продължение на близо двадесет години изминават хиляди километри, за да се окажат най-накрая лице в лице с римляните и Гай Марий.

Класи — петте икономически състоятелни съсловия, на които се делят римските граждани. За да бъдеш вписан в редиците на едно или друго, трябвало е да разполагаш със сигурен и постоянен източник на доходи. Най-богатите римляни са се включвали в първата класа, най-бедните — в петата. Пролетариите не са принадлежали към нито една от петте класи.

Кливус — улица под силен наклон. В Рим, който е изграден в огромната си част върху хълмове, такива е имало много.

Клиент — на латински „клиенс“. Терминът се използва да обозначи свободен човек или освободен роб (не е задължително да бъде римски гражданин), обвързан чрез лични задължения към друг човек, наречен патрон („патронус“). Клиентът тържествено дава обет, че навсякъде и във всичко ще защищава интересите на своя патрон, както и че ще изпълнява неговите желания в замяна на услугите, които получава от него (най-вече парична помощ, даване на служба, застъпничество пред съда). Всеки освободен роб автоматически се превръща в клиент на бившия си господар, освен ако той самият изрично не го освободи от това му задължение, което се случва изключително рядко. Отношенията между клиента и патрона са изключително въз основа личния морал на клиента, за когото е въпрос на чест да изпълнява своите задължения. Да си нечий клиент, не означава непременно, че сам не можеш да бъдеш патрон; по-скоро означава, че твоите клиенти се превръщат в клиенти и на патрона ти. Създадени са закони, определящи правните отношения между патрона и неговия клиент, когато той е чужденец, както и такива, в които се изясняват отношенията към цели царства и народи, приели Рим за свой патрон. Съществува закон, според който всеки патрон е длъжен да заплати откуп за свой отвлечен клиент — ако той е римски гражданин — и това е била една от причините в Средиземно море да процъфтява пиратството. Стига се дотам, че клиентела на даден римлянин може да бъде цял град, дори цял един народ.

Клиент — Владетел — чуждестранен монарх, който е поел лично задължение към Рим, а понякога и към отделен римски гражданин, обявявайки го така за свой патрон и покровител. Изразът „приятел и съюзник на римския народ“ доказва именно установяването на клиентни отношения.

Клитумн, река — река в Италия, областта Умбрия.

Клоака — канал, особено подземен. Без никакво съмнение още в ранната си история Рим е разполагал с изключително гъста канализационна мрежа. Тит Ливий съобщава, че когато в 390 г. пр.Хр. галите буквално сринали Рим със земята, при възстановяването му градът не бил построен както трябва. Понеже Сенатът се страхувал плебейското съсловие да не изпълни заканата си да се пресели във Вейи, принуден бил да склони на всички условия, които плебеите поставили, включително и това те да определят новия градоустройствен план. Получило се така, че докато в стария град улиците били широки и минавали върху основните артерии на канализацията, то в новия те се стеснили, започнали да криволичат и така над каналите били построени къщи.

Клоака Максима — канализационната мрежа, отводняваща Субура, горната част на Есквилин, Капитолия, Форум Романум и Велабрума. Водите й се изливали в Тибър между Емилиевия мост и Дървения мост, по-близо до първия. Първите канали всъщност следвали коритото на някогашната река Спинон.

Клоака Нодина — канализационната мрежа, отводняваща Палатин, долната част на Есквилин, Опийското възвишение, района около Големия цирк и част от Авентин. Следва коритото на някогашната река Нодина и нейните притоци и се влива в Тибър точно над Дървения мост.

Клоака Петрония — канализационната мрежа, отводняваща Виминал, Квиринал и Марсово поле и следваща коритото на някогашната река Петрония и притоците й. Вливала се в Тибър точно над остров Тибър. От тази точка надолу по течението Тибър ставал опасен за плуване.

Коански — думата идва от остров Кос срещу брега на Мала Азия, един от Спорадите. Прилагателното „коански“ всъщност се прикачвало на стоката, с чийто износ се славел островът — коанската коприна. Тя не била същинска, а дива коприна (същинска коприна се появява едва по време на ранната империя). Коанската коприна била особено ценена от проститутките, заради което и от един момент нататък започнали да ги наричат коанки.

Когномен — последното име, което мъжът римлянин си слага, за да се отличи от носещите същото лично и фамилно име като него. В някои фамилии станало необходимост човек да притежава повече от един когномен — да вземем например Квинт Цецилий Метел Пий Сципион Назика! Когноменът обикновено подчертавал някоя типична черта във физиката или характера му — например големи уши, плоски стъпала, гърбица — или увековечавал някой боен подвиг — така в рода на Цецилии Метелите срещаме Далматик, Балеарик, Нумидик. Много от когномените имали саркастичен смисъл и в този случай си проличавала хорската находчивост.

Колегия — най-общо група хора, обединили се на принципа на нещо общо между тях. Така например съществуват жречески колегии, политически колегии като тази на народните трибуни, религиозни колегии като тази на ликторите, както и колегии на работещите в определен отрасъл. Създават се и своеобразни групи от хора, произлизащи от всички слоеве на населението (включително и роби), които се събират в колегии, за да бдят над римските кръстопътища и да организират годишните празници на кръстопътищата, т.нар. Компиталии.

Комиции — виж „събрание, народно“.

Комум — днешно Комо в Северна Италия.

Кондемно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели да признаят обвиняемия за виновен. Другата дума е ДАМНО.

Конници — Еквитес, членове на Ордо еквестер (конническото съсловие). Съсловието се появило, когато римските царе привикали най-богатите жители на града в специално сформираната конница, в която между другото конете се издържали за сметка на обществената хазна. В онази епоха конете били изключително рядко явление за Италия и в същото време непосилно скъпи. В края на царския период, когато се установила републиката, в конницата влизали хиляда и осемстотин души, разпределени в осемнадесет центурии. С разрастването на републиката нараствал и броят на конниците, но новопостъпилите в конницата трябвало сами да си купуват конете и да осигуряват издръжката им; хиляда и осемстотинте души, които пазели т.нар. „обществен кон“, се превърнали в най-старшия клон на конническото съсловие. Тъй или иначе в началото на втори век пр.Хр. Рим престанал да се грижи за конницата си — задължението по нейното организиране се прехвърлило у съюзниците му — и конническото съсловие се превърнало в обществена единица от изключително социален и икономически характер и първоначалният му смисъл на определена войскова част постепенно се изгубил напълно. Принадлежността към конническото съсловие започнала да се определя от цензорите на имуществен принцип и докато осемнадесетте центурии, пазещи „обществения кон“, си оставали от по сто души всяка, останалите (седемдесет и една на брой) започнали да наброяват все повече и повече членове, така че всеки, който достигне конническия ценз, да бъде включен в първата имуществена класа. До 123 г. пр.Хр. самите сенатори продължавали да се смятат за членове на Ордо еквестер; образуват отделно съсловие от триста души при Гай Гракх. Синовете им обаче, както и всички мъже във фамилиите им, които не били членове на Сената, продължавали да бъдат конници.

За да бъдеш приет в конническото съсловие според ценза (за целта се организирал специален трибунал на Форум Романум), трябвало да притежаваш под формата на поземлена или друга собственост годишни доходи на стойност 400 000 сестерции. Въпреки че това правило не се спазвало стриктно, някои цензори настоявали периодично хиляда и осемстотинте конници, държащи „обществения кон“, да минават публично на парад, за да се провери дали се грижат както подобава за конете си. Парадът на обществения кон се провеждал най-вероятно на юлските иди, като цензорите седели на специално приготвената трибуна пред храма на Кастор и Полукс, а хиляда и осемстотинте конници минавали един подир друг пред тях, водейки конете си за поводите.

От времето на Гай Гракх до края на републиката в ръцете на конниците ту преминавала, ту отново им се изплъзвала властта над съдилищата, произнасящи се върху обвиненията в дребна измяна или злоупотреби в провинциите, отправяни срещу сенаторите, което естествено довеждало двете съсловия до чести търкания. Нищо не можело да възпре един конник, получаващ достатъчни доходи, за да влезе в Сената, да превърне това в реалност; единствената причина, която въздържала мнозинството конници от подобни аспирации, била любовта им към търговията, която си оставала забранен плод за сенаторите. В конническото съсловие (получило официално названието си при Гай Гракх) винаги предпочитали силните усещания в деловата сфера пред тези в политическата.

Консул — най-висшият римски магистрат, притежаващ империум. Консулската длъжност (или „консулството“ — да не се бърка със съвременното значение на думата на дипломатическо представителство) се е считала за връх в политическата кариера, последната стъпка от курсус хонорум. Всяка година центуриатните комиции са избирали за срок пак от една година двама консули. Първият сенатор — онзи, който най-напред си е спечелел одобрението на мнозинството от центуриите — получава и правото на фасциите за месец януари, което най-общо означава, че през това време управлява той, а колегата му само го придружава при изпълнението на задълженията му и чака своя ред да го замести през февруари (и т.н.). Консулите встъпват в длъжност в самото начало на Новата година, на първи януари. Всеки от консулите се обкръжава с дванадесет ликтори, но само придружаващите действително управляващия в момента имат право да носят фасции. По времето на Гай Марий за консули са били избирани както патриции, така и плебеи, при условие че двама патриции не могат да бъдат консули едновременно. Приема се, че най-подходящата възраст за консула е четиридесет и две години, дванайсет години след като е стъпил за пръв път в Сената. Консулският империум е бил практически безграничен. Властта му се е разпростирала не само в рамките на града, но и из цяла Италия, както и в отвъдморските провинции и консулът винаги е можел да заповядва на провинциалните управители — проконсули. Също така консулът е можел да застава начело на всяка една армия.

Консуларен — определение за всеки, който някога е бил консул. В Сената се е ползвал с почит от страна на колегите си и винаги е бил приканван да говори преди останалите сенатори. В случай на нужда Сенатът винаги е можел да му връчи управлението на някоя провинция. Би могъл да поеме и други задължения, като например снабдяването на града със зърно.

Консултум (мн.ч. — консулта) — думата, с която са се наричали сенатските укази. Подобни укази не са имали силата на закон; за да се превърне в закон, консултумът е трябвало да бъде представен за гласуване пред трибутните комиции или пред плебейското събрание, които решавали дали да го приемат, или отхвърлят. И все пак имало много консулта, които не са били поставяни за гласуване пред народа и все пак са се ползвали с тежест на закон; такива са били решенията на Сената относно това, кой ще управлява дадена провинция, дали да се обяви война, или да се продължи вече започната, кой ще получи командването на дадена армия. Обикновено външните дела на републиката са се водели единствено от Сената, без да е имало нужда решенията му да бъдат подлагани на обсъждане от народа.

Контуберналис — латинският термин за кадет — най-низшият офицерски чин в армията, без да се включват центурионите; никой центурион не може да бъде кадет. Центурионите са опитни, практически професионални войници.

Конфареацио — най-старата и стриктната от трите форми на бракосъчетание, прието в римското общество. По времето на Гай Марий само някои патриции продължавали да се придържат към нея — във всеки случай далеч не всички, след като това няма отношение към съсловната им принадлежност. Според закона при такава форма на брак младоженката минава от ръцете на баща си право в ръцете на съпруга си, без да й бъде оставена ни най-малка свобода или самостоятелност. Това е и една от причините конфареацото да не бъде популярно, тъй като другите форми на бракосъчетание позволявали на жената по-голям контрол над зестрата й и собствените й дела. Другата причина се състои в трудностите, пред които се виждат изправени желаещите развод. На развода (дифареацио) се гледало като на нещо изключително неприятно, отнемащо излишно енергия за решаването на религиозните и правни проблеми, които създава. Поради това и всеки е гледал да го избягва, освен при твърде наложителни обстоятелства.

Концио (мн.ч. — конционес) — предварително заседание, на което и да е от трите народни събрания, където се обсъждат повторно вече приети закони и се решава дали ще бъде гласувано тяхната отмяна или не. Подобно заседание може да бъде свикано единствено от магистрат, който има правото да свика и съответното народно събрание — центуриатните или трибутните комиции (и съответно техните предварителни заседания) се свикват от консул или претор, а плебейското събрание — единствено от народен трибун.

Корона — венец или корона. Терминът се е използвал обикновено за най-високите войнски почести. Според значението и стойността им короните се разделят на няколко:

Корона Граминея — венец от трева, който се връчва на човека, спасил от гибел цял легион или — в изключителни случаи — цяла армия.

Корона Цивика — „гражданският“ венец, изплетен от обикновени дъбови листа. Връчвал се е на онези, които са спасили живота на бойни другари и не са отстъпили нито крачка от тях до самия край на сражението.

Корона Аврея — първата от по-скромните по своя смисъл награди (която е била с доста по-голяма материална стойност от предните две, което показва, че е била въведена значително по-късно). Златна корона, връчвана на победителя в единична хватка с врага и на онзи, който не е отстъпил по време на бой.

Корона Муралис — назъбена златна корона, връчвана на онзи, който при щурм на вражески град пръв прехвърли крепостните стени.

Корона Навалис — златна корона, украсена с фигурки на корабни носове, връчвана за проявена храброст по време на морско сражение.

Корона Валарис — златна корона, връчвана на първия, прехвърлил палисадите на вражи укрепен лагер.

Котабус — игра, с която са се забавлявали сътрапезниците в триклиния. Всеки бъркал в утайката на виното си и замервал с гъстата течност специално приготвения за целта плосък съд. Целта била в получилото се петно да се образуват най-много лъчи, но каква точно е била техниката, не знаем.

Кохорта — основна тактическа единица в римския легион, включваща шест центурии. Освен в необичайни обстоятелства легионът се състои от десет кохорти. Обикновено, когато една римска армия наброява до три-четири легиона, живата й сила се изчислява не в легиони, а в кохорти.

Кулибония — латинска мръсна дума, която според д-р Дж. Н. Адамс означавала проститутка, предлагаща на клиентите си анален секс; оттам и играта на думи, която си прави Публий Рутилий Руф с боните.

Кулус — основната латинска дума за анус.

Кума — първата гръцка колония в Италия, основана в началото на осми век пр.Хр. Намирала се на брега на нос Мизенум и по времето на Римската република се славела като морски курорт.

Кунум Лингере — доста груб латински израз, означаващ „да лижеш женски гениталии“.

Кунус — латинска мръсна дума, звучаща също толкова грубо, колкото и нашенската „путка“. Това и означавала.

Куратор Аноне — човекът, отговарящ за снабдяването на Рим със зърно от провинциите.

Куриатен стол — на латински, села курулис. Стол от слонова кост, пазен изключително за висшите римски магистрати; куриатният едил например можел да седи на такъв, но не и плебейският. Преторът и консулът също имали своите куриатни столове. Заедно с ликторите това бил вторият признак, по който си личало, че дадена личност е удостоена с империум. По принцип куриатните столове били изкусно издялвани, с крака, извити във формата на широко Х; имали само две доста ниски облегалки за ръцете, без друга за гърба. Римлянинът, облечен в тога, седял винаги изправен и пестял жестовете и движенията си, да не би да размести опасаната с труд около рамената, едната му ръка и гърба му дреха.

Курия (мн.ч. — курие) — първоначално курията била една от тридесетте основни административни единици, на които били разделени римляните, преди да се образуват трибите и класите. Представлявали практически отделни кланове, които се събирали в специални помещения; всяка курия била оглавявана от своя курио, или главатар, който бил избиран до живот. Залите за събрания, т.нар. курие ветерес, били накачулени една до друга на самия край на палатинския Палаций, точно над Триумфалния път. Макар и изгубили първоначалния си смисъл, куриете далеч не били забравени, дори напротив. Имало случаи, например осиновяването на патрицианско момче от плебейско семейство или прехвърлянето на империум върху някой висш магистрат според лекс куриата, когато са се свиквали някогашните куриатни комиции, в които всяка курия бива представена от по един ликтор.

Курия Хостилия — зданието, в което заседава Сенатът. Смята се, че е било построено от цар Тулий Хостилий, третият римски цар, откъдето и името му („сградата за събрания на Хостилий“).

Курсус Хонорум — „пътеката на честта“. Ако човек си постави за цел да стигне до консулския пост, то той трябва да преодолее няколко стъпала: първо, да бъде допуснат до Сената (или като се кандидатира и бъде избран за квестор, или според съгласието на двамата цензори, които по времето на Гай Марий все още имали решаващата дума); второ, дори да е бил избран за сенатор по втория начин, да служи като квестор; трето, да се кандидатира за претор и чак тогава да посегне и към консулството. Четирите стъпала — сенатор, квестор, претор, консул — представляват, най-общо казано, курсус хонорум. Нито едилската (независимо дали става дума за куриатен или плебейски едил), нито трибунската длъжност се считали за част от курсус хонорум, но повечето имащи аспирации към консулската длъжност твърде добре си давали сметка, че за да се надяват на успех при изборите, трябва да са си спечелили име като народен трибун или едил. Цензорската длъжност, давана само на хора, били вече консули, също не се смятала за част от курсус хонорум (вж. магистрати).

Кълчища — груба тъкан от слепнали се влакна, която в древността се извличала от кленовия „памук“ или от най-жилавата част на лененото стъбло. Използвали се за уплътняване, но най-вече за фитили за лампа.

Ланувиум — днешно Ланувио.

Лар, Лари (лат.мн.ч. — ларес) — ларите били сред „най-римските“ от всички божества и не притежавали нито форма, нито пол, нито митология, нито дори имали установен брой. Били най-красноречивият пример за нумина (вж. нумен). Имало различни видове лари, които представлявали обикновено духове — закрилници или пък извор на жизнените сили на определено място в пространството (например кръстопътищата или границите), на определена социална прослойка (като семейството, което винаги си имало някой домашен лар), определена дейност (например мореплаването) или цял един определен народ (така например Рим се смятал за закрилян от своите обществени лари). В епохата на късната република ларите започнали да бъдат изобразявани под формата на малки статуйки като двойка младежи с куче, но е твърде съмнително да се смята, че в мисленето на римляните ларите наистина са били само двама или че са притежавали точно тази или каквато и да била друга форма — просто непрекъснато усложняващият се живот изисквал и на ларите да бъде лепнат някакъв „етикет“.

Ларес Пермарини — ларите — закрилници на пътуващите по море.

Ларес Преститес — ларите-закрилници на държавата наричали ги още „обществени лари“.

Ларий, езеро — днешното езеро Комо.

Латински права — Определен граждански статут, стоящ по средата между статута на италийски съюзници и този на римските граждани. Радващите се на латински права споделяли много от привилегиите на римските граждани: поделяли поравно с тях военната плячка, можели да сключват договори с граждани и да търсят законова защита за тях, можели да сключват брак с римски граждани и имали право на обжалване на смъртна присъда. В същото време били лишени от правото на суфрагиум, сиреч от правото да участват в каквито и да било избори, както и от правото да участват в съдебните журита. След въстанието във Фрегеле в 125 г. пр.Хр. магистратите в латинските градове и области получили правото да придобиват пълно римско гражданство за себе си и за преките си наследници.

Лациум — онази област в Италия, в която се намирал Рим. Северната й граница бил Тибър, южната — областта навътре от Цирцеи, а на изток граничела със земите на сабините и марсите.

Легат — на латински легатус. Легати се наричали най-висшите членове на римския военен щаб. За да бъде считан за легат, офицерът трябвало да бъде най-малкото сенатор, а често дори бивш консул (по всичко изглежда, че мнозина зрели политически мъже изпитвали непреодолимо влечение към армията и доброволно предлагали услугите си на пълководците, започващи обещаващи кампании). Легатите отговаряли единствено пред главнокомандващия и били по-висши по чин от военните трибуни.

Легион — най-малката единица в римската армия, която можела да води самостоятелно война (въпреки че подобни случаи били редки). По времето на Гай Марий, за да се впусне във военна кампания, римската армия трябвало да се състои най-малкото от четири легиона, но пък и рядко от повече от шест. Единични легиони, които не можели да разчитат на подкрепления, играели ролята на местни гарнизони в области като Испания, където съпротивата на местните племена била ожесточена, но в доста случаи безпомощна. Легионът наброявал около пет хиляди души войници, разделени на десет кохорти, всяка от тях — на шест центурии. Към тях били прикрепени около хиляда души спомагателни части, които не влизали в сражение, както и сравнително скромни кавалерийски дружини. Всеки легион разполагал изключително със собствена артилерия и материална част. Ако е под върховното командване на консул, се предвожда от военни трибуни, най-много шестима на брой; ако главнокомандващият е бивш консул, легионът се командва или от него самия, или от легат. Редовните офицери били центурионите, по шестдесет и шест на легион. Въпреки че всички войници в легиона живеели в общ лагер, всеки бил разпределен по центурия, а в самата центурия — по групи от по осем души (една центурия всъщност включвала само осемдесет бойци — останалите двадесет души били от спомагателните части, които не влизали в сражение).

Легионер — най-общо войник, служещ в римската армия.

Лекс (мн.ч. — легес) — латинската дума за закон; използвала се понякога и вместо плебисцит, приеман от плебейското събрание. Законът се считал за влязъл в сила в мига, в който текстът му бъдел изписан върху бронз или камък и поставен в подземието на храма на Сатурн. Логиката обаче подсказва, че престоят на закона в храма на Сатурн не е бил много дълъг, тъй като подземията трудно биха побрали всички таблици, съдържащи текстовете на действащите римски закони — дори по времето на Гай Марий. Още повече, че римската хазна също се пазела под Сатурн. Без никакво съмнение таблиците със законите имали навика да шестват насам-натам из различните храмове в града, преди да се установят за постоянно в едно от няколкото известни нам хранилища.

Лекс Апулея Агрария — първият от двата поземлени закона на Луций Апулей Сатурнин, които имали за цел преразпределението на част от обществения поземлен фонд между ветераните от Мариевите легиони. Този първи закон обхващал земите в Гърция, Македония, Сицилия и Африка. Би било логично да се приеме, че всички тези територии са били римско притежание от по-дълго време, но дотогава на тях се е гледало като на второстепенен проблем.

Лекс Апулея Агрария (секунда) — нарекла съм този закон „втори“ просто за по-удобно — така хем ще подчертая разликата между него и първия аграрен закон, прокаран от Сатурнин, хем ще спестя на непросветения в римското право читател пълното латинско название на законопроекта. Текстът на втория закон включвал клетвата за вярност и именно той бил причината за разгорещените дебати в Сената, предизвикани от нечии накърнени интереси. Какви точно са били тези интереси, и до днес се водят спорове из академичните среди. Аз самата съм си избрала за най-вероятна причина за споровете фактът, че оспорваните земи в Трансалпийска Галия и Близка Испания са били сравнително отскоро завзети и са били обект на ламтежите както на многобройните търговски съдружия, така и на едрите скотовъдци, които навярно са плели дългогодишни интриги новозавоюваните плодородни земи да им бъдат дадени на тях. Подобна хипотеза се потвърждава и от традиционното мислене у древните, че Западът е изключително богат на залежи на руди и минерали. Мисълта, че точно тези богати земи ще отидат за ветераните — пролетарии, навярно би се видяла на мнозина непоносима.

Лекс Апулея де Майестате — законът за държавната измяна, прокаран от Сатурнин по време на първия му мандат като народен трибун. Отнемал контрола над съда за държавна измяна от компетенцията на центуриатните комиции, тъй като при подобно положение било практически невъзможно да се повдигне обвинение срещу когото и да било, освен ако заподозреният сам не признае публично, че се е надигнал на война срещу Рим. Законът се занимавал и с различните степени на държавна измяна, без да забравя казусите с онези деяния, считани най-общо за „дребна измяна“. На конническото съсловие било връчено организирането на специален съд (квестио), който имал за задача изслушването единствено на дела, свързани с държавна измяна. В този съд и заседатели, и председател били единствено конници.

Лекс Апулея Фрументария — Сатурниновият закон за зърнените храни, който съм решила, че е бил приет по време на втория му мандат като народен трибун. След като почти четири години в Сицилия не затихва Второто въстание на робите, възможно е в Рим да е настъпила осезателна липса на зърно. Друга причина да смятам, че законът е приет през втория мандат на Сатурнин, са сведенията, с които разполагаме, че точно тогава той започва най-целенасочено да ухажва бедните слоеве в града.

Лекс Вилия Аналис — прокаран в 180 г. пр.Хр. от народния трибун Луций Вилий. Посочвал определена възрастова граница за заемане куриатните магистратури (най-вероятно тридесет и девет години за претор и четиридесет и две за консул). По всичко личи, че в закона изрично се е държало да измине срок от поне две години между заемането на преторската и консулската длъжност, както и десет години между два последователни консулски мандата на един и съши човек.

Лекс Вокония де Мулиерум Хередитатибус — приет в 169 г. пр.Хр., законът строго ограничавал правото за наследство по завещание на жените. При никакви обстоятелства жена не може да бъде посочена като главен наследник, дори да е единствено дете на покойника — най-близките й роднини от мъжки пол (естествено по бащина линия) я измествали на второ място. Цицерон споменава случай, при който се оспорвал въпросният закон, защото имуществото на покойния не било предварително оценено от ценза; което обаче не попречило на претора (Гай Вер) да лиши дъщерята от каквото и да било наследство. Най-вероятно са съществували начини законът да се заобиколи, защото са останали сведения за поне няколко наследнички от женски пол, които са се сдобили със завидно имущество покрай нечие завещание (например третата жена на Антоний Фулвия). В книгата си съм помогнала на Корнелия, майката на братята Гракхи, да си издейства официалния отказ от наследство на претендента сенатор. Друг възможен казус е при липсата на какъвто и да бил друг роднина по бащина линия покойникът умишлено да не е оставил завещание и в такъв случай според някогашния закон децата му да го наследят, независимо от пола си. Изглежда, решаващата дума по въпроса е имал градският претор, който имал свободата да решава сам как най-добре да постъпи с нечие наследство; по всяка вероятност не е съществувал съд, който да се занимава със законността на завещанията и градският претор се е оказвал последната инстанция.

Лекс Домиция де Сацердоциис — законът бил прокаран в 104 г. пр.Хр. от народния трибун Гней Домиций Ахенобарб и отнемал контрола върху членството в жреческите и авгурските колегии от вече приетите членове, които по традиция избирали новопостъпващите. Според новия закон бъдещите членове и на двете колегии щели да бъдат избирани на заседание на трибутните комиции, при което ще участват представители само на седемнадесет от трибите, изтеглени при жребий.

Лекс Лициния Сумптуария — закон за лукса, прокаран от някой си Лициний Крас около 143 г. пр.Хр. Забранявал сервирането на определени ястия на публични банкети, включително стридите и сладководните змиорки. Също така забранявал да се носи прекалено често и фрапантно пурпур.

Лектистерниум — умилостивителен религиозен акт, спазван при период на дълбока криза. Скулптурни изображения на най-важните божества се слагали две по две — мъж и жена — на легло, предлагала им се храна и им се отдавала висока почит.

Лемана, езеро — днешното Женевско езеро.

Лернейската Хидра — зловещо създание, убито от Херкулес. Имало седем глави, но щом някоя от тях бивала отсечена, на нейно място мигновено изниквала нова. Оттам думата придобила значението на проблем, който тъкмо изглежда решен веднъж завинаги, когато се налага човек повторно да се справя с него.

Лигер, река — днешната Лоара във Франция.

Лигурия — планинската област, намираща се между реките Арн и Вар и влизаща навътре в сушата до билото на Приморските Алпи и Лигурийските Апенини. Най-оживеното пристанище било Генуа, а най-големият град навътре в сушата — Дертона. Тъй като обработваемата земя била малко, Лигурия била като цяло бедна. Славела се е най-вече с непраната си вълна, от която се шиели качулки и наметала, включително и войнишкият сагум. Другият широко разпространен местен поминък било пиратството.

Ликтор — една от няколкото появили се за пръв път в Рим обществени длъжности. Ликторът служел единствено на Сената и на народа. Съществувала Колегията на ликторите броят на членуващите в нея е неизвестен, но по всяка вероятност достатъчен, за да може да се осигури личният ескорт на всеки от магистратите, притежаващи империум, едновременно извън и вътре в границите на Рим, както и да се изпълняват различни други задачи. Сигурно няма да е пресилено, ако определим броя на ликторите на двеста или триста души. Ликторът трябвало да бъде римски гражданин, но като се имат предвид ниските им заплати, повече от сигурно е, че мнозинството ликтори произлизат от бедните слоеве — ликторът винаги е зависел от щедростта на онези, които придружавал. В самата колегия ликторите били разделени на групи по десет души (декурии), всяка от които се командвала от т.нар. префект, които от своя страна се подчинявали на няколкото президенти. В рамките на Рим ликторът ходел облечен в бяла тога и нищо друго; извън Рим си слагал пурпурна туника и широк черен пояс, украсен с металически ръб; при погребение се слагала черна тога. За по-удобно върху картата си съм разположила сградата на Колегията на ликторите зад храма на ларите престити, в източния край на Форум Романум, но в действителност за това няма никакви свидетелства.

Лилибеум — главният град в западния край на остров Сицилия.

Лимец — особен сорт пшеница (Triticum spelta), от която се получава фино и меко брашно, неизползваемо за месене на хляб, но затова пък било идеално за сладкиши.

Лирис, река — днешната река Гариляно в Италия.

Лихнитес — терминът, използван от Плиний Стари за някакъв скъпоценен камък, открит в Западна Нумидия. В днешно време учените смятат, че става дума за турмалин.

Лугдунум — днешният Лион във Франция.

Лугдунумски проход — името, което избрах за днешния проход Малки Сан Бернар, свързващ Италийска с Трансалпийска Галия. Намирал се на много голяма надморска височина, но хората го знаели и още преди Гай Марий се случвало понякога да го използват. Големият проход Сан Бернар също бил познат на пътниците, но никой не минавал през него. И двата прохода били завардена откъм италийската им страна от келтското племе саласи, което населявало сегашната област Вал Д’аоста.

Луструм — латинската дума, която се използвала да обозначи едновременно петгодишния мандат на цензорите и церемонията, с която цензорите официално приключвали с ценза (преброяването) на римския народ на Марсово поле.

Мавритания — днешно Мароко. По времето на Гай Марий с това име се обозначавал крайният африкански запад. Границата между Мавритания и Нумидия била течението на реката Мулухат, на около 960 км западно от Цирта. Жителите на Мавритания се наричали маври; като раса принадлежали към берберските народи. Столица на страната им бил град Тингис (днешен Танжер). Управлявали се от царе; по времето на Югуртинските войни мавританският цар се е казвал Бокх.

Мавър — с думата се обозначават берберите, населяващи Мавритания.

Магистрати — представителите на изпълнителната власт в Рим, публично избирани от Сената и народа. Докъм средата на републиканската епоха всички политически мъже, които заемали римските магистратури, трябвало да бъдат членове на Сената (избраните за квестори обикновено били допускани до Сената още при първата цензорска година), което давало определено превъзходство на Сената над народа — превъзходство, което на свой ред народът (в лицето на плебса) щял да неутрализира с присвояването правото на законодателна дейност.

Магистратите представлявали изпълнителното тяло на управлението. Подредени по старшинство, най-нисшият от всички магистрати бил военният трибун, който по принцип не бил навършил дори нужната възраст да бъде приет в Сената, но това не му отнемало правото да се смята за истински магистрат. След него идвал квесторът, а по-нататък народният трибун и плебейският едил. Куриатният едил бил най-нисшият от магистратите, притежаващи империум. Над него стоял преторът, а най-отгоре — консулът. Цензорът заемал специално място, защото макар че като магистрат не притежавал империум, не можел да получи поста си, ако преди това не е бил консул. Във време на голяма опасност Сенатът бил упълномощен да назове един-единствен магистрат, надарен с безгранична власт — диктатор. Диктаторът управлявал в период само от шест месеца, но след изтичането на мандата си не бил задължен да се отчита пред никого и за нищо, извършено от него или по негово нареждане по време на управлението си. Самият диктатор лично назначавал началника на конницата, който бил дясната му ръка в управлението и практически главнокомандващ.

Майестас минута — буквално „дребна измяна“, наричана така, за да се направи разлика от случаите, когато човек се лишава от римското си гражданство и се счита за официално обявил война на Рим. Пръв Луций Апулей Сатурнин при първия си мандат като народен трибун в 103 г. пр.Хр. сложил майестас минута в таблиците със закони и организирал специалните съдилища (квестио) да изслушват обвиненията в подобно престъпление, считано за криминално. В състава на съдебните заседатели влизали изключително конници, а онези, които се изправяли пред съда, били сенатори. След въвеждането на закона на Сатурнин старата практика обвиненията в държавна измяна — пердуело — да се представят пред центуриатните комиции се прекратила.

Македония — за римлянина от републиканската епоха с този термин се обозначавала територия, далеч по-голяма от това, което представлява днес Македония. Започвала от източния бряг на Адриатическо море, на юг от Далмация, в една определена точка, където се е намирал град Лис; после границата слизала на юг и достигала Епир, а двете най-оживени пристанища на адриатическото крайбрежие, където пристигали повечето от корабите от Италия, били Дирахион (по-късно Драч, днес Дурас в Албания — Б.пр.) и Аполония (близо до дн. Фиери в Албания — Б.пр.). На север Македония граничела с Мизия; границата вървяла на изток по билото на планинската верига, от която извират Морава, Аксий (Вардар), Стримон (Струма) и Нестос (Места). На юг Македония граничела с гръцка Тесалия, а от другата страна на Нестос била Тракия, като под Македония продължавала да се разбира тясната брегова ивица покрай Егейско море, стигаща чак до Хелеспонта. Македония била досегаема за цивилизацията единствено по протежението на големите реки; често обаче долините на Морава, Аксий, Стримон и Нестос се оказвали широко отворени за варварските племена, нахлуващи от Мизия и Тракия — по времето на Гай Марий особено чести били нахлуванията на келтското племе скордиски и на тракийското племе беси. На юг единствената удобна връзка между Македония и Тесалия бил проходът при долината Темпе. Първоначалните жители на Македония били навярно от германо — келтски произход; с вековете няколко последователни вълни нашественици от дорийски, тракийски и илирийски произход се смесили с автохтонното население. Разделена в продължение на столетия от естествените си топографски бариери на малобройни племена и народи, склонни най-вече да воюват помежду си, Македония се обединила в политическо цяло едва при преките предшественици на Филип II. Именно Филип II и синът му Александър Велики не само извели Македония на световната политическа сцена, но дори й отредили главната роля. След смъртта на Александър Македония била разкъсана от изтощителните династически борби между претендентите за царския престол, което я превърнала в лесна плячка за Рим. Последният македонски цар Персей загубил окончателно властта си в 167 г. пр.Хр. след разгрома при Пидна от легионите на Емилий Павел. Римските опити за устройването на Македония в самоуправляваща се република се провалили и в 146 г.пр.Хр. Македония била включена в състава на разрастващата се Римска империя в качеството на провинция.

Малака — днешна Малага в Испания.

Мамилианска комисия — специалният съд, свикан от народния трибун Гай Мамилий Лиметан в 109 г. пр.Хр. Бил упълномощен да разследва сделките, които нумидийският цар Югурта се предполагало, че е сключвал в различни години с определени римляни, предимно висши магистрати.

Манипула — старата тактическа единица в римския легион. Състояла се само от две центурии войници и по времето на Гай Марий се оказала твърде малобройна, за да е боеспособна срещу огромните варварски пълчища, с които римляните трябвало да се сблъскат. Затова и Марий я премахнал окончателно като тактическа единица.

Манумисио — акт на даване личната свобода на роб. Буквално означава „изпускам от ръката си“. Ако господарят на роба е римски гражданин, то и освободеният роб автоматично получава римско гражданство и взимал за свое име името на господаря си, прибавяйки го към своето като когномен. Робът можел да получи свободата си по няколко различни начина: като сам се откупи със собствените си спестявания, като получи специалното благоволение на господаря си по повод някое знаменателно събитие, например навършването на пълнолетие на него или на някой от синовете му, като се навършат предварително договорените години служба или според завещанието на покойния господар. Въпреки че пред закона освободеният добивал равни права с бившия си господар, в действителност бивал задължен да се признае за негов клиент, освен ако официално не бъдел освободен и от това си задължение. Иначе имал твърде малко случаи да се възползва истински от получената свобода, защото по закон се включвал в състава на някоя от двете (от общо четирите) градски триби — Есквилина или Субурана и по този начин личният му глас практически нищо не е означавал пред трибутните комиции; почти задължителната за всеки освободен малоимотност не му позволявала да се запише и в някоя от петте икономически състоятелни класи, което му отнемало възможността да гласува и в центуриатните комиции. Тъй или иначе, повечето роби в Рим мечтаели някой ден да бъдат освободени не толкова заради собствения си интерес, колкото заради децата си. Щом един роб получел свободата си, той започвал да се нарича официално „освобожденец“ и до края на живота си носел върху главата си малка, конусовидна шапчица, наричана „шапчицата на свободата“.

Маркомани — едно от трите негермански племена, участвали в германското преселение от 120 г. пр.Хр. Маркоманите били келти, близки до бойците от Бойохемум и прародината им била по горното течение на Елба в днешна Чехия. Присъединили се към кимврите и тевтоните около седмата година на голямото преселение — 113 г.пр.Хр.

Марси — един от най-многобройните народи, населяващи Италия в древността. Марсите живеели около езерото Фуцине, което им принадлежало изцяло. Поселенията им стигали чак до най-високите части на Апенините. Марсите контролирали планинските проходи откъм западната им страна — от страната на Рим. Историята показва, че са били винаги лоялни към Рим и никога не са се съюзявали нито със самнитите, нито с Ханибал. Били войнолюбиви, радвали се на големи богатства и се знае, че са възприели латинския език рано. Главният град в областта бил Марувиум; Алба Фуценс, надвишаващ го и по брой на жителите си, и по икономическо значение, бил колония, основана от римляните на марска територия и се ползвал със статут на латински град. Марсите почитали змиите и се славели като змиеукротители.

Марсово поле — намира се на север от Сервиевите стени, на юг е заградено от Капитолия, на изток — от Пинцийския хълм, а от всички други страни е заобиколено от голямата извивка на Тибър. На Марсово поле са се настанявали на лагер легионите, чиито пълководци са очаквали своя триумф, а през останалото време са се провеждали упражненията по бойна подготовка на римските юноши. Там са се намирали и конюшните на конете, използвани в надбягванията с колесници, провеждали са се събранията на центуриатните комиции и се е водела голяма част от търговията в града. Неизползваните площи са били превърнати в обществени паркове и градини. Марсово поле е пресечено от юг на север от Вия Лата (Фламиниевия път).

Марта — сирийската гадателка, която предрекла, че Гай Марий ще бъде римски консул седем пъти поред, преди той да е бил избран дори веднъж. Накарала Марий да й обещае, че ще я вземе със себе си в Рим, където до смъртта си живяла в неговия дом и скандализирала жителите на града с боядисаната си в пурпур носилка. Втората част на предсказанието й, а именно, че племенникът на Мариевата съпруга Юлия ще стане още по-велик от своя чичо, е чисто моя измислица; подобно предсказание ми беше нужно, за да придам повече логика на събития, които ще има да се случват в друга книга.

Масилия — днешна Марсилия. Това великолепно пристанище в южна Трансалпийска Галия, намиращо се недалеч от устието на река Родан, било основано от гръцки колонисти около 600 г. пр.Хр. Масилиотите, както се наричали жителите на града, скоро прокарали търговски пътища към вътрешността на Галия, по които се осъществявал и културен обмен. Така станало възможно относителното елинизиране на галските племена, живеещи в близост до търговските пътища — нещо, което важи особено за волките тестосаги от Толоза, лигурите от Никея и Порт Херкулис Монеци (днешните Ница и Монако), както и някои други племена, живеещи по долното течение на Родан. Масилиотите донесли със себе си в Галия лозята и маслината. Жителите на града бързо установили реалния потенциал на Рим и по времето на Втората пуническа война се съюзили с него против Картаген. Именно жалванията на масилиотите от нападенията и издевателствата на кръвожадните салувии от Западна Лигурия подтикнали известната галска експедиция на Гней Домиций Ахенобарб в 122 г.пр.Хр. и основаването на провинция Трансалпийска Галия.

Мацелум — пазар от сергии на открито.

Медиоланум — днешно Милано.

Ментула — мръсната латинска дума за „пенис“.

Ментулам како — буквално: „Да ти сера на кура!“

Мерда — латинска мръсна дума, която повече се използвала за животински изпражнения, отколкото за човешки.

Метела Калва — сестрата на Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус и на Квинт Цецилий Метел Нумидик. Била жена на Луций Лициний Лукул и майка на братята Лукули. Една от малкото жени от епохата, за които изворите благоволяват да ни съобщят нещо; през целия си живот имала склонност да си избира любовници от низшите обществени прослойки и да обкръжава любовните си афери със скандали.

Миним — яркочервена естествена боя, с която триумфиращият пълководец намазвал лицето си, за да заприлича на статуята от теракота на Юпитер Оптимус Максимус.

Минойски — това не е дума, която би използвал един римлянин! Терминът е използван в наше време (най-вероятно е да е бил измислен от сър Артър Еванс), за да се обозначи цивилизацията, появила се на остров Крит и просъществувала в континентална Гърция през голямата част от второто хилядолетие пр.Хр. Сложила съм термина в устата на Сула при един определен разговор единствено в интерес на простотата и яснотата. Без никакво съмнение римляните твърде добре са знаели за съществуването на въпросната цивилизация, но как точно са я наричали, за нас остава тайна.

Митридат — име, характерно за владетелите на Понт. Имало шестима царе на Понт, наричащи се Митридат, последният от които е и най-великият измежду тях. В династията на Митридатидите (както е правилно да я наричаме) твърдели, че са наследници на старите персийски царе, особено на Дарий Велики, но чертите по лицата на мъжете, изобразени върху прекрасните понтийски монети, подхождат повече на германци или тракийци.

Модий — мерна единица за зърно в Рим. Един модий тежал шест килограма.

Моза, река — днешната Мьоза (на холандски Маас).

Монс Генава, проход — как точно са наричали римляните днешния алпийски проход Монженевр, свързващ земите около горното течение на реката Дора Рипария в Италия с тези около горното течение на Дюранс във Франция, не знам. Затова си позволих да латинизирам съвременното френско название на прохода, с което да улесня читателя. Проходът бил навярно най-използваният, защото свързвал Емилиевия с Домициевия път.

Мулухат — днешната река Мулуя.

Мутина — днешният град Модена в Италия.

Мутул — река в централна Нумидия. Все още се водят спорове къде точно се е намирала. За книгата си съм предпочела да се съглася с Atlas of Classical History (ed. Richard J. A. Talbert) и да я изведа към река Баградас.

„Мъж на войната“ — Вир милитарис. Използвам думата за човек, който дължи цялата си кариера на службата си в армията и който е продължил да служи като висш офицер и след като е участвал в задължителния брой военни походи, преди да му бъде разрешено да се оттегли. Подобни личности се впускали в политическата борба, разчитайки на успех пред избирателите си благодарение на славните си военни подвизи. В действителност мнозинството от истинските „мъже на войната“ нехаели за политиката, но правилата в римското общество били такива, че за да получат върховното командване на някоя армия, налагало се да потърсят избирането си поне за претор. Примери за „мъже на войната“ били Гай Марий, Квинт Серторий, Тит Дидий, Гай Помптин, Публий Вентидий и други. Но диктаторът Гай Юлий Цезар например, известен като най-великия римски пълководец на всички времена, никога не е бил „мъж на войната“.

Набедреници — метални пластини, сложени отпред на крака, за да пазят най-вече пищялите. Връзват се с ремъци зад коленете и глезените. Единствени в римската армия подобни са носили центурионите, за които набедрениците били нещо като знак за заеманата служба.

Нагръдник — малка метална плочка, най-често квадратна, но понякога кръгла, изкована от бронз или стомана, която се слагала на гърдите, за да ги предпазва от удар.

Нарбон — днешна Нарбона във Франция.

Народ — формално терминът обхващал всички римски граждани, които не са членове на Сената. В него се включвали както патриции, така и плебеи, както богаташи, така и пролетарии.

Народен трибун — службата на народния трибун се появила скоро след установяването на републиката, когато плебейското съсловие влязло в пълен разрив с патрицианското. Избирани от новосформиралата се институция на плебейското събрание, народните трибуни давали тържествено клетва, че ще се борят за закрилата живота и собствеността на всички членове на плебейското съсловие. До 450 г. пр.Хр. броят на народните трибуни нараснал на десет. По времето на Гай Марий колегията на народните трибуни била истински трън в очите на Сената, не само на патрициите, независимо от това, че всеки народен трибун ставал автоматически сенатор. Според така и ненаписаната черно на бяло римска конституция, формално те не се считали за притежаващи каквато и да е власт, понеже не били избирани от целия народ (сиреч както от плебеите, така и от патрициите). Властта им обаче се основавала на клетвата, която от своя страна цялото плебейско събрание произнасяло пред тях — а именно, че ще уважава и защищава свещената неприкосновеност на своите избраници. Названието им „трибуни“ навярно се дължи на факта, че в плебейското събрание се гласува според принципа на разделение по триби. Действителната власт на народните трибуни се изразявала в правото им на вето не само върху всички закони, но и върху почти всички сфери на управленческата дейност изобщо: народният трибун можел да наложи своето вето върху решенията и действията на собствените си колеги трибуни, както и върху делата на всеки друг римски магистрат; можел да наложи ветото си върху избора на някое от народните събрания, върху сенатските укази, дори върху въпросите, засягащи войната и мира и външната политика. Само диктаторът (и може би интеррексът) стоял над трибунското вето. В границите на своето плебейско събрание народните трибуни били всемогъщи: само те можели да го свикват на всеобщо заседание, само те можели да свикат и заседанията при ограничен състав, на които се обсъждали определени належащи въпроси (тези заседания се знаели като концио); само те можели да прокарват плебисцити и в крайна сметка притежавали правото да наказват със смърт всеки, който се осмелявал да попречи на прокарването на политиката им.

В ранния и средния период от историята на републиката народните трибуни не били членове на Сената, дори и след като с годините си присвоили правото да решават кога да свикват Сената на заседание. Но според приетия около 149 г. пр.Хр. лекс Атиния всеки, който бивал избран за народен трибун, автоматично ставал член на Сената. Това означавало, че да бъдеш избран за народен трибун се превръщало в принципно нов начин да намериш място в Сената — без да се съобразяваш задължително, както било допреди, с цензорите. По времето на Гай Марий на длъжността на народния трибун вече се гледало като на същинска магистратура, но той така и нямало да получи империум. Освен това всички правомощия на народния трибун се ограничавали до първия километричен камък вън от стените на Рим.

Било прието човек да служи само един път като народен трибун, да встъпва в длъжност на десети декември и да сдава властта си на девети декември следващата година. Гай Гракх обаче доказал, че обичаите в случая не били закон, и сполучливо се кандидатирал за втори пореден мандат като народен трибун. Истинската сила на трибунската длъжност се кореняла в правото му на вето, което превръщало функциите му повече в обструктивни, отколкото в инициаторски.

Неапол — една от най-големите и значителни гръцки колонии, основани в Южна Италия, независимо от факта, че попада под римско владичество още в края на трети век пр.Хр. По времето на Ханибаловия поход неаполитанците се оказали достатъчно мъдри да не останат лоялни на Рим и така да си спестят земите, които иначе римляните биха им отнели като наказание. По времето на републиката Неапол бил значително по-малко пристанище от Путеоли, но това не пречело търговията в града да процъфтява.

Нектар — питието на боговете. Явно се е правело на основата на мед.

Немавз — днешен Ним във Франция. Намирал се от западната страна на солниците при делтата на Родан и от времето на Гней Домиций Ахенобарб (около 120 г. пр.Хр.) бил свързан с път с град Арелат от източната страна на делтата. Докато чакал германците в 104 г.пр.Хр., Гай Марий се заел с твърде необходимите възстановителни работи по пътя.

Немо — латинската дума за „никой“.

Нефас — латинската дума за „безбожно дело“.

Никомед — име, носено от мнозина царе на Витиния. Имало поне трима или четирима царе с това име — учените и до ден-днешен не могат да определят точно броя им.

Нобил — буквално „благороден“. Думата се използвала за човек, който вече е бил консул, и за преките му наследници; в действителност „нобилитетът“ представлявал изкуствено създадена аристокрация, която да задоволи плебейския стремеж за изравняване с патрицианското съсловие. Появата й е свързана с все по-честата практика за консули да се избират плебеи, които във втората половина от историята на републиката заемали този пост по-често от патрициите. По времето на Гай Марий принадлежността към нобилитета имала огромно значение. Някои съвременни авторитети в науката разширяват смисъла на термина и го използват за всички, които са били претори, без задължително да са достигали до консулска длъжност. Аз лично съм предпочела да го огранича в първоначалния му смисъл, водена от съображението, че колкото повече нобили се нароят, толкова по-малко значение би имало от положението им като такива. Затова в книгата ми нобили са само онези, които принадлежат към фамилията на някой бивш консул.

Номен (мн.ч. — номина) — фамилното име или с други думи името на генса. Корнелий, Юлий, Домиций, Ливий, Марий, Марций, Сулпиций и т.н. са все фамилни имена. Гледала съм да не използвам много често думата генс в книгата си, защото покрай нея и имената ще минат в женски род — казвало се е не генс Юлий, а генс Юлия. За да спестя възможните обърквания на незнаещите латински, съм предпочела да пиша: „фамилията Юлий“ или още по-добре просто „Юлиите“.

Норикум — областта, която в днешно време бихме нарекли Източен Тирол или Югославски Алпи (а защо не просто Словения?). Жителите й се наричали тавриски и били келти. Главният им град бил Норея.

Носилка — представлявала покрита дървена кабинка с четири крака, висящи отдолу, върху които се държала, щом я оставели на земята. От двете й страни стърчали дълги, хоризонтални летви, за които можели да се хванат от четири до осем души носачи. Носилката била изключително бавноподвижна, но затова пък била най-удобното за самия пътник транспортно средство, което древните познавали.

Нуманция — малко градче с около четири хиляди жители келтибери, намиращо се по горното течение на река Дурий в Близка Испания. Нуманция се съпротивлявала успешно срещу няколко различни римски армии и пълководци, които я обсаждали безуспешно, като се почне от времето на Катон Цензор в 195 г. пр.Хр. и се свърши с безплодните опити на Хостилий Манцин в 137 г.пр.Хр. Едва в 135 г.пр.Хр., когато под стените на града се явил Сципион Емилиян и затегнал обръча около него в продължение на осем месеца, защитниците се предали. Сред обсадителите били Югурта Нумидиецът, Гай Марий, Публий Рутилий Руф и Квинт Цецилий Метел Нумидик, все членове на щаба на Сципион Емилиян. При падането на града в желанието си да даде пример за назидание на останалите келтибери, които все още се надявали на победа над римляните, Сципион Емилиян буквално го сринал със земята, избил на място част от населението, а останалата разселил насилствено.

Нумен (мн.ч. — нумина) — буквално „божествена сила“ (но в същото време „кимване с глава“). В действителност нумен е дума, използвана повече от днешните историци, отколкото от самите римляни, и с нея се обозначава своеобразната безтелесна природа на местните италийски и римски божества, ако изобщо можем да ги наречем божества. Повече би им подхождало да ги определяме като духовни сили. Старите богове представлявали силите, които направлявали хода на нещата, като се почне от дъжда и вятъра, мине се през елемента, който ние наричаме „късмет“ и се стигне до отварянето и затварянето на една врата или правилното полагане на граничните камъни между нивите. Всички нумина били без лице, без пол и нямали разработена митология. С годините, когато в републиката станало признак на висока култура всичко да се върши по гръцки образец, много от първоначалните божества — нумина не само били кръстени с конкретни имена, но им бил отреден пол, дори в някои случаи и лице — това обаче не е причина да наричаме римската религия незаконороден хибрид на гръцката. За разлика от гръцката римската религия била толкова тясно обвързана с всички пластове на властта едновременно, че по никакъв начин едното не можело да бъде отделено от другото. Корените на това виждане върху живота трябва да се търсят още преди царския период, когато всички божества са били без име, пол и форма, а постепенното му изчезване от съзнанието на римляните чак до времето на всеобщата християнизация, когато самата императорска политика подкопава из основи старата държавна религия на Рим. По времето на Гай Марий, векове преди въпросната държавна религия да започне да губи почва, дори най-брилянтните умове сред римляните като Гай Марий или Гай Юлий Цезар се отнасяли съвестно към религиозните дела и не си позволявали никакви отклонения от предписаното. Най-вероятно е именно неясният характер на римските божества да е изпълвал римляните с неизбежното за всеки суеверие.

Нумидия — древното северноафриканско царство, което открай време е граничело с Картаген и го е заобикаляло от запад, юг и изток. По същия начин е заобикаляло и образуваната по-късно римска провинция Африка. Местното население било в основата си берберско и водело полуномадски живот. След разгрома на Картаген Рим в лицето на Сципионидите спомогнал за издигането царската династия на Масиниса. Столица на Нумидия бил град Цирта.

Одисей — легендарен цар на остров Итака. Един от главните герои в Омировата „Илиада“ и централна фигура в „Одисея“.

Олимпия — известното светилище на Зевс изобщо не се намира в близост до планината Олимп. Намира се в Елида, в западен Пелопонес.

Опидум — в смисъла, използван в книгата ми, укрепено селище, обикновено построено върху възвишение и имащо за цел да брани земите наоколо. Ограничила съм се да използвам термина единствено за твърдините в Дългокоса Галия.

Опус инцертум — най-старият от няколкото различни начина, които римляните знаели за иззиждане на стени. Практически се започвало от облицовката — издигали се две успоредни тънки прегради от ситни камъни и хоросан и чак след това получилата се кухина помежду им била запълвана с цимент — смес от черна поцолана, вар и натрошен чакъл. Археологическите разкопки свидетелстват, че въпросната техника на зидане датира не по-късно от 200 г. пр.Хр.; по времето на Гай Марий другите две познати на римляните техники все още не били изместили стария и опитан опус инцертум.

Ордо еквестер — вж. конници.

Освобожденец — роб, получил свободата си. Макар по закон вече да бил свободен (и съответно, ако господарят му е бил римски гражданин, да е станал също така римски гражданин), той оставал в клиентелата на бившия си господар и по времето на Гай Марий имал нищожни шансове да прокара своя собствен глас по който и да било въпрос — било прието всички освободени роби да бъдат причислявани към някоя от двете градски триби — Субурската или Есквилинската. В редки случаи се намирали достатъчно способни и безскрупулни освобожденци, които съумявали да натрупат състояние, да си спечелят нужното влияние и да направляват вота на трибата си.

Оскански — езикът, говорен от самнитите, луканите, френтаните, апулите, брутните и кампаните, населяващи се Италийския полуостров. В основата си е бил свързан с латинския, но различията били съществени. По времето на Гай Марий осканският език е бил все още широко разпространен, но истинските римляни се отнасяли с презрение към онези, които все още го използвали.

Остия — най-близкото до Рим морско пристанище, намиращо се на устието на река Тибър, на мястото, където в зората на римската държава се намирали най-богатите, ако не и единствените, солници в цяла Италия. В епохата на републиката градът бил укрепен и по време на Пуническите войни представлявал главната морска база на Рим. Често затлачван от пясъчни плитчини и наноси тиня, Остия никога не могла да се превърне в удобно и сигурно пристанище, но това не пречело в града постоянно да кипи живот. Бързото течение на Тибър, което носело и купища тиня със себе си, позволявало само на най-малките търговски кораби да отплават нагоре по реката и да стигнат самия Рим, затова най-често стоката за града се стоварвала в Остия и била препращана до Рим с ладии или дори най-обикновени лодки. В Остия имало доста складове за зърно. Градът си имал собствен квестор, който отговарял за разтоварването и поемането нагоре по реката на зърното, идващо от провинциите, и в същото време се занимавал със събирането на митата и акцизите.

Пад, река — днешната река По в Северна Италия.

Памфилия — област в южната част на Мала Азия, намираща се между Ликия (която от своя страна се намира срещу остров Родос) и Киликия (обърната към Кипър). Изключително високите Тавърски планини се спускали право към морето и правели бреговата ивица на Памфилия насечена и труднодостъпна. Вътрешността се губела в обширни борови гори и областта като цяла трудно изхранвала жителите си, търсещи препитание в твърде подходящия за географските условия поминък на морското разбойничество.

Пантеон — дума, използвана в днешно време за съвкупността от всички божества, които принадлежат на определена политеистична религиозна система.

Пантомима — първоначално гръцка театрална форма, пантомимата намерила своите най-запалени почитатели сред римляните, където от трети век пр.Хр. не преставала да си печели все по-широка популярност. Докато комедийните и трагедийните актьори задължително носели маски и се придържали в репликите си към строго отмерения ритъм на текста в пиесата, мимовете не криели лицата си и използвали по-скоро импровизаторска техника. Темите и ситуациите в репертоара се повтаряли, но индивидуалните изпълнения не съдържали никакви заучени диалози. Любителите на класическата комедийна или трагедийна драма смятали пантомимата за вулгарна, безвкусна и какво ли още не, но покрай римските игри популярността на новия жанр се разраснала дотолкова, че официалната драма останала на заден план. Не ще и съмнение, че пантомимата наистина е била смешна. Вероятно тя да е просъществувала чрез героите на комедия дел’арте — така например шареният костюм на Арлекин, използван изобщо от смешниците, напомня на т.нар. центункул, обличан най-често от идиота в пантомимното представление.

Папирус — бил открит гениален начин от сочните, гъбести стъбла на блатните тръстики в Египет да се произвежда материал, върху който да се пише; уви, единствено египетската тръстика се оказала подходяща за това производство, което между другото отнемало много време и търпение. Трудно е да се определи точно по кое време е била възприета техниката за преработване на суровото растително стъбло в гладки свитъци папирус, годни за писане и рисуване, но във всеки случай още преди възкачването на египетския престол на първия Птолемей в 322 г. пр.Хр. папирусът е бил въведен във всеобща употреба. Несъмнено именно широката употреба на папируса към 300 г.пр.Хр. е в основата на високата образованост, която започнала да се шири сред управляващите кръгове в Средиземноморието. Около 150 г.пр.Хр. римлянинът Фаний (вж. „Фаниева хартия“) открил нов процес, при който да се оползотворява дори най-злокачественият папирус — процес, който направил материалите за писане по-евтини и по-лесни за намиране.

Патавиум — днешна Падуа в Северна Италия. Най-процъфтяващият и бързо разрастващ се град в Италийска Галия.

Патерфамилиас — главата на семейството. Правото му да решава, както намери за добре, съдбата на членовете на семейството си било поддържано от римските закони.

Патра — днешен Патрас в Пелопонес. Намира се на изхода на Коринтския залив, откъм южната му (пелопонеската) страна и бил естествената (като се вземат предвид ветровете и морските течения) крайна спирка на пътуващите от Сицилия или Тарент към Гърция.

Патриции — първоначалната римска аристокрация. Патрициите били най-видните жители на полиса още преди в Рим да са се появили етруските царе и още тогава родовете им си изградили специалния статут на патриции, който им гарантирал престиж, недостижим за плебеите (независимо дали в рода им има, и то дори повече от един консул). Все пак с разрастването на републиката нараствала и политическата мощ на плебеите — паралелно с икономическата. Правата и привилегиите, които допреди имали единствено патрициите, постепенно преминавали и у плебеите и по времето на Гай Марий като цяло патрициите дори отстъпвали по богатство на мнозина плебейски фамилии. Не всички патрициански родове водели началото си от една и съща епоха: фамилиите на Юлиите и Фабиите например със сигурност били с цели столетия по-стари от тази на Клавдиите. Патрициите сключвали особен брак, наречен конфареацио, чиито клаузи го превръщали практически в доживотен, а на патрицианските жени така и не били позволени известни волности, които никой не би помислил да забранява на плебейските. Някои жречески длъжности можели да се изпълняват единствено от патриции — рекс сакрорум и фламен Диалис. В Сената също имало постове, които можели да се държат само от патриции — тези на интеррекса и на принцепса. По времето на Гай Марий в Сената редовно влизали представители на следните патрициански фамилии (които в мнозинството си се добирали и до консулската длъжност): на Емилиите, Клавдиите, Корнелиите, Фабиите (но единствено посредством осиновяване), Юлиите, Манлиите, Папириите, Пинариите, Постумиите, Сергиите, Сервилиите, Сулпициите и Валериите.

Патрон — патронус. Римското републиканско общество било изградено върху системата на патронатно — клиентни отношения. Макар че е твърде вероятно най-дребните търговци и предприемачи в Рим, както и наемните работници да не са били обвързани с тази система, със структурите си тя е обхващала всички обществени слоеве, основавайки се на простия принцип, че патронът поема под своя закрила и предлага помощта си на онези, които приемат да се смятат за негови клиенти (вж. клиент).

Педагог — учител и наставник на малки деца. Задачата му била да се погрижи за началното образование на подрастващите — четене, писане и аритметика. Обикновено за педагози били наемани роби или освобожденци, почти без изключение гърци, които живеели като членове на семейството. Все пак задължени били да преподават и гръцки, и латински.

Педарий — сенатор от втори разред, който не е заемал куриатна длъжност и е имал право само да се присъединява към изказано чуждо мнение, без да говори пред сенаторите си (вж. още Сенат).

Пелини — един от народите, населяващи Централна Италия, близък до марсите и сабините.

Пелопонес — Островът на Пелопс. Южната част на Гърция, свързана с континента единствено чрез Коринтския провлак. По времето на Гай Марий Пелопонес не е бил от никакво икономическо или стратегическо значение, още повече че е бил твърде рядко населен. Както и в някои области в Средна и Северна Гърция, и в Пелопонес била честа практика местното население доброволно да се продава в робство, за да се махне веднъж завинаги от родния си край.

Пенатес Публиции — в началото това били царските пенати, обвързани лично с римския цар; впоследствие обаче с идването на републиката Пенатес Публици станали обект на всеобща почит като закрилници на обществения „килер“, сиреч на държавното благополучие.

Пенати — Ди Пенатес, боговете на килера с хранителните запаси. Едни от най-древните и същевременно най-безтелесните (вж. нумен) римски божества, пенатите се почитали във всеки римски дом заедно с Веста (закрилницата на домашното огнище) и семейния лар. Подобно на ларите те били изобразявани (обикновено под формата на бронзови статуетки) като младежи.

Пергамент — когато около 190 г. пр.Хр. египетският цар Птолемей V Епифан забранил износа на папирус от Египет, недостигът на материали, върху които да се пише, се оказал толкова тежък и непосилен в съседните страни, че твърде скоро в царство Пергам, в Мала Азия бил открит нов способ, който да замести липсващия папирус. Новият материал бил наречен пергамент, по името на царството. За целта се използвали кожите на млади животни, най-вече агнета и козлета, които се измивали, грижливо се ощавяли и излъсквали с пемза и креда. Тъй или иначе папирусът скоро отново се появил на световния пазар и изместил почти напълно пергамента, който трудно би могъл да се надява на успешна конкуренция, като се има предвид, че изработката му била по-бавна и излизала много по-скъпо. Пергаментът обаче се запазил в държавните канцеларии и документите, които се считали за достатъчно важни, за да е нужно тяхното „запазване завинаги“, се пишели именно върху него.

Перипатетик — последовател на философската школа, основана от Аристотел, но развита от ученика му Теофраст. За нещастие преките наследници на Теофраст не се занимавали пряко с написаното от Аристотел и поверили единствените преписи на трудовете му на Нелей от Скепсис, който си отнесъл у дома си в Скепсис (град в Троада) и ги прибрал в избата си, където те останали забравени от всички в продължение на сто и петдесет години. Името „перипатетици“ последователите на школата получили заради закрития проход в сградата, в която тя се помещавала, където имали навика да се разхождат и да разговарят за философията. Говорело се, че самият Аристотел имал навика да се разхожда, докато говори. По времето на Гай Марий перипатетичната философия не била на почит, защото вече била изгубила голяма част от широтата на Аристотеловите интереси и се ограничавала единствено в литературата, литературната критика, в писането на биографии в претрупан и изпълнен с неточности стил, както и в проблемите на морала.

Перистил — затворена градина или вътрешен двор, заобиколен от колонада.

Песин — малък град в Източна Фригия, известен с най-голямото светилище на Великата майка.

Пиластър — колона или стълб, вмъкната в стена, така че да се подава само част от нея.

Пилум (мн.ч. — пила) — копието, използвано от римския пехотинец, особено след промените, които внася в него Гай Марий. Представлявало желязна пръчка, дълга около метър, завършваща с тънко желязно острие, покрито с коварни шипове, а отдолу се прикачвало на дървена дръжка, удобна за хващане. Марий го променил, като направил връзката между дървената и металната част достатъчно крехка, за да се строши, щом копието се забие в нечие тяло, удари се в щит или падне на земята — така дори да попаднело в ръцете на врага, се оказвало неизползваемо. Самите римляни обаче винаги държали нужните майстори в състава на легионите си, които с лекота да възстановят използваните пила.

Пипина — пенисът на малко момченце.

Пицентийци, Пиценум — онази част от Италийския ботуш, която бихме могли най-общо да назовем мускул на прасеца. На запад областта граничела с Апенините, на север — с Умбрия, а на юг със Западен Самниум. Заемала голяма част от адриатическото крайбрежие на полуострова и съвсем естествено се радвало на две оживени пристанища: Анкона и Фирмум Пиценум. Най-големият град във вътрешността, който бил и политическият й център, бил Аскултум Пицентум. Населението било отчасти с италийски произход, отчасти — с илирийски, но след нашествието на първия цар Брен в областта се установили и голям брой келти, които често влизали в смесени бракове с местните. По времето на Гай Марий пицентийците вече отдавна се били омесили с келтите, особено в северните райони на областта.

Плаценция — днешна Плаченца в Северна Италия. Бил един от най-големите и важни градове в Италийска Галия и от 218 г. пр.Хр. се ползвал със статут на латински град. Значението му на търговски център нараснало изключително много след построяването по инициатива на цензора Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус на удобен път, свързващ тиренското крайбрежие и Дертона с Плаценция и долината на река Пад.

Плебей, Плебс — всички онези римски граждани, които не били патриции, се считали за плебеи, т.е. принадлежали към плебса. В зората на републиката те нямали правото да бъдат жреци, куриатни магистрати или дори сенатори. Това положение обаче продължило твърде кратко. Една по една патрицианските институции преминавали в ръцете и на плебеите и по времето на Гай Марий само няколко политически маловажни обществени постове били останали запазени изключително за членове на патрицианското съсловие. В самия плебс започнали да се наблюдават процеси на отделяне на една икономически състоятелна и политически силна класа, която в желанието си да се превърне в нова аристокрация се кръстила сама „нобилитет“, а всеки плебей, който достигал до консулския пост, се наричал „нобил“, титла, която наследявали и потомците му.

Плебисцит — за да бъдем точни, законите, приемани от плебейското събрание, не се наричали легес, общоприетата дума за закон, а плебисцита (откъдето и използваната в днешно време дума „плебисцит“). От самото начало на републиката обаче на плебисцитите се гледало като на законови постановления, важащи еднакво за всички; формално това се уредило с лекс Хортензия от 287 г. пр.Хр. Оттогава практически и не съществувала смислова разлика между плебисцитум и лекс. По времето на Гай Марий почти всички писари, които отговаряли за записването на текстовете на законите върху глинените таблички, за да ги запазят за поколенията, си спестявали труда да уточнят дали става дума за лекс или за плебисцитум. В съзнанието на чиновниците вече не съществувала разлика между едното и другото.

Пдекс — почти умилителна латинска мръсна дума, отнасяща се за задника.

Полукс — юмручният боец, „забравеният“ близнак на Кастор. От четирите деца на цар Тиндар и Леда — родени всички като близнаци — само две били заченати от Тиндар, а другите две — от Зевс, който бил отвлякъл Леда, след като приел формата на лебед. Кастор и Елена били от Зевс, а Полукс (на гръцки — Полидевк) и Клитемнестра — от Тиндар (любопитно в случая е разминаването между гръцката и римската легенда — според гърците не Кастор, а именно Полидевк е синът на Зевс, заради което е и безсмъртен. Легендата разправя, че след убийството на Кастор при една разбойническа свада, воден от безграничната си обич към брат си, Полидевк му подарил половината си безсмъртие — така двамата получили правото да прекарват един ден на Олимп, но на другия заедно слизали в Подземното царство. Най-накрая възхитеният от саможертвата на Полидевк Зевс ги качил на небето и ги превърнал в съзвездието Близнаци. — Б.пр.). Обречен завинаги да бъде споменаван след брат си, Полукс често не бил споменаван изобщо. Римляните имали навика да наричат храма на Кастор и Полукс на Форум Романум просто „Касторовия“ (вж. Кастор).

Помериум — свещената граница на град Рим. Била отбелязана със специални камъни — ципи — и по традиция се смятало, че е определена от цар Сервий Тулий. До времето на диктатора Сула не била променяна. Помериумът не следвал плътно Сервиевите стени, една от причините да се съмняваме, че стените са били построени именно от цар Сервий Тулий, който би ги построил така, че да съвпадат с него. Помериумът опасвал целия Палатин, но оставял Авентина отвън, както и Капитолия. Според традицията помериумът можел да бъде разширен само от човек, разширил значително римската територия. Според религията само това, което се намирало вътре в помериума, можело да се смята за Рим — останалото било просто римска територия.

Понс — мост.

Понт — голямото царство, намиращо се от южната страна Евксинския понт (Черно море).

Понтифекс — латинската дума за свещенослужител; и до ден-днешен е останала непроменена в много съвременни европейски езици. Много филолози са на мнение, че в най-ранна епоха понтифексът е бил този, който е строил мостовете, за които се е смятало, че са своего рода магически. Дали е така, или не, не знам, но със сигурност в републиканската епоха понтифексът бил с по-различен ранг и функции от останалите жреци; задължително членувал в някаква колегия и служел като съветник на римските магистрати по религиозните въпроси — след като римската религия по принцип се ръководела от държавата. Първоначално всички понтифекси трябвало да бъдат патриции, но според приетия в 300 г. пр.Хр. лекс Огулния станало възможно членове на колегиите да бъдат и плебеи.

Популония — пристанищен град на западното, тиренското крайбрежие на Италийския полуостров.

Порта — порта.

Портикус — покрита колонада, или във формата на дълга, права аркада, или на правоъгълник, ограждащ вътрешен двор (перистил). Било най-удобното място за водене на търговски или обществени дела. Портикус Маргаритария, намиращ се в горния край на Форум Романум, получил името си от търговците на бисери, които си държали там сергиите и дюкяните. Под Портикус Метели, построен в съседство с храма на Юпитер Статор на Марсово поле, се били настанили службите на цензорите, както и на много делови люде. Портикус Минуция при Фламиниевия цирк приютявал канторите, в които едилите се занимавали със снабдяването със зърно, а редом с тях — на търговци и предприемачи. Потрикус Емилия, обърнат към доковете на римското пристанище, представлявал същински търговски център, в който се срещали едновременно вносители и износители на всевъзможни стоки.

Презраменен ремък — всъщност римляните са използвали два вида колани, на които да си окачат меча, в зависимост от самия него. Когато са били въоръжени с късия римски меч гладий, войниците са си слагали обикновени колани около кръста. Когато обаче са носели дългия германски меч, окачали са го на ремък, опасващ тялото им от едното рамо (обикновено дясното) до другия хълбок.

Преномен (мн.ч. — преномина) — първото име на римлянина. Използвали се в твърде ограничен брой — по времето на Гай Марий имало може би двадесетина различни лични имена, като поне половината от тях се използвали от броени фамилии. Всяка генс или фамилия имала предпочитания към определени преномина, което още повече ограничавало възможността за избор. Съвременният учен може с лекота да установи само по преномена на човек, дали той е член на дадена генс или не: така например Юлиите кръщавали децата си само с три имена: Секст, Гай или Луций, така че един Марк Юлий най-вероятно не е истински патриций Юлий; Лициниите предпочитали Публий, Марк и Луций, Помпеците — Гней, Квинт и Секст, а Корнелиите — Публий и Луций. Някои фамилии предпочитали такива преномина, каквито не се срещали другаде: например Апий се наричали само в рода на Клавдиите, а Мамерк — в този на Емилий Лепидите. Една от големите загадки за съвременните историци е Луций Клавдий, който заемал поста на рекс сакрорум през късната република. По принцип преноменът Луций не се използвал от Клавдиите, но понеже въпросният рекс сакрорум трябва да е бил патриций, излиза, че е и истински Клавдий. Лично според мен е съществувал отделен клон на Клавдиевата фамилия, носеща преномена Луций и който по традиция заемал поста на рекс сакрорум.

Претор — преторската длъжност била втората по старшинство в римската система на управление и следователно предпоследна стъпка по „пътеката на честта“ (като изключим цензорството, което било специален случай). В началото на републиката двамата най-висши магистрати се наричали именно претори. Към края на четвърти век пр.Хр. те се прекръстили на консули, а в продължение на няколко десетилетия с названието „претор“ се обозначавал един-единствен магистрат, по всяка вероятност градският претор, чиито задължения се ограничавали в рамките на град Рим (което развързвало ръцете на консулите да водят война далеч от пределите му). В 242 г. пр.Хр. се появил вторият претор чуждестранният. Впоследствие придобиването на отвъдморски територии направило необходимо създаването на нови институции, които да упражняват на място римската власт и така в 227 г.пр.Хр. се създали постовете на нови двама претори, които да се грижат за Сицилия и Сардиния. В 197 г.пр.Хр. към тях се присъединили още двама, управляващи двете испански провинции. Така преторите станали шестима и задълго броят им нямало да се увеличи. По времето на Гай Марий преторите били все още трима на брой. Трябва все пак да допълня, че по въпроса се водят спорове: в съвременната историческа мисъл има две различни мнения по въпроса: едната, че преторите се увеличили от шест на осем при диктаторството на Сула и другото, че преторите са станали осем още при един от двамата братя Гракхи. Аз самата предпочетох да се придържам към първото мнение, затова и в книгата ми преторите са само шестима.

Префектус фабрум — буквално „този, който съблюдава правенето на неща“. Една от ключовите фигури в римската армия, макар че всъщност функциите й се изпълнявали от цивилен. Бивал назначаван лично от главнокомандващия. Отговарял за всичко, свързано с екипировката и продоволственото снабдяваме на армията, като се почне от животните и фуража и се свърши с личния състав и неговото изхранване. Понеже именно той сключвал договори с търговците и предприемачите за бойното снаряжение и продоволствията, притежавал огромна власт и ако не бил с железни морални устои, имал невероятни възможности за забогатяване.

Приватус — най-общо казано, частно лице, римски гражданин. В книгата си обаче използвам термина, за да обознача сенаторите, които все още не са заемали каквато и да е държавна служба.

Примус интер парес — „пръв сред равни“. Това бил девизът на всички римляни, впуснали се на политическата сцена. Представлявал целта, до която всеки римски политик се домогвал — да застане над и пред своите събратя. По определение се предполагало, че примус интер парес стои сред хора, които наистина са му равни — по произход, потекло, опит, лично положение, лични постижения и дигнитас. Стремежът един римски благородник да се обяви за пръв сред равни подсказвал, че той не търси нито царската власт, нито диктаторската, което би го поставило над останалите. Римляните обичали съревнованията, а за такива всички трябвало да имат равен старт.

Примус Пилус — центурионът, командващ центурията, застанала начело на кохортата, която пък е начело на римския легион — следователно най-висшият центурион в целия легион. За да стигне до този пост, трябвало да мине през редица повишения и затова бил смятан за най-способния човек в легиона.

Принцепс Сенатус — на съвременен език бихме могли да го преведем като председател на Сената. Цензорите спирали избора си на определен сенатор — патриций с непоклатими морални устои и неуронен престиж, с висока дигнитас, както и с голяма аукторитас, и му връчвали почетната титла на Принцепс Сенатус. По всичко изглежда, че подобна почест не се връчвала за цял живот, ами на всеки пет години, почти с встъпването си в длъжност новоизбраните цензори проверявали дали носителят й не се е компрометирал междувременно и не следва ли да му я отнемат. Марк Емилий Скавър бил избран за Принцепс Сенатус сравнително млад — по всичко изглежда, че въпросната почест му е била отдадена още докато е бил консул в 115 г. пр.Хр. Понеже не била честа практика човек да бъда избран за Принцепс Сенатус, преди да е служил като цензор (самият Скавър бил избран за цензор в 109 г.пр.Хр.), удостояването на Скавър с титлата е било или знак на признателност за изключителните му лични качества, или (както мислят някои съвременни изследователи) следствие от простия факт, че във въпросната 115 г.пр.Хр. Скавър се е оказал най-висшестоящият сенатор — патриций, който можел да поеме подобно задължение. Той продължил да бъде Принцепс Сенатус до самата си смърт и доколкото знаем, никога не е бил под заплахата тя да му бъде отнета.

Провинция — сферата, в която има реална сила империумът, връчен на определен магистрат или промагистрат. Думата започнала да се употребява и за обозначаване конкретно мястото, където носителят на империума го използвал — с други думи, територията на Рим или на някое от неговите владения, останала под вниманието на намиращия се на място управител. По времето на Гай Марий всички римски провинции се намирали извън Италия и Италийска Галия.

Проконсул — човек, който се ползва с пълномощията на консул. Подобен империум обикновено се връчвал на онзи, чийто мандат като консул току-що е привършил, но който вижда консулските си пълномощия удължени (откъдето и представката „про-“), за да управлява определена провинция или да командва определена армия от името на римския Сенат и народ. Обикновено проконсулският мандат се ограничавал, също както консулския, в рамките на една година, но ако и до този срок врагът, с когото проконсулът е във война, не бил доведен до разгром, пълномощията най-често се подновявали за трети път. Ако не се намерел бивш консул, който да управлява някоя застрашена провинция, вместо проконсул на място се пращал някой от току-що освободилите се от длъжност претори, наречен затова и пропретор, който обаче също получавал проконсулски империум. Проконсулският империум се ограничавал в пределите на управляваната от него провинция или в пълномощията, които са необходими за изпълнението на конкретната му задача, и губел изцяло своята сила, щом стъпел в рамките на помериума.

Пролетарии — с това име се обозначавала най-общо най-нискостоящата прослойка в римското общество. Думата пролетариус произлиза от пролес, което означавало „поколение“, „потомство“, „деца“ в най-общия смисъл, и смисълът й бил, че градската беднота не била способна да даде на Рим нищо повече от собствените си деца.

Пропретор — човек, който се ползва с пълномощията на претор. Пропреторският империум се връчвал или на все още изпълняващ длъжността си претор, или на такъв, чийто мандат току-що е приключил, и се давал, за да може носителят му да управлява дадена провинция или ако е нужно, да води война. Подобно на проконсулския пропреторският империум губел силата си в мига, когато носителят му пристъпел свещената граница на Рим. По силата на пълномощията пропреторската длъжност отстъпвала на проконсулската и обикновено се връчвала за управлението на провинция, в която цари относително спокойствие. Затова и по правило пропреторът нямал правото сам да обявява война на съседите си — можел да воюва само ако собствената му провинция бъдела нападната.

Проход на Брен — днешният проход Бренер. Името му идва или от първия от двамата келтски царе, наречени Брен (вж. Брен (1)), който вероятно е нахлул в Италия през въпросния проход, или от келтското племе брени, което населява Алпите в близост до прохода. От всички алпийски проходи проходът на Брен бил на най-малка надморска височина и следвал долината на река Изарк, приток на Атезис. Това обаче не го правел предпочитан от пътниците заради негостоприемните земи на север от него.

Проход на саласите — в действителност два прохода — днешните Малък и Голям Сан Бернар (вж. Лугдунумски проход и саласи).

Птериги — кожени ленти, които се спускали от пояса до коленете като пола или от раменете до лактите като ръкави; понякога завършвали с ресни. Това бил традиционният отличителен знак на висшите офицери и пълководци в римската армия и не се носели от редовите войници.

Пунически — прилагателното, което се използва за всичко, свързано с Картаген и картагенците и от което носят името си трите войни, водени между Рим и Картаген. Думата произлиза от финикийски.

Путеоли — днешен Поцеоли. По времето на Гай Марий градът бил най-голямото и оживено пристанище в Италия и по търговския си оборот превъзхождало дори остров Делос. Животът в Путеоли бил изрядно организиран и въпреки функциите си на пристанищен град той запазвал чара си на крайморски кът за почивка на богатите римляни. Най-видната фамилия в града била тази на Граниите, които били в родствени връзки с Гай Марий и други латински семейства в Арпинум.

Регия — малката къщичка на Форум Романум, останала от най-дълбока древност. Била с доста любопитна форма и гледала на север. Служела за седалище на върховния понтифекс, както и на жреческата колегия на понтифексите. Била осветена, като храм и в нея се намирали параклисите и олтарите на някои от най-старите божества — нумина — Опсиконсива, Веста, Марс. Покровител на свещените щитове и копия (вж. нумен). В Регията държал архивите си върховният понтифекс, но тя никога не му е служела като резиденция, въпреки че според устната традиция Регията била домът на Нума Помпилий, втория римски цар.

Рекс Сакрорум — в епохата на републиката бил вторият по важност понтифекс в жреческата йерархия. Трябвало да бъде патриций и бил обграден със също толкова табута, колкото и фламен Диалис.

Рем — братът — близнак на Ромул. След като помогнал на Ромул да основе селището върху Палатина и да построи крепостните му стени, Рем бил убит от него, задето бил прескочил същите тези стени — явно това било считано за светотатство.

Рен, река — днешната река Рейн. В древността представлявала естествената граница между Германия и германските племена и Гали и галските племена. Била толкова дълбока, широка и бърза, че се смятало за невъзможно да се построи мост над нея.

Репетунде — незаконно събрани данъци. До времето на Гай Гракх нямало установена практика да се дават под съд управителите на провинции, които са използвали властта за собственото си обогатяване; един-два пъти са били съставяни извънредни съдилища или комисии да разследват деянията на конкретни управители и това било всичко. Освен това при тези първи опити за съставяне на квестионес, както се наричали въпросните съдилища, съставът на съдебните заседатели бил попълнен изключително от сенатори, заради което и процесите скоро се оказали пълен фарс — никой съдия — сенатор нямало да си мръдне пръста да подведе под отговорност своя събрат управител на провинция. Но изведнъж в 122 г. пр.Хр. Маний Ацилий Глабрион, близък съратник на Гай Гракх, прокарал своя лекс Ацилия, според който се създавал постоянен съд, за да се занимава с данъчните злоупотреби, попълнен от представители на конническото съсловие. Бил издаден списък с имената на 450 конници, които можели да бъдат повикани за съдебни заседатели. В 106 г.пр.Хр. Квинт Сервилий Цепион върнал всички съдилища, включително този за данъчните злоупотреби, в ръцете на Сената. В 101 г.пр.Хр. Гай Сервилий Главка на свой ред върнал въпросната юрисдикция на конниците, заедно с множество законови нововъведения, които щели да се превърнат в установена практика за всички видове съдилища. Всички случаи, разглеждани от съда за данъчни злоупотреби, за които имаме сведения, се отнасят конкретно до управители на провинции, срещу които имало доказателства, че са прибирали незаконно събрани средства от местните жители, но не е изключено след приемането на лекс Ацилия в 122 г.пр.Хр. същият този съд да се е занимавал с всякакви други обвинения в незаконно забогатяване. Били предвидени парични възнаграждения за гражданите — информатори, а неграждани, които успеели да докажат, пред съда нечии злоупотреби, получавали римско гражданство.

Република — първоначално терминът се състоял от две думи — рес публика — това, което представлява народът като цяло или с други думи неговото управление. В днешно време използваме думата „република“, имайки предвид избрано с общ вот правителство, което не признава над себе си никакъв монарх, но е твърде съмнително при създаването на своята република римляните да са гледали по този начин на нещата, въпреки че републиката е била от самото начало алтернатива на монархията.

Рея Силвия — дъщерята на Нумитор, цар на Алба Лонга по времето, когато Рим още не съществувал. Нумитор бил свален от власт от по-малкия си брат Амулий и Рея Силвия била превърната във весталка, за да няма никога деца. Но бог Марс я видял, отвлякъл я и я обладал. Когато Амулий открил, че Рея е забременяла, я затворил и я държал така, докато не й дошло времето да ражда. Взел двете й новородени момченца, сложил ги в кошница, изплетена от папурени стъбла, и хвърлил кошницата в Тибър по времето на годишния му прилив. Кошницата доплувала до Фикус Руминалис, свещеното смокиново дърво в близост до бъдещите Какови стълби, водещи до върха на Палатина. Близнаците били открити от една вълчица, която ги откърмила в близката пещера. Били спасени от Фаустул и жена му Ака Ларенция, които ги отгледали до възмъжаването им. Близнаците — разбира се, става дума за Ромул и Рем — убили Амулий и върнали баща си Нумитор на престола в Алба Лонга. Другото име на Рея Силвия било Юлия.

Римско пристанище — римляните го наричали просто „пристанището“. Намирало се на брега на Тибър, от страната на града и надолу по течението от Понс Сублициус или Дървения мост, където били построени много кейове и пазарища, които да поемат на място товара от постоянно прииждащите откъм Остия ладии и баржи, собственост предимно на дребни търговци. Римското пристанище било извън Сервиевите стени и трябвало да се побира на изключително тясната ивица земя, притисната между реката и скалите на Авентина, върху него се намирали държавните складове за зърно.

Риторика — изкуството на оратора, превърнато в нещо, твърде близко до науката както от гърците, така и от римляните. Добрият оратор говорел според строго определени правила, които далеч надхвърляли използването на определени думи и изречения; за речта били от основно значение и движенията на тялото, и жестовете с ръце. В ранната и средната република гръцките учители по риторика били обект на всеобщо презрение и понякога дори ги пъдели със закон от Рим; Катон Цензор например бил заклет противник на гръцките ритори. По-късно обаче до голяма степен заради гъркофилството на Сципионовия кръг и на някои други високообразовани римски аристократи латинската опозиция отслабнала и по времето на братята Гракхи повечето римски младежи се обучавали при гръцки ритори. На свой ред латинските им колеги изпаднали в немилост. Съществували различни риторически стилове — Луций Лициний Крас Оратор предпочитал т.нар. азиански стил, по-образен и драматично звучащ от атическия. Трябва да бъде напомнено, че публиката, която се събирала, за да слуша публичните речи на ораторите, независимо дали се държат по политически въпроси или пред съда, била съставена почти изключително от познавачи в областта на риториката; затова слушателите не изпускали нито дума от речта на говорещите и посрещали всичко с дълбока критика; правилата и техниките на риториката им били добре познати и вкусът им не бил лесен за задоволяване.

Рия — Плутарх (който пише на гръцки) твърди, че името на майката на Квинт Серторий било Рея, но такова латинско име няма. От друга страна, дори до ден-днешен Рия се среща като умалително от Мария, което пък е чисто латинско име, носи го например Гай Марий. Привързаността, която Квинт Серторий проявява към Гай Марий от самото начало на военната си служба и която не му позволява да го изостави дори когато Марий отблъсва с непоносимото си поведение и най-лоялните си съратници, ме кара да се замисля повече върху енигматичното име на майка му. Ако се вярва на Плутарх, Серторий изпитвал истинско благоговение към майка си. Защо тогава изведнъж майка му да не се окаже някоя Мария, наричана за кратко Рия, която да се пада кръвна роднина на Гай Марий? Ако това се окаже истина, тогава много въпроси биха намерили своите отговори. Така че от позицията на автор приех за изходна точка на отношенията между Серторий и Гай Марий предположението, че между двамата има някаква кръвна връзка. Трябва да си призная, че става въпрос за чиста измислица; не разполагам с никакви сериозни доводи, с които да подкрепя подобно твърдение.

Родан, река — днешна Рона. Обширната й и плодородна долина, населявана от келтските племена на галите, попаднала сравнително рано под римско влияние. След походите на Гней Домиций Ахенобарб в 122 и 121 г. пр.Хр. цялото поречие на Родан чак до земите на хедуите и амбарите станало част от римската провинция Трансалпийска Галия.

Рома — латинското име на Рим.

Ромул — по-важният от братята — близнаци Ромул и Рем (вж. Рем, Ромул). След като построил града върху Палатина и убил брат си, Ромул събрал много мъже — заселници около себе си, обявявайки малката седловина между двете могили на Капитолия за свято убежище. Затова и се предполага, че първите заселници в Рим са били предимно престъпници, търсещи убежище от правосъдието. Понеже им било по-трудно да привикат при себе си и жени — заселнички, Ромул и съгражданите му поканили всички жители на сабинското селище на Квиринала на празненство, обезвредили със сила мъжете — сабини и отвлекли сабинянките. Като следствие сабинското селище върху Квиринала станало част от разрастващия се град на Ромул, а влажната, мрачна, блатиста падина между Палатина и североизточните хълмове се превърнала в неутрална земя, където се появили първите пазарища и започнали да се провеждат първите публични събирания. С времето мястото получило названието Форум Романум. Самият Ромул царувал дълги години. Един ден обаче излязъл на лов в Козите блата на Марсово поле и бил застигнат от ужасна буря. След като не се завърнал у дома, всички римляни решили, че е бил отвлечен от боговете и е станал безсмъртен.

Ростра — формата за множествено число на думата „рострум“, с която се означавал корабният нос, направен от бронз или здраво дъбово дърво. Със специална маневра ужасното оръжие се забивало точно под ватерлинията на вражия кораб и го потопявала. Когато в 338 г. пр.Хр. консулът Гай Мений нападнал флотата на волските в залива Анциум, той й нанесъл такова съкрушително поражение, че цялата военна и политическа мощ на волските рухнала. За да отбележи знаменателната си победа, Мений откачил върховете на пленените вражи кораби и ги пъхнал в кладенеца на комициите точно под стената на ораторската трибуна на Форума. Векове след това ораторската трибуна на Форума продължавала да се знае като „ростра“ — като спомен за корабните носове, които били показани там.

Рузикада — най-близко намиращото се до нумидийската столица Цирта пристанище.

Сабация — наричана още Вада Сабация. Днешна Савона. Пристанище на лигурийския бряг.

Сабини — народ, говорещ оскански, който населявал земите на север и на изток от Рим — от самите му околности до билото на Апенините, но най-вече около някогашния път на солта — Вия Салария — към Адриатика. Сабините се славели със своята почтеност, храброст и свободолюбив. Най-важните им градове били Реате, Нерсия и Амитернум.

Сабис, река — днешната река Самбра във Франция.

Сав, река — днешната река Сава в Югославия.

Сагум (или сага) — войнишкото наметало, което пазело собственика си от всякакви природни стихии. Шило се от непрана вълна, която била най-непромокаемият материал, който древните познавали, и представлявало широк кръг, в средата на който се изрязвала дупка за главата, и се спускало почти до глезените. Най-добрите саги се правели в Лигурия, където овчата вълна била най-подходяща.

Саласи — келтско племе, което заемало обширната алпийска долина на река Голяма Дурия, на север и на запад от Медиоланум. Римските нахлувания в долината през цялото второ столетие пр.Хр. принудили племето да се отдръпне в по-високите части, но и ожесточили съпротивата му срещу Рим. Това, което привличало римляните, било самородното злато, което се намирало в големи количества в коритото на Дурия, недалеч от Епоредия. Златотърсачите, които се осмелявали да продължат нагоре по течението, били под постоянната заплаха да бъдат нападнати от саласите. Гай Марий засилил римското присъствие в областта, като дал земя на някои свои ветерани в Епоредия, и така принудил саласите да се отдръпнат във високите планински части на Алпите, където практически затворили двата прохода за римляните.

Салтатрикс тонза — буквално „бръснатата танцьорка“. С други думи мъж — хомосексуалист, който се обличал като жена и си предлагал плътските услуги.

Самнити, Самниум — оскански говорещ народ и областта, която заемал между Лациум, Кампания, Апулия и Пиценум. В голямата си част Самниум се покривал от планини и възвишения и земята му не била особено плодородна; градовете, сред които можем да изброим Бовианум, Цайета и Ескланум, били бедни и малки. Езерния и Беневентум, двата най-големи града в областта представлявали колонии, основани от Рим, и се ползвали с латински права. През цялата си история самнитите си оставали заклети врагове на Рим и на няколко пъти по време ранната и средната република нанасяли унищожителни поражения на римската армия. Но понеже не притежавали нито необходимия брой, нито нужните парични ресурси, така и не успели да отхвърлят напълно римската власт. Около 180 г. пр.Хр. самнитите били принудени да приемат на своя територия заселници, дошли от Лигурия по настояване на Рим, с което и привидно се сложил край на римските главоболия в северозападните части на областта. В началото римляните си мислели, че политиката им ще им донесе успех, но с времето новозаселилите се до такава степен се омесили със самнитите, че започнали да таят към Рим същата неприязън и враждебност като тях. От това и самнитската съпротива започнала да черпи нови сили.

Сардиния — една от първите римски провинции. Представлява голям остров в Тосканско (Тиренско) море на запад от континентална Италия. Сардиния била планинска, но плодородна земя, в която отглеждали превъзходна пшеница. Първоначално била под властта на Картаген, но по-късно Рим му я отнел заедно с Корсика. Из острова върлували множество разбойнически банди и по времето на републиката Сардиния се смятала за най-безперспективната римска провинция, най-вече защото в някои области римската власт се оказвала чисто фиктивна. Римляните мразели от дъното на душата си сардинците и ги наричали закоравели крадци, мошеници и простаци.

Сатрап — титлата, която поучавали провинциалните управители в Персия от своя цар. Александър Велики възприел термина и на свой ред започнал да го използва, както и по-късните партиянски царе от династията на Аршакидите. Областта, управлявана от сатрап, се наричала сатрапия.

Свещенонеприкосновен — народният трибун притежавал т.нар. сакроснактитас, което означавало, че личността му била неприкосновена; никой не можел да застане на пътя му или да попречи на изпълнението на задълженията му. Неприкосновеността им се гарантирала от плебса, който тържествено прочитал клетва, че ще уважава и почита светостта и неприкосновеността на своите магистрати, народните трибуни.

Свободен — всеки, който е роден свободен и никога не е бил продаден в робство (като се изключи дълговото робство, придаващо на длъжника особения статут на нексус — практика, която по времето на Гай Марий се е срещала изключително рядко сред римските граждани, но се е ширела сред италийските съюзници, жертва на римската алчност).

Секвана, река — днешна Сена във Франция.

Сенат — самите римляни вярвали, че Сенатът бил основан още от Ромул, който включил в състава му стотината най-видни патриции, но е по-вероятно появата му да се дължи на някой от не чак толкова дълбоко забулените в мистерия по-късни римски царе. С установяването на републиката Сенатът се запазил като висш съвещателен орган и макар в състава му да продължавали да влизат изключително патриции, броят им нараснал на триста. Сравнително скоро до сенаторския пост започнали епизодично да се добират и плебеи, но трябвало да изминат столетия, за да им се удаде да получат някоя от висшите магистратури.

Най-вече заради древния си характер Сенатът никога не получил точна дефиниция на функциите и правомощията си — с времето само частично се определили някои от тях. Сенаторството се смятало за пожизнено, което предразполагало Сенатът скоро да се оформи като своеобразна олигархия. Затова и през голяма част от неговото съществуване членовете му (а Сенатът просъществувал поне формално до самото падане на Константинопол в ръцете на турците в 1453 г. сл. Хр. — Б.пр.) се борели ожесточено за отстояване на естественото им — според собствените им виждания — право на превъзходство над останалите им съграждани. По времето на републиката човек можел да получи правото да влезе в Сената единствено от цензорите (които можели и да го отнемат). По времето на Гай Марий било отдавна възприета практика сенаторът да се ползва с годишен доход от поне един милион сестерции, въпреки че до самото падане на републиката това не било записано под формата на официален закон. Както много други правилото просто съществувало.

Единствено сенаторите имали правото да ходят облечени в характерната за тях туника с широк пурпурен ръб — т.нар. латус клавус. На краката си носели затворени, кафяви кожени обувки, а върху пръста на едната си ръка — сенаторския пръстен (който първоначално бил железен, но по-късно станал златен). Сенатът невинаги се свиквал в собствената си сграда — Курия Хостилия, но заседанията му можело да се провеждат единствено на предварително осветени за целта места. Така например новогодишните церемонии по встъпване в длъжност на консулите, както и първото заседание за годината се провеждали пред и вътре в храма на Юпитер Оптимус Максимус, докато събранията, на които трябвало да се обсъждат конкретни належащи въпроси, се провеждали в храма на Белона, намиращ се извън пределите на помериума.

Сред сенаторите съществувала строга йерархия, която определяла реда, по който се водели изказванията по време на събранията му. По времето на Гай Марий начело на сенаторския списък седяло името на Принцепс Сенатус, а както и навсякъде другаде патрициите винаги говорели преди плебеите. Характерно било, че далеч не всички сенатори имали правото изобщо да говорят пред колегите си. Т.нар. сенаторес педарии имали правото единствено да гласуват. Речта на оратора не била ограничена нито по време, нито по съдържание — в смисъл, че можело да засяга всичко, което говорещият сметнел за важно да бъде засегнато. Оттам и популярната практика на протакане, която не можела по никакъв начин да бъде възпряна. Заседанията можели да се провеждат единствено от изгрев до залез-слънце и не можели да съвпадат по време със заседанията на комициите — но можели да се провеждат, ако в някой от определените за събрания на комициите дни такова не бъде свикано. Ако подложеният на гласуване въпрос бил маловажен или пък бил посрещнат с пълно единодушие, гласуването се извършвало просто с вдигане на ръка. Иначе се гласувало по принципа на разделяне Сената на две. Сенатът бил по-скоро съвещателен, отколкото законодателен орган и затова документите, които излизали от заседанията му носели наименованието консулта (от консултум), своето рода укази и молби към някое от народните събрания. Ако взиманото решение било важно, за гласуването му се е изисквал определен кворум, но в днешно време не се знае как точно кворумът е бил определян по времето на Гай Марий — може би е бил от една четвърт от всички сенатори? Със сигурност повечето заседания на Сената се провеждали при слабо присъствие, понеже сенаторът не бил длъжен да присъства редовно на събрания.

Било се превърнало в традиция някои области на управлението да остават изключително в компетенцията на Сената, независимо че той не притежавал пряка законодателна власт. Това важало особено за фиска, след като Сенатът контролирал държавната хазна, за външната политика, за войната и мира. В случай на граждански размирици, както при братята Гракхи, Сенатът можел да си присвои цялата изпълнителна власт, приемайки т.нар. Сенатус Консултум се република дефенденда — сенатския „декрет — ултиматум“.

Сенатори — както е било установено още през царския период, Сенатът на Рим се е състоял от стоте патриции, наречени патрес, което означава най-общо „отци“. С установяването на републиката обаче, когато в Сената започнали да се допускат и плебеи, броят на сенаторите нараснал до триста, а задължението за приемането на нови членове било прехвърлено на цензорите. По това време се появило и определението „назначените отци“, защото на практика новоприетите сенатори били назначавани. По времето на Гай Марий терминът „назначени отци“ широко се е употребявал и много често сенаторите са били наричани именно така.

Септа — буквално „обор“ или всякакво оградено място за добитък. В републиканската епоха с това име се обозначавало едно определено празно пространство на Марсово поле, намиращо се недалеч от Вия Лата и от Вила Публика. На септата нямало нищо застроено, но точно тя била мястото, където се събирали центуриатните комиции. Понеже центуриите се свиквали най-вече, за да гласуват, септата била специално разделяна от временни огради, които да отредят мястото за всяка от петте класи.

Сервиеви стени — Мурус Сервии Тулии. Римляните били убедени, че стените, обикалящи републикански Рим, били издигнати по времето на цар Сервий Тулий. Някои свидетелства обаче подсказват, че стените са били построени едва след оплячкосването на Рим от галите на Брен (1) в 390 г. пр.Хр.

Сервий Тулий — или Сервий Тул. Шестият римски цар и единственият от седемте, който и да не бил родом от Рим, бил латин. Смятало се, че е издигнал наречените на негово име Сервиеви стени (което не е направил), но във всеки случай Агера, двойната крепостна стена, обърната към Есквилинското поле, ще да е била негово дело. Просветен владетел и законодател, Сервий Тулий сключил договор между Рим и Латинската лига, който до самия край на републиката бил изваждан понякога на показ в храма на Диана. Убийството му се превърнало в пример за най-жестоко престъпление — родната му дъщеря Тулия се била наговорила с любовника си Тарквиний Горди да убият първо съпруга й, а после и баща й. Сервий Тулий бил посечен насред улицата, някъде в близост до Кливус Орбиус, а Тулия на два пъти прегазила трупа му с колесницата си.

Сестерция — най-широко използваната римска парична единица, с която се извършвали всички сметки в римската държава, откъдето и най-честото й споменаване в латинските извори от републиканската епоха. Името й произлиза от словосъчетанието семис терциус, означаващо два и половина (аса). На латински било прието да се съкращава като HS. Сестерцията била малка сребърна монета и се равнявала на една четвърт от денария.

Сибила, Сибилински книги — Сибила била пророчица, която както повечето оракули произнасяла предсказанията си в състояние на екстаз. Най-известната Сибила живяла в пещера в Кума на Кампанийския бряг. Римската държава пазела цяла поредица написани предсказания, наричани общо Сибилински книги, придобити, както се знае, при цар Тарквиний Приск. Сибилинските книги били написани първоначално върху палмови листа (после били преписани върху папирус) на гръцки език. По времето на Гай Марий те били обект на такава почит, че за тяхното съхраняване се грижела цяла колегия от десетима нисши жреци — т.нар. децемвири сакрис фациундис — и по време на криза били тържествено преглеждани дали не съдържат някое предсказание, което да има смисъл в създадената обстановка.

Силан, Силен — глава на сатир — с грозно, тъпоносо лице и лукаво изражение, от което се изливала водата на римските обществени фонтани, построени от камък при Катон Цензор.

Синус — подчертана извивка или сгъвка. Терминът се използвал за различни неща, но в книгата си аз съм се придържала към две от значенията му. Едното е латинското понятие за, това, което ние наричаме „залив“ — например Синус Арабикус (Червено море), Синус Лигустикус (Генуезкият залив) или Синус Галикус (Лъвският залив). Второто се отнася до гънката на тогата, която се образува при минаването й под дясната ръка и премятането й през лявото рамо — практически синусът представлявал джобът на римския гражданин.

Сиракуза — главният и най-голям град в Сицилия.

Скептик — последовател на философската школа, основана от Пирон и ученика му Тимон и разпространила се първоначално около града Скепсис в Троада. Скептиците отричали правото на съществуване на всякакви догми и вярвали, че на човек не е съдено да придобие истинско познание. Вследствие от това скептиците престанали да вярват в каквото и да било.

Скордиски — келтско племенно обединение, което в голямата си част се било смесило с илирите и траките. Скордиските населявали Мизия между средното и долното течение на Дунав и планините, заграждащи Македония от север. Могъщи и войнолюбиви скордиските безмилостно опустошавали римската провинция Македония и правели труден живота на не един римски управител.

„Слама върху рогата“ — в древността всички волове са били надарени с внушителни рога, но в същото време далеч не всички били с благ характер, независимо че ги скопявали. Буйстващите трябвало да бъдат набелязвани, за да се разпознават отдалеч. Около рога, с който животното нападало, била увивана слама; ако мушкало и с двата — и сламата се увивала около двата. Случело ли се пешеходците по римските улици да видят впрегнат в каруца вол със слама около рогата, веднага се разбягвали встрани. Изразът „слама върху рогата“ влязъл в употреба, за да обозначи човек, едър и привидно спокоен, който обаче изведнъж е доказал, че може да удря силно и изненадващо.

Смарагд — спори се дали камъкът, който древните са наричали по този начин, съвпада с нашия смарагд (или изумруд), макар че не е изключено тогавашните изумруди да са идвали от Скития. Иначе се знае със сигурност, че камъните, върху чийто добив от островите в Червено море държали монопол царете от династията на Птолемеите, били берили.

Смирна — днешен Измир в Турция. Едно от най-големите пристанища по егейското крайбрежие на Мала Азия. Намирало се близо до устието на река Херм. Основан като йонийска гръцка колония, в продължение на около триста година — от шести до трети век пр.Хр. — градът престанал да съществува. Едва при Александър Велики Смирна се въздигнала отново и повече никога не погледнала назад към тъмното си минало. Разраснала се предимно като търговски център, но с времето приютила и множество интелектуалци.

Созий — име, може би тясно свързано с търговията с книги в Рим. Знае се, че по времето на принципата на Август имало двама братя Созии, които се занимавали с издателска дейност, заради което и си позволих да използвам фамилията им и да им измисля незнаен предшественик няколко десетилетия по-рано. В крайна сметка в това няма нищо нелогично — в римското общество различните отрасли на търговията попадали обикновено у определен брой фамилии, в които занаятът се предавал от поколение на поколение. По времето на Марий търговията с книги вече била процъфтяваща. Та защо да не се занимавал с нея някой Созий?

Спомагателни Легиони — всички легиони, които воюват на страната на Рим, но са съставени от войници, непритежаващи римско гражданство. Самите войници също биват наричани „спомагателни“ и терминът се е използвал дори за конницата. По времето на Гай Марий голямата част от спомагателната пехота е била съставена от италийци, докато спомагателната конница се е набирала предимно сред гали, нумидийци и траки, тъй като, за разлика от римляните, воюващи открай време единствено пешком, тези народи са владели до съвършенство ездата.

Стибий — черен прах, базиран на антимон, който се разтварял във вода и се използвал за изрисуване на миглите и веждите, както и на линии около очите.

Стоик — последовател на философската школа, основана от кипърския финикиец Зенон в трети век пр.Хр. Като начин на философско мислене стоицизмът особено се нравел на римляните. Основавало се на принципа, че светът се изграждал върху добродетелта (силата на характера) и нейната противоположност — слабостта на характера. Добродетелта била единственото добро, а слабостта на характера — единственото зло. Парите, болката, смъртта и всичко друго, което се сипе като напаст върху човека, не били от значение, защото добродетелният човек бил в самата си същност добър и затова по определение трябвало да бъде щастлив и доволен, дори ако живее в пълна беднота, ако е съпътстван от постоянна физическа болка или е осъден на смърт. Както с повечето неща, които възприемали от гърците, римляните не променили съществено стоическата философия — само избегнали най-трудносмилаемите й съставки с помощта на будния разум. Пример за това бил Брут.

Стомана — терминът „Желязна епоха“ е доста подвеждащ, след като желязото само по себе си е почти неизползваемо. То замества бронза едва когато древните ковачи изнамерили начин да го преработват в стомана. Оттогава обаче именно стоманата е предпочитаният материал за направата на сечива, оръжия и всичко друго, за което е нужна едновременно твърдост, издръжливост и способност да се заостря по краищата. Аристотел и Теофраст, които живели в Гърция през четвърти век пр.Хр., пишат за „стомана“, а не за „желязо“. Самият процес обаче по преработката на желязната руда в използваем материал се провеждал при пълното незнание на майсторите за химичните и металургичните закони, които го правят възможен. Основната руда, от която се извличало желязото, бил хематитът; пиритите се използвали по-рядко заради силната токсичност на серните отпадъци. Страбон и Плиний Стари описват метод на изпичане (оксидация) на рудата в пещи с каменни плочи, но по-ефективни се оказвали шахтовите пещи, които разтопявали повече количество руда едновременно и затова били предпочитани. Повечето металурзи обаче използвали едновременно и едните, и другите пещи и първоначалният продукт, който се получавал от рудата, били покрити с шлака брусове или слитъци. Слитъците били нажежавани до температура на топене, след което бивали обогатявани допълнително с въглерод чрез изчукване в дървени въглища. По този начин падала и голяма част от вредната шлака, но в древността стоманата така и не можела да се освободи напълно от нея. Римските металурзи познавали добре техниките по каляване, охлаждане и циментация (при последната желязото допълнително се обогатявало с въглерод). Всяка различна процедура по различен начин променяла основата на въглеродната стомана, така че крайният материал да се използва и за различни цели — за бръсначи, остриета на мечове, ножове, брадви, сърпове, длета за дърво и за метал, пирони, метални пръти и т.н. Стоманата за режещи повърхности излизала твърде скъпо, така че за да не се хаби излишно металът, тънкото острие се заварявало (римляните познавали два метода на заваряване — чрез налягане или чрез разтопяване) за основа от по-евтина стомана. Мечовете, които използвали римските войници обаче, били изцяло от най-качествена стомана, чийто заострен край режел каквото му попаднело — стоманата се получавала чрез закаляване при температура от 280°С. (Онези читатели, които са достатъчно възрастни, за да са се сблъскали с ножчета и мачете от ръждаема въглеродна стомана, навярно си спомнят с носталгия колко коварни и опасни бяха остриетата им, далеч по-заострени от сегашните, неръждаемите — е, приблизително толкова остри са били и римските мечове.) В античността всички инструменти, използвани от ковачите — клещи, наковални, чукове, духала, тигели, огнеупорни тухли и т.н. — били добре познати и се срещали повсеместно. Но теоретичната страна на металургията били напълно погрешна: мислело се например, че естеството на течността, използвана при охлаждането, влияела на крайния резултат; а пък никой не можел да си обясни, че причината от желязната руда, добивана в Норикум, да се получава толкова първокачествена стомана, се кореняла в ограничения състав на чист манган, незамърсен с фосфор, арсеник или сяра в рудата, и че следователно добиваната стомана била манганова стомана.

Субура — най-бедната и най-гъсто населената част от град Рим, Намирала се на изток от Форума, в падината, образувала се между Опийската могила на Есквилинския хълм и Виминала. Главната артерия в района, която била забележително права и дълга, носела в различните си части три различни имена: в долния си край — там, където се свързвала с Аргилетум, се казвала Фауцес Субуре; следващата отсечка се знаела като Субура Майор, а последната, която изкачвала полите на Есквилина, се наричала заради стръмния си наклон Кливус Субуранус. По посока на Виминалския хълм от Субура Майор се отделяли Субура Минор и Викус Патриции. В Субура се срещали изключително инсули и в целия район само едно-единствено място заслужавало внимание — т.нар. Турис Мамилия, очевидно някаква кула. Жителите на квартала били несравними полиглоти и изключително разкрепостени в мисленето си; в Субура живеели и много евреи.

Субурана — името на една от четирите градски триби, една от двете, в които се вписвали имената на новоосвободените роби (другата била триба Есквилина). По тази причина в републиканската епоха Субурана била и една от двете най-големи по брой триби от всички тридесет и пет.

Суоветаврилия — специално жертвоприношение, в което се заколвали прасе (су), агне (ове) и вол или бивол (тавър). Било извършвано в случай на критична опасност и се посвещавало на определени богове — един от тях бил Юпитер Оптимус Максимус, друг — Марс и т.н., другите не са известни. Церемонията, съпътстваща суоветаврилията, изисквала, преди да бъдат заколени, жертвените животни да вървят начело на тържествено шествие. Освен при споменатите изключителни обстоятелства, суоветаврилия се извършвала в още два случая: първият бил, когато в края на май земята символично се пречиствала от дванадесетте нисши жреци, наречени фратрес арвалес, полските братя, а вторият идвал веднъж на пет години, когато цензорите излизали с цялата си канцелария на Марсово поле и се заемали с провеждането на пълното преброяване на римските граждани.

Сцила — едното възможно решение на някоя заплетена дилема. Другата възможност се наричала Харибда (вж. статия).

Сципион (1) (Сципион Африкански) — Публий Корнелий Сципион Африкански бил роден в 236 г. пр.Хр. и починал към края на 184 г.пр.Хр. Още много млад се отличил в битките при Тицин и при Кана и само на двадесет и шест години, преди още да е бил приет в Сената, получил, и то по волята най-вече на римския народ, проконсулски империум, за да поведе борбата с картагенците в Испания. В продължение на пет години се справял прекрасно със задачата си, разгромил напълно картагенските войски и спечелил за Рим двете му испански провинции. Въпреки жестоката сенаторска опозиция в 205 г.пр.Хр. в качеството си на консул (за какъвто бил избран само на тридесет и една години) получил разрешение да нахлуе в Африка, прехвърляйки войските си през Сицилия. В крайна сметка завладял както Сицилия, така и Африка, откъдето и към името му бил прибавен когноменът Африкански. В 199 г.пр.Хр. бил едновременно избран за консул и назначен за Принцепс Сенатус, а в 194 г.пр.Хр. отново станал консул. С политическата си прозорливост Сципион Африкански предугадил плановете на Антиох Велики да нападне Гърция и своевременно предупредил за това Рим. Когато сирийският цар действително нахлул в Гърция, Сципион Африкански бил назначен за висш военен легат от брат си Луций и придружил римската армия във войната срещу Антиох. По все още неизяснени причини обаче той си спечелил съперничеството на Катон Цензор, който подложил на политически гонения всички представители на рода на Корнелий Сципионите, и най-вече братята Публий и Луций. По всичко личи, че в разигралата се политическа драма победител е излязъл Катон Цензор, защото в 184 г.пр.Хр. Луций (който си спечелил прозвището Азиаген) бил лишен от качеството си на конник, а по-късно същата година брат му Публий починал. Сципион Африкански бил женен за Емилия Павла, сестра на покорителя на Македония. Имал двама сина, които не се отличили особено, и две дъщери; по-голямата се омъжила за братовчед си Публий Корнелий Сципион Назика Коркул, а по-малката била Корнелия, майката на братята Гракхи.

Сципион (2) (Сципион Емилиян) — Публий Корнелий Сципион Емилиян Африкански и Нумантийски се родил в 185 г. пр.Хр. По рождение не бил Корнелий от рода на Сципионидите, а син на покорителя на Македония Луций Емилий Павел, който го дал за осиновяване на големия син на Сципион Африкански Старши. Понеже Павел имал четирима синове, още един от братята му бил даден за осиновяване този път в рода на Фабии Максимите. Личната трагедия на Павел е в това, че тъкмо двамата му синове, които останали при него, починали в разстояние само, на няколко дни един от друг в 167 г.пр.Хр., оставяйки баща си без преки наследници. Майката на Сципион Емилиян била от патрицианската фамилия на Папириите, а жена му била единствената оживяла до пълнолетие сестра на братята Гракхи Семпрония, която била близка родственица със съпруга си.

След като се отличил по време на Третата пуническа война в 149–148 г. пр.Хр., Сципион Емилиян бил избран за консул в 147 г.пр.Хр., макар че още не бил навършил считаната за необходима за този пост възраст, заради което и си навлякъл неодобрението на голяма част от сенаторите. Изпратен в Африка, за да се заеме лично с командването на римската армия под стените на Картаген, той още тогава показал в пълна сила упоритостта и твърдостта, с която по-късно щял да се прослави; преградил с изкуствени диги картагенското пристанище и така блокирал напълно града. В 146 г.пр.Хр. Картаген се предал и по заповед на Сципион Емилиян бил сринат със земята. Съвременните историци се съмняват в истинността на легендата как земята била посята със сол, за да се попречи веднъж завинаги Картаген да надигне глава, но самите римляни й вярвали. В 142 г.пр.Хр. Сципион Емилиян бил избран за цензор, но заради личната вражда между него и колегата му практически бил лишен, от каквато и да е власт. В 140–139 г.пр.Хр. поел на пътешествие по море на изток, придружаван от двамата си гръцки приятели, историка Полибий и философа Панеций. В 134 г.пр.Хр. бил избран повторно за консул и му била възложена обсадата на град Нуманция в Близка Испания. В продължение на петдесет години под стените на малкото градче вече били капитулирали не една и две римски армии. Когато обаче пред града се явил Сципион Емилиян, на Нуманция й оставали да издържи още само осем месеца. След превземането й от римляните я сполетяла съдбата на Картаген и от града не останал нито камък. Всички жители на Нуманция били екзекутирани на място или отведени в робство.

По време на нумантийската обсада до ушите на Сципион Емилиян достигнала новината за подриването на мос майорум — установената обществена практика — от шурея му Тиберий Гракх и той лично подкрепил противниците на Гракх, особено общия си с Тиберий братовчед Сципион Назика. Въпреки че при завръщането на Сципион Емилиян в Рим в 132 г. пр.Хр. Тиберий Гракх не бил вече между живите, общественото мнение дълго време смятало именно зет му за подстрекател на убийците му. В 129 г.пр.Хр. Сципион Емилиян внезапно починал, заради което и дълго време след това се е говорело, че е бил убит. Главната заподозряна за това злодеяние била жена му Семпрония, сестра на Гракхите, тъй като било обществена тайна, че ненавиждала съпруга си.

По характер Сципион Емилиян бил любопитна фигура. Като интелектуалец той обожавал всичко гръцко и стоял в центъра на един обществен кръг, закрилящ и поддържащ личности като Полибий, Панеций или латинския драматург Теренций. Като приятел бил именно приятелят, за когото всеки би мечтал; като неприятел обаче се отличавал с жестокост и безскрупулност. Притежавал забележителни организаторски способности, но това не му пречело да прави недопустими грешки, както например по отношение на Тиберий Гракх. Високата му култура и вкус, както и природната му дарба за широк поглед върху нещата не му пречели да остава морално закостенял.

Събрание (народно събрание, комиции) — всяко едно събиране на римския народ по повод взимането на решения от управленски, законодателен или избирателен характер. По времето на Гай Марий съществуват три различни народни събрания: центуриатните комиции, трибутните комиции и плебейското събрание. При центуриатните комиции гражданите гласуват разпределени според имущественото си положение — разделени са на шест класи и общо сто деветдесет и три центурии (които по времето на Марий включват значително повече от сто души, но остават непроменени, за да не се изгуби относителната им тежест, такава каквато е била при първоначалното им обособяване) и са били пряко свързани с организацията на войската. Центуриатните комиции избират консулите, преторите и (на всеки пет години веднъж) цензорите. Другите две народни събрания се организират на териториално — племенен принцип. Трибутните комиции носят името си от тридесет и петте триби, между които са разпределени римските граждани по териториален признак, и са се свиквали по волята на консул или претор и са се занимавали с изработването на закони и избирането на куриатните едили, квесторите и военните трибуни. Действали са и като върховен съд. В плебейското събрание по принцип не се допускат до участие представители на патрицианските фамилии. Свиква се по волята на народен трибун. Плебейското събрание притежава пълномощието да издава закони (познати като „плебисцити“) и да раздава правосъдие. Пак то избира плебейските едили и народните трибуни. В нито едно от трите народни събрания индивидуалният глас на гражданина няма реална стойност; в центуриатните комиции гласуването се извършва по центурии и всяка центурия гласува според мнението на мнозинството от своите членове; в трибутните комиции и плебейското събрание се гласува по същия принцип според трибите и мнозинството във всяка една от тях я представлява цялата пред останалите.

Съсловие — ордо. За римляните съсловието имало смисъл най-вече на обществена група с приблизително еднакъв произход и богатство.

Съюзници — понятието „приятели и съюзници на римския народ“ се появява още в ранната римска република и с него римските магистрати са се обръщали към онези племена и народи, които са помогнали на Рим при голяма (най-вече военна) опасност. С течение на времето всички италийски племена и народи, които не получават римско гражданство и не стават субект на т.нар. латински права, започват да се считат за „съюзници“. В замяна на въоръжени подкрепления всеки път, щом Рим има нужда от тях, съюзниците се ползвали с неговата военна закрила, както и с някои търговски концесии. Понятието започва да се използва и за народи, населяващи земи извън Италийския полуостров, като например хедуите в Дългокоса Галия или за царство Витиния. Щом в мозайката на римските политически съюзи се намесват и чужди народи, италийците остават просто „съюзници“, докато пълното определение „приятели и съюзници на римския народ“ се използва единствено за отвъдморските народи.

Таблиний — латинската дума, с която наричали стаята във всеки римски дом, която принадлежала изключително на патерфамилияс; много често малкото му спално помещение и другото, още по-малко, което му служело вместо гардероб, се отваряли направо към таблиния. В книгата си го наричам и кабинет.

Тавразия — днешно Торино. Името, което може да се срещне по старите римски карти, е Августа Тавринорум, но по всичко личи, че това си име градът е получил едва по време на принципата на Август. След щателна проверка се натъкнах на името Тавразия, явно останало отпреди времето на Август.

Тавриски — келтско племенно обединение, населяващо Норикум, днешен Източен Тирол и Словения.

Талант — единица мярка за тегло, което условно означавало товара, който един-единствен човек е способен да носи. В таланти се пресмятали най-вече благородните метали, както и големи суми пари изобщо, но терминът се е използвал и за други неща. Според съвременните мерни единици един талант се равнява на около 25 кг.

Танаис, река — днешен Дон в Русия.

Тапробан — днешна Шри Ланка (Цейлон). Древните знаели, че представлявал голям островен масив с крушовидна форма, който се намирал на югоизток от носа, с който завършвала Индия. Славел се с подправките си, особено с черния си пипер, и с океанските си перли.

Тарацина — днешна Терацина в Италия.

Тарент — днешно Таранто. Намира се на подметката на Италийския ботуш и бил основан като гръцка колония от спартанците около 700 г. пр.Хр. Първоначално именно до него стигал Апиевият път, но впоследствие с продължаването на пътя до Брундизиум градът изгубил част от важността си. Това не му пречело да си остане предпочитаното пристанище за всички пътуващи към Патра и Южна Гърция.

Тарквиний Горди — седмият и последен римски цар. Завършил строежа и осветил храма на Юпитер Оптимус Максимус, но си създал повече репутацията на войник, отколкото на строител. Възкачването му на престола било вследствие на заплетена интрига, в която си намирали място едно убийство и една жена (Тулия, дъщерята на цар Сервий Тулий, убила собствения си баща), а свалянето му преминало по почти същия сценарий. Бунтът на патрициите, предвождани от Луций Юний Брут, принудил Тарквиний Горди да търси спасение с бягство и довел до установяването на републиката. Тарквиний Горди потърсил убежище последователно при няколко настроени против Рим племенни главатари и в крайна сметка умрял в Кума. Разправя се любопитната история как Тарквиний Горди приключил с войната срещу град Габии: когато го попитали как да постъпят със знатните жители на Габии, Тарквиний не казал нищо, а отишъл в маковата си градина и с меча си отсякъл цветовете на всички цветя, стърчащи повече от другите. Синът му, който се намирал в Габии, изтълкувал правилно посланието на баща си и обезглавил всички по-видни мъже в превзетия град. Много малко хора днес знаят истинските корени на т.нар. „синдром на високите макове“, въпреки че изразът се използва често, за да обозначи политическите убийства, целящи премахването на политическия, икономическия и интелектуалния елит на определена социална група или народ.

Тарквиний Приск — Тарквиний Стари, петият римски цар. Името му се появява за пръв път в Цере и по всяка вероятност носителят му бил грък по произход. В един момент се оказал етруск, а в следващия — имигрант в Рим. За него се говори, че е пресушил блатата около Форума, както и че в построил голяма част от градската канализация. Пак той започнал строежа на храма на Юпитер Оптимус Максимус и на Големия цирк. Бил убит от двамата синове на Анк Марций, които заговорничели да му отнемат престола; жената на Приск обаче предусетила намеренията им и въпреки че не могла да предотврати убийството на мъжа си, спомогнала за това на трона да се качи шестият римски цар Сервий Тулий.

Тарпейската скала — все още се спори относно точното й местоположение, но се знае, че се е виждала от долния край на Форум Романум и най-вероятно е представлявала канара, надвисваща от върха на Капитолия. Понеже от скалата до дъното на пропастта нямало повече от осемдесет стъпки, то под нея трябвало да се намира друга скална издатина или тераса. Тарпейската скала била традиционното място за извършване на публичните екзекуции на уличените в убийство или държавна измяна римски граждани. Осъдените или са били хвърляни, или са били принуждавани сами да скочат в бездната. На картата си съм определила местоположението й в съседство с храма на Опс.

Тарс — най-големият и важен градски център в Киликия, в югоизточна Мала Азия.

Тартар — онази част от подземния свят, където според древните се пращали за наказание най-големите грешници от света на смъртните: така например Сизиф вечно търкалял своя камък към върха, Иксион се въртял вързан на колело, а Тантал напразно се протягал да достигне храната и водата, които го примамвали. И тримата били смъртни, които по един или друг начин си били спечелили безсмъртието от боговете и затова не можели да бъдат наказани просто със смърт. Въпреки сериозните дискусии между такива мислители като Питагор, Платон и Аристотел нито гърците, нито римляните успели да си изградят ясна концепция за безсмъртието на душата. За тях смъртта означавала изчезване на всеки витален принцип; всичко, което оставало след смъртта, не било повече от една сянка, лишено от разум и плът подобие на умрелия. За великите философи душата била… от женски пол! Пеперудоподобно създание.

Тата — нежното латинско умалително от „баща“ — татко.

Театри — в републикански Рим бил забранен строежът за постоянни на театри. Затова ги сковавали от дърво преди игрите, включващи в програмата си театрални представления. В ранните години на републиката театърът се считал за деградираща нравите сила и подобно отношение продължило да се усеща кажи-речи до времето на Помпей. Било забранено на жените да седят редом с мъжете. Само общественият натиск, особено от страна на градската беднота (която обожавала фарсовете и пантомимата), успял да принуди римските магистрати и Сената да позволят провеждането на театралните представления с това ограничение, че не трябвало да се строят постоянни театри. Дървените конструкции били във формата на амфитеатър и имали собствени естради и сцена (на български се получава двусмислица, но в древността под „сцена“ се разбирало не подиумът, върху който се играело действието, а всичко зад и около него — Б.пр.), включително кулиси и скрити входове за актьорите. Конструкцията на сценете (или „скене“ на гръцки) достигала на височина до последния ред от трибуните (т.нар. кавеа) за публиката. При закриването на игрите дървените театри били разглобявани и отнасяни. По всяка вероятност дървеният материал, от който били построени временните театри, се разпродавал на търг, а спечеленото се прибирало в постоянния фонд за изграждане и поддръжка на театъра (причината за тази своеобразна строителна „стратегия“ се дължи на факта, че както повечето антични градове, така и Рим не разполагал с достатъчно просторни складови помещения, които да поберат, макар и в разглобен вид материала за конструкция, която може да носи десет хиляди души публика върху себе си).

Тевтони — германско племенно обединение, което в ранната си история населявало основата на полуострова, наречен Кимврийски Херсонес. Около 120 г. пр.Хр. тевтоните заедно с кимврите поели по дългия път на своето преселение. Като народ те изчезнали от лицето на земята след битката при Аква Секстия в 102 г.пр.Хр.

Тергеста — днешен Триест.

Термопили — крайбрежният проход, свързващ Тесалия с Централна Гърция. От едната страна го заграждало Егейско море, от другата — високи и непристъпни скали. Това обаче не го правело идеалното място за защита, тъй като из планините наоколо били прокарани множество тайни пътеки. Най-известната пътека, излизаща в тила на евентуалните защитници, била Анопейската, а пък най-известният защитник на прохода бил спартанският цар Леонид.

Тесалия — Северна Гърция. На запад била заградена от насечените планински вериги на Епир, на изток — от Егейско море. По времето на Гай Марий областта била част от римската провинция Македония.

Тибур — днешно Тиволи. В епохата на републиката градът представлявал малко селище на брега на река Анио, на мястото, където тя внезапно излизала от планините и поемала из долината на Тибър. По времето на Гай Марий жителите на града все още не били получили пълно римско гражданство.

Тибър — реката, миеща бреговете на град Рим. Извирала във високите Апенини отвъд Арециум и се вливала в Тосканско (Тиренско) море при град Остия. Рим бил разположен на североизточния бряг на Тибър. Реката се водела плавателна чак до Нарния, но в действителност силното й течение превръщало в рискован всеки опит да се плава срещу него. Тибър често се оказвал причина за катастрофални наводнения, особено в Рим.

Тигурини — келтско племенно обединение, заемащо част от територията на днешна Швейцария в съседство с племенното обединение на хелветите. Около осмата година от началото на голямото кимврийско и тевтонско преселение към тях се присъединили и тигурините — последни, които образували едно цяло с другите келтски племена — на маркоманите и херуските. В историята се приема, че в 102 г. пр.Хр. обединените тигурини, маркомани и херуски нахлули в Италийска Галия откъм изток през Норикум и Аквилея, но като научили за катастрофалното поражение на тевтоните при Аква Секстия, се обърнали назад и се върнали по родните си места. Така избегнали трагичната участ на тевтоните и кимврите.

Тингис — днешен Танжер. Столица и най-голям град в мавританското царство. Намирал се на Атлантическия океан отвъд Херкулесовите стълбове.

Тингитанска маймуна — или „варварската“ маймуна. Макак, безопашата или ходеща по земята маймуна. В античността маймуните и приматите не били често срещана гледка по Средиземноморието, но макакът, който все още може да се срещне в Гибралтар, винаги е населявал Северна Африка.

Тиро — новак, начинаещ.

Тога — дреха, която можел да носи само римски гражданин. Била изтъкана от лека вълна и притежавала доста характерна форма (това обяснява и защо по всички холивудски филми на облечените в тога герои все нещо им куца — в Холивуд никога не са проучвали внимателно нещата от предишни епохи или поне не и от античността). След подробни изследвания и многобройни експерименти д-р Лилиън Уилсън открил какви са били формата и размерите на идеалната тога. Така например тогата, която щял да носи мъж с ръст метър и седемдесет и пет и обиколка на талията 90 см, трябвало да бъде широка около 4,6м. и дълга 2,25м. Под дължина разбирайте тази страна, която следва тялото от горе на долу, а под ширина — онази, която се увива около него. Но трябва да се има предвид, че тогата не е била с формата на правоъгълник. Изглеждала е така:

Ако не бъде ушита точно както съм я показала на рисунката си, тогата просто няма да може да се облече по начина, по който са я носели римляните в древността. Републиканската тога от времето на Гай Марий била много широка (размерите на тогата се променяли на няколко пъти от царския период до края на пети век сл.Хр. — та това са повече от хиляда години). Мисля, че ще е нужно да направя още едно необходимо уточнение върху тогата, което е плод на собствените ми наблюдения: доказах, че римлянинът, облечен в тога, не е възможно да е носил каквито и да било други дрехи, т.е. препаска или каквото и да било бельо, под тогата и туниката си. Самата тога лишавала облечения в нея, от каквато и да е възможност да използва лявата си ръка, особено в областта на собствения си корем — при всяко движение в повече може да се наруши балансът и за броени мигове тежката дреха да се развие напълно. Но когато тогата е облечена правилно, тя можела да бъде разтворена твърде лесно само с дясната ръка, с която мъжът можел спокойно да надигне и туниката си и да уринира прав — да, но не и ако под туниката си носи друга дреха! Отбелязвам този любопитен факт, защото съвременните учени все още масово споделят мнението, че римляните са носели някаква форма на бельо под горните си дрехи. Но ако е бил облечен в тога, човек просто не е можел да си позволи подобно нещо — иначе би му се наложило при всяка малка нужда да вика роба си да му помага, което моралът на един римлянин — републиканец не би позволил за нищо на света.

Тога алба (или Пура) — чисто бялата тога. В действителност обаче ще е била по-скоро кремава.

Тога кандида — специално избелена тога, която си слагали кандидатите за определена магистратури, когато се представяли при образуването на кандидатските списъци (думата „кандидат“ произлиза именно от тога кандида). Носели я и докато обикаляли Рим, за да агитират гражданите му, както и при самите избори в комициите. Тогата придобила белия си цвят, след като била оставяна известно време да съхне на слънце, а след това равномерно се покривала със стрита на прах бяла креда.

Тога пикта — пурпурната тога, която носел триумфиращият пълководец. Дрехата била избродирана (най-вероятно със злато) с картини на знаменателните събития, които се честват, както и с портретите на участниците. Навремето и римските царе ходели облечени в тога пикта, както била облечена и статуята на Юпитер Оптимус Максимус в храма на Капитолия.

Тога претекста — тога с пурпурен ръб, която носел куриатният магистрат; носела се и от бивши куриатни магистрати, както и от невръстните им деца, независимо от пола им.

Тога пула — траурната тога, ушита от вълна с цвят, възможно най-близък до черния.

Тога трабеа — „полуоцветената тога“ според определението на Цицерон. Това била раираната тога на авгурите, а твърде вероятно е да са я носили и понтифексите. Подобно на тога претекста и тя имала пурпурен ръб, но иначе цялата била раирана с червени и пурпурни линии.

Тога вирилис — буквално тогата на „възмъжаването“. Става дума за тога алба или тога пура.

Толоза — днешна Тулуза във Франция. Намирала се в долината на река Гарумна и била политическият център на племенното обединение на волките тестосаги.

Торк — дебела, кръгла метална огърлица, направена най-често от злато. Нямала формата на пълен кръг, защото точно над гърдите завършвала с отвор от около 2,5 см. Приема се за доказано, че първо се слага около врата, а след това се извива навътре — най-вероятно веднъж сложен, никога не се маха. Носенето на торк било характерно за келтите, но го носели и в някои германски племена. Обикновено извитите краища на огърлицата завършвали с различни декорации топчета, спирали или дори животински глави.

Тракия — онази част от Балканския полуостров, която се намира между западния бряг на Хелеспонта и мислената линия точно на изток от Филипи; бреговете й се миели от Егейско море и Евксинския Понт, а на север територията й се простирала до границите със Сарматия. Римляните считали за западна граница на Тракия река Нестос (дн. Места). Тракия така и никога не успяла да се организира в единна политическа организация. След приключването на войните за наследството на Атал III в Мала Азия в 129 г. пр.Хр. егейското крайбрежие на Тракия минало под властта на римския управител в Македония. Римляните построили Игнациевия път, свързващ Адриатика с Хелеспонта — най-краткият и бърз път за прехвърляне на войски от Италия в Мала Азия, и затова за тях било от жизнено значение да не позволят на траките излаз на Егейско море. Енос (пристанищен град на устието на река Хеброс) — Марица — и Абдера (пристанищен град на изток от устието на река Нестос) били най-значителните градове на егейския бряг на Тракия. Най-големият град в Тракия обаче била старата гръцка колония на Тракийския Боспор Византион.

Трансалпийска Галия — римската провинция в Галия (за разлика от Цизалпийска Галия). Малко преди 120 г. пр.Хр. територията й била завладяна от римляните след блестящите победи на Гней Домиций Ахенобарб, който осигурил по този начин безопасен сухоземен път между Италия и Испания. Провинцията включвала бреговата ивица от Лигурия до Пиренеите, като на две места навлизала дълбоко навътре в страната: при Толоза в Аквитания и нагоре по течението на Родан (Рона) чак до търговската колония Лугдунум (Лион).

Триба — още от зората на републиката за римлянина трибата не представлявала повече форма на племенно разделение, а териториална единица, подчинена единствено на интересите на държавата. Общо броят на римските триби бил тридесети пет; от тях тридесет и една били селски, а само четири — градски. Шестнадесетте първоначални триби носели имената на шестнадесет патрициански фамилии, което сочело, че членовете им са били или членове на въпросните патрициански родове, или предците им са живели на земя, владяна от тях. През ранната и средната република, когато владяната от Рим територия започнала да се разпростира из цяла Италия, били създадени нови триби, в които се вписвали и новополучилите римско гражданство свободни италийци, така те на свой ред взимали активно участие в изграждането на римската политическа система. Колониите със статут на римско гражданство се превърнали в естествени ядра на новосъздадените триби. Четирите градски триби се смятат за основани от цар Сервий Тулий, въпреки че действителната дата на основаването им трябва да се търси по-късно, в годините на ранната република. Последната основана триба датира от 241 г. пр.Хр. Всеки член на дадена триба имал право на един глас при гласуванията вътре в нея, но сам по себе си този глас нямал почти никакво значение. При гласуванията в трибутните комиции първо се преброявали гласовете във всяка една триба поотделно и според мнозинството в нея тя определяла своя общ глас, който единствен имал значение за крайното решение на комициите. Това означавало, че при никой случай огромният действителен брой на гражданите, вписани в четирите градски триби, не можел да повлияе на крайното решение на трибутните комиции, където селските триби имали почти осемкратно превъзходство. Практически това означавало, че ако при дадено гласуване се появят само двама представители на дадена селска триба и гласуват единодушно, то техният глас се равнявал по сила на гласа на всяка от четирите градски триби поотделно, независимо че те на свой ред са могли да бъдат представени от по няколко хиляди души. Нищо не принуждавало членовете на селските триби да живеят извън пределите на Рим — почти всички сенатори и консули например принадлежали на селските триби.

Трибун — официално упълномощен представител на определена политическа страна в римското общество, който защищава интересите на институцията, издигнала го на този пост. Думата първоначално се използвала за хората, защищаващи интересите на отделните триби (от триба — трибун), но с промените, настъпили в политическия живот на републиката, с нея започнали да се наричат представители на различни институции, които не било задължително да са свързани по някакъв начин с трибите.

Трибун на хазната — Трибуни ерарии. Съществува известна неяснота около истинските функции на трибуни ерарии. Изглежда, първоначално така били наричани служителите във войската, чието задължение било да изплащат заплатите на войниците (като се има предвид финансовото състояние на римската армия от Предмарианската епоха, подобна длъжност едва ли би се оказала доходоносна), но със сигурност по времето, когато Гай Марий въвеждал своите преобразувания в армията, трибуни ерарии вече нямали нищо общо с нея, защото заплатите се давали от квесторите. Приела съм, че трибуни ерарии са цивилни лица. Въпреки че римският Сенат и народ гледали с лошо око на бюрокрацията и с всички средства възпирали увеличаването броя на различните обществени служители, с нарастването териториалните придобивки на Рим поне един от клоновете на държавното управление (SPQR) се нуждаел от нови попълнения и това била хазната (ерариумът). По времето на Гай Марий ще да е имало значителен брой цивилни служители, които да направляват различните функции на държавната хазна (а в годините след Гай Марий техният брой нараснал драстично). Трябвало да се събират всевъзможни данъци както у дома, така и в чужбина; трябвало да се намерят достатъчно пари, за да се подсигури закупуването на зърно, да се осъществят благоустройствените програми на цензорите, както и да се осигурят някои наглед дребни разходи, като например прасетата, които градският претор трябвало да даде за Компиталиите. И ако избраният на квесторската длъжност магистрат давал само общи насоки по всеки от тези въпроси, то той е трябвало да разполага с нужните хора, които да ги превърнат в реалност. Затова държавата се е нуждаела от висши цивилни служители, хора, чието положение да е по-различно от това на обикновените писари; без съмнение въпросните чиновници са произлизали из уважавани фамилии и по всяка вероятност трудът им се е заплащал добре. Възможното съществуване на подобна класа може да обясни затрудненията, които Катон тицензис сам си причинил в 64 г. пр.Хр. с назначаването на квестор на хазната — по всяка вероятност квесторите отдавна били изгубили навик да работят пряко, а пък и в 64 г.пр.Хр. хазната вече е представлявала внушителна по мащабите си институция.

Тридент — днешно Тренто в Италия.

Триклиний — римската трапезария. Обикновено в семейния триклиний (най-често помещението било квадратно) се разполагали три кушетки (ложета) във формата на буквата П. Ако застане на вратата и погледне към празния център на буквата, лявата кушетка се нарича лектус сумус (горно ложе), средната — лектус медиус (средно ложе), а дясното лектус имус (долно ложе). Всяка от трите кушетки била широка около метър и двайсет и пет или дори повече, а на дължина била поне два пъти по толкова, навярно и повече. В единия край на кушетката имало възглавница за главата. Срещу всяка от кушетките на височина малко под тяхната стояла масичка, дълга от единия до другия край на кушетката. Хранещите се се облакътявали на лявата си ръка, като за целта нагласявали специални облегалки; събували се преди ядене и можели да поискат робите да им измият краката. Домакинът се разполагал в левия край на кушетката в средата, който се смятал за долния; десният, считан условно за горен заради възглавницата за главата, се оставял за най-почетния гостенин — мястото се наричало локус консуларис (мястото на консула). По времето на Гай Марий жените рядко се излагали подобно на мъжете, освен ако не им се носи съмнителна слава, а вечерята е ергенска. Жените от семейството сядали на малки столчета в центъра на буквата П, влизали с първото ястие и се оттегляли с последното; по правило им се позволявало да пият само вода.

Триокала — най-недостъпната крепост, която построили разбунтувалите се сицилийски роби в планините в южната част на острова. Била обсадена от Луций Лициний Лукул в 103 г. пр.Хр., но паднала едва в 101 г.пр.Хр.

Трипод — всякакъв предмет, монтиран върху поставка от три крака. На триподи сядали гадателките. Върху триподи се държали и жарниците с жертвените или авгурските огньове. Масите също били често на три крака.

Триумф — най-знаменателният ден в кариерата на победоносния римски пълководец. По времето на Гай Марий, за да получи правото на триумф, пълководецът първо трябвало да бъде акламиран като император от собствените си войници, след което да представи писмена петиция пред Сената; само Сенатът бил упълномощен да удостои някого с правото на триумф и понякога, макар и сравнително рядко, се случвало достоен за честта пълководец да бъде несправедливо лишен от нея. Самият триумф представлявал внушителен парад, който следвал определения от традицията маршрут от Вила Публика на Марсово поле през специалната порта в Сервиевите стени, наречена Порта Триумфалис, през Велабрум и Форум Боариум до Големия цирк, след което по Вия Триумфалис и по Вия Сакра се излизало на Форум Романум, а оттам се изкачвал на Капитолийския хълм, за да стигне шествието до храма на Юпитер Оптимус Максимус. Триумфиращият пълководец и ликторите му влизали в храма и поднасяли на бога лавровите си венци, получени за победата, след което давали началото на триумфалния пир.

Триумфатор — така се наричал триумфиращият пълководец.

Трофей — за трофей се смятало пълното бойно снаряжение на пленения или убит вражи предводител. Спред практиката, установена още в архаичната епоха от гърците, пленените доспехи се окачвали върху забито в земята копие насред бойното поле и се поднасяли като дар на боговете, помогнали на победителите. Римляните променили гръцката практика, като започнали да издигат по бойните полета каменни паметници, а трофеите отнасяли със себе си в Рим. Там те се излагали на показ при триумфа на пълководеца — победител, след което се посвещавали на някое божество по избор и се оставяли за вечни времена в храма му. Метел Македоник бил първият римлянин, построил храм от мрамор, и след като го посветил на Юпитер Статор, дарил го с пленените от легионите му трофеи. Гай Марий издигнал храм на Честта и Добродетелта и също го дарил с пленените от войските му трофеи.

Тулианум — знае се също като Карцер. Малка къщичка с едно-единствено помещение и подземие, което се използвало за единствената килия за екзекуции в цял Рим. Всички видни военнопленници, след като били превеждани из Рим заедно с парада на триумфа, щом шествието започвало да изкачва Капитолийския хълм, били отвеждани в подземната килия на Тулианума и били удушавани с въже. Трупът на жертвата бил хвърлян през отворите на подземието към градската канализация. Друга практика (до която обаче се прибягвало по-рядко) било осъденият да се затвори в подземието и да се остави да умре от глад.

Тул Хостилий — третият римски цар. Доста тъмна фигура. Голям войнолюбец, той нападнал, превзел и сринал със земята Алба Лонга, а жителите й довел в Рим и ги присъединил към населението му; управляващата класа в Алба Лонга станала част от римския патрициат. Тул Хостилий също така построил сградата на Сената, наречена в негова чест Курия Хостилия.

Туника — основната дреха у почти всички древни народи по Средиземноморието, включително у гърците и римляните. Така както са я носели римляните по времето на Гай Марий, туниката е била в основата си правоъгълна, без шев около гърдите; навярно за по-удобно платът се е изрязвал при врата, вместо просто да се съшият един с друг правите краища на предницата и гърба. Ръкавите или представлявали просто правоъгълни парчета, тръгващи от раменете, изрязвани заедно с останалата част от дрехата, или са се пришивали допълнително. Със сигурност древните шивачи са можели да шият ръкави, защото в изворите от епохата се споменава за дълги ръкави, които между другото били пришивани отделно. Възприетото мнение, че между страничния шев, свързващ предницата и гърба, просто са се оставяли дупки за ръцете, не се потвърждава от статуите — може би просто статуи са заслужили само онези, които са могли да си позволят и по-специални туники. Но така или иначе на статуите, изобразяващи военни, ясно се виждат ръкави, къси ръкави, които не се различават съществено от нашите. Туниката се пристягала над пояса или с кожен колан, или просто с въженце и винаги е била по-дълга отпред, отколкото отзад — разликата била от около 7,5 см. Конниците носели върху туниката си тънка пурпурна ивица на едното рамо, сенаторите — по-широка. Смятам, че ивиците са се шиели от дясната страна, както се вижда от една фреска в Помпей, показваща човек, облечен в тога претекста, на чието дясно рамо ясно се вижда пурпурната ивица. Забелязвам, че същото е и при моделите на д-р Лилиън Уилсън.

Туника Палмата — туниката, която носи пълководецът триумфатор. Не е било задължително да е от пурпур, но със сигурност по нея били избродирани палмови клонки.

Тускулум — град, намиращ се на Латинския път, на около 25 км от Рим. Бил първият латински град, получил пълно римско гражданство за жителите си — още в 381 г. пр.Хр., и винаги бил напълно лоялен с Рим. Катон Цензор произхождал от Тускулум, където родът му държал от поне три поколения римския „обществен кон“.

Удължаване на пълномощията — акт, според който даден магистрат практически оставал в длъжност и след изтичането на мандата си. Подобна практика се използвала по отношение управлението на отвъдморските провинции или воденето на определена военна кампания, но не се отнасяла за самите магистратури.

Управител — с думата най-общо се назовават преторите, проконсулите и пропреторите, които обикновено за срок от една година управляват дадена римска провинция от името на римския Сенат и народ. Силата на управителския империум била различна, тъй както и конкретните пълномощия, които получавал. Но какъвто и да бил по закон империумът, управителят можел да се разпорежда като цар в провинцията си. Отговарял едновременно за нейната защита, администрация, за набирането на данъците и глобите и за още куп неща.

Утика — град в Африка, при устието на река Баградас. След разрушаването на Картаген от войските на Сципион Емилиян в 146 г. пр.Хр. Утика се превърнала в най-големия град и пристанище в римска Африка, където се намирало и седалището на римския управител.

Фалери — кръгли, гравирани с орнаменти сребърни или златни дискчета с диаметър от 75 до 100мм. Първоначално ги носели римските конници като знак за положението си, както и върху парадните сбруи на конете си. Около средата на републиканската епоха фалерите се превърнали в знак за военно отличие, връчван на бойците от конницата, но по времето на Гай Марий вече ги връчвали и на пехотинци. Обикновено фалерите, връчвани за бойни заслуги, били подреждани по девет заедно (в три реда по три) и се окачали върху кожени доспехи, които се носели върху бронята.

Фаниева хартия — някой си Фаний, римлянин, който е живял приблизително в средата на втори век пр.Хр., се захванал да преобразува най-долнокачествения пергамент в хартия, която по качествата си можела да съперничи с най-съвършения папирус. Братята Гракхи са използвали Фаниева хартия, което и свидетелства приблизително по кое време Фаний е достигнал до откритието си. Фаниевата хартия била далеч по-евтина от оригиналния египетски папирус, а и далеч по-лесна за намиране.

Фанум Фортуне (буквално „храм на съдбата“ — Б.пр.) днешно Фано в Италия.

Фасти — латинската дума за „празненства“, която започнала да се използва изобщо за календара. Календарът бил разделян на диес фасти и диес нефасти и бил окачван по стените на някои обществени сгради, включително Регията, както и по ораторските трибуни на Форум Романум. Предизвестявал римските граждани кои дни могат да се използват за дела, кои са отредени за заседания на комициите, кои са празници и кои вещаят лоша поличба и най-накрая — кога точно се падат неустановените на точна дата празници. Понеже годината се състояла от 355 дни, календарът рядко се съобразявал с годишните времена — освен в случаите, когато колегията на понтифексите не се заемела сериозно със задълженията си да изчисли допълнителните двадесет дни, които трябвало да се прибавят на всеки две години след края на февруари. Най-често обаче колегията дори не си помръдвала пръста, още повече че самите римляни не виждали особен смисъл в подобно начинание. Дните в месеца не се броели по начина, който правим ние, последователно — първи март, втори март и т.н., а се броели отзад напред с начална точка някоя от трите основни дати в месеца: календите, ноните и идите. Така, вместо да каже: „трети март“, римлянинът ще каже „четири дни преди мартенските нони“, а вместо „двадесет и осми март“ „четири дни преди априлските календи“. Разбира се, на нас ни изглежда объркващо, но за римляните подобно броене е било съвсем естествено.

Фасции — снопчета брезови пръчки, навързани с кръстосани един спрямо друг червени кожени каиши. Първоначално това била емблемата на старите етруски царе, но с времето символичният й смисъл се запазил, и то дори до епохата на империята. Фасциите се носели от ликторите, които проправяли път за куриатния магистрат (както и за проконсула или пропретора), и били знак, че му е бил даден империум. В границите на помериума сноповете били само от пръчки, което подсказвало, че на ликторите е дадено правото да налагат единствено телесни наказания; извън помериума между пръчките била пъхвана и двуостра брадва, което означавало, че куриатният магистрат има пълномощието да раздава смъртни наказания и да ги изпълнява. По броя на пръчките (фасциите) в снопа се разбирало колко голям е империумът на магистрата — ако е диктатор, фасциите били двадесет и четири, ако е консул или проконсул — дванайсет, ако е претор или пропретор — шест, а ако е куриатен едил само две.

Феликс — буквално „галеник на съдбата“, а не както бихме били склонни да кажем: „щастливец“. Навремето като че ли са били по-откровени с материалната страна на нещата. Латинската дума феликс е свързана с богинята Фортуна, с късмета.

Фелатор — груба дума в латинския, с която се обозначавал мъжът, който при орален секс се е оставял да му лижат пениса. Във всеки случай това положение се е смятало за по-достойно от обратното — ти да си лижещият (вж. ируматор).

Ферентинум — днешно Ферентино в Италия.

Фирмум Пиценум — днешно Фермо в Италия.

Фламен Диалис — специалният жрец на Юпитер и най-старшият от петнадесетте фламини. Животът му никак не бил лек. Трябвало да бъде патриций, да е сключил брак — конфареацио с патрицианка и двамата му родители трябвало да бъдат живи в момента на избирането му, а длъжността му била пожизнена. Фламен Диалис бил обграден от всевъзможни забрани и табута: не трябвало да вижда или докосва мъртвец, не трябвало да се докосва до желязо, да носи някъде по себе си възел, да му се стриже косата или брадата с желязо, да носи върху себе си кожа от животно, одрано специално за целта, да докосва кон, да яде варива или квасен хляб. Жена му — фламиника Диалис — била жертва на почти същите ограничения.

Фламин — жрец, член на колегията, обслужваща култа към най-старите римски богове. Имало трима върховни фламини и дванайсет нисши. Фламинес майорес обслужвали: 1.) Юпитер, 2.) Марс, 3.) Квирин. Като се изключи фламен Диалис (Юпитеровият фламин), останалите не били натоварени с кой знае колко тежки задължения, но и тримата върховни фламини живеели в държавни домове. Без съмнение това се дължало на факта, че фламините представляват най-старите римски жреци.

Фламиниевият цирк — намирал се е на Марсово поле, близо до Тибър и Форум Холиториум. Построен бил в 221 г. пр.Хр. и понякога, когато събранието им е трябвало да се проведе извън границите на помериума, на него са се свиквали трибутните комиции или плебейското събрание. На територията на Фламиниевия цирк са били издигнати няколко светилища, едно от които на Вулкан, а друго — известно с изящния си стил — на Херкулес и деветте музи.

Флумен — латинската дума за река.

Фортуна — римската богиня на съдбата и едно от най-почитаните божества в целия римски пантеон. В чест на Фортуна се изграждали множество храмове, като всеки от тях бил посветен на някоя от множеството й природи. Благосклонността на Фортуна означавала изключително много за политици и пълководци, които без изключение — дори и когато става дума за такива интелигентни военачалници като Гай Марий, Луций Корнелий Сула и диктатора Гай Юлий Цезар — били убедени в скритите й ходове.

Форум — отворено градско пространство, предназначено за всевъзможни дейности — делови, частни и обществени.

Форум Боариум — пазарът за месо. Намирал се в северния край (Велабрум) на Големия цирк. Думата „боариум“ означавала „добитък“, но по времето на Гай Марий на пазара се продавали всевъзможни меса.

Форум Каструм — плацът вътре в римските военни лагери, намирал се пред самата палатка на военачалника.

Форум Писцинум — пазарът за риба. Истинското му местоположение и до ден-днешен представлява тайна, но от някои бележки на Цицерон знаем, че ветровете в Рим разнасяли най-често по посока на Форум Романум и зданието на Сената воня на риба. Затова съм избрала за пазара мястото точно на запад от Вия Нова, във Велабрум.

Форум Романум — средището на римския политически живот, обширно празно пространство, отредено за политика, правораздаване, дела и религия. Според мен по времето на Гай Марий из базиликите покрай Форума не е имало сергии. Кипящият политически живот, да не говорим за постоянно провеждащите се съдебни процеси, и множествата, които е способен да доведе всеки миг на площада, биха помели всякакви препятствия, които пък от своя страна най-много биха запречили пътя на тълпата и предизвикали безредици. Двата големи пазара, намиращи се в близост — Мацелум от обратната страна на Емилиевата базилика и Мацелум Купеденис отвъд Кливус Орбиус, предлагали достатъчно търговска площ, за да не се блъскат продавачи и по Форума.

Форум Фрументариум — пазарът за зърно. Местоположението му върху картата ми е напълно хипотетично, но имам основанията да смятам, че е и напълно възможно. Първо, смятам, че едрите частни търговци на зърно (а такива е имало много) са продавали редом с държавните. Държавните запаси са се разпродавали в две различни части на града: на Минуциевата врата на Марсово поле, където се намирали службите на куриатните едили, издаващи съответните разрешителни, и пред обществените складове, намиращи се под самите скали на Авентина, в съседство с римското пристанище. Знае се също, че е имало складове и покрай Викус Тускус в подножието на Палатина, които били построени наново от Агрипа по времето на принципата, но в годините на републиката навярно са представлявали частна собственост. Затова съм разположила Форум Фрументариум във Велабрум, на крачка от складовете край Викус Тускус.

Форум Холиториум — пазарът за зеленчуци. Намирал се е вдясно от брега на Тибър, като наполовина са били от вътрешната страна на Сервиевите стени, а наполовина — от външната. Навярно първоначално са били изцяло от вътрешната. Местоположението на пазара улеснявало стопаните, отглеждащи зеленчуци на Марсово и Ватиканското поле.

Фракции — терминът, с който съвременните историци най-често обозначават различните политически групи в римската република. И дума не може да става за политически партии в съвременния смисъл на думата, защото били изключително гъвкави, а и съставът им се менял постоянно според случая. Вместо да се обедини около определена идеология, римската фракция най-често се завъртала около нечия личност, сдобила се с респектираща аукторитас и дигнитас. Гледала съм напълно да избегна понятията „оптимати“ и „популари“, за да не остане читателят с впечатлението, че наистина са съществували утвърдени политически партии.

Фрегела — латински град, намирал се на мястото, където Вия Латина пресича река Лирис, на самата граница със Самниум. Винаги е бил лоялен към Рим до 125 г. пр.Хр., когато избухва въстание против римляните, удавено в кръв от претора Луций Опимий. Градът бил сринат със земята и впоследствие мястото му на процъфтяващ търговски център било заето от построения от римляните на отсрещния бряг на Лирис град Фабратерия Нова („новонаправен“).

Фригия — една от най-дивите и рядко населени области в Мала Азия, чието име за древните звучало също тъй мистично, както имената на нимфи, дриади, сатири и всякакви други приказни същества. В същото време местното население представлявало в огромната си част беззащитни селяни, които ставали лесна плячка за ловците на роби. Фригия се намирала навътре в сушата от Витиния, на юг от Пафлагония и на запад от Галатия. Областта принадлежала на Аталовото царство Пергам, като територията й била покрита с планини и гъсти гори. След войните за пергамското наследство след смъртта на Атал III римският проконсул Маний Аквилий буквално продал по-голямата част от Фригия на понтийския цар Митридат V и прибрал златото за себе си.

Ханибал — най-известният от пуническите принцове, предводител на картагенската армия във войните й с Рим. Роден в 247 г. пр.Хр., Ханибал започнал от дете да се обучава във военното изкуство в родната си Испания, където прекарал цялата си младост. В 218 г.пр.Хр. нахлул в Италия и с блестящата си стратегия изненадал цялата римска армия в гръб; прекосяването на Алпите (включително с няколко десетки слона) през прохода Монженевр и досега се смята образец във военната теория. В продължение на шестнадесет години войските му кръстосвали във всички посоки Италия и Италийска Галия, нанасяйки на римските легиони поражение след поражение — при Требия, Трезимене и най-накрая при Кана. В крайна сметка армията му била доведена до изтощение от тази на Квинт Фабий Максим Верукозис Кунктатор, чиято стратегия била да не се откъсва нито за миг от картагенците и в същото време да избягва всякакво генерално сражение. Заради близостта на Фабий — Максимовата армия Ханибал така и не посмял да нападне самия Рим. Един по един съюзниците, които си бил спечелил с победоносния си поход из Италия, се отметвали от Картаген и Фабиевите легиони постепенно изтласкали Ханибал на юг, особено след като от ръцете му се изплъзнала цяла Кампания. Скоро Ханибал изгубил Тарент, а в същото време брат му Аздрубал претърпял поражение на север в Умбрия, при реката Метавър. Притиснат до самия връх на италийския ботуш — Брутий, в 203 г.пр.Хр. Ханиоал бил принуден да прехвърли към Картаген по море така и непобедената си в нито едно сражение армия. Претърпял поражение едва при Зама от войските на Сципион Африкански, след което като държавен глава на Картаген започнал да плете интриги срещу Рим в съюз със сирийския цар Антиох Велики. В крайна сметка се наложило да търси убежище при Антиох, но след поражението на сирийските войски от римляните Ханибал отново трябвало да бяга, този път при витинския владетел Прузий. В 182 г.пр.Хр. Рим изрично поискал от Прузий да му бъде предаден Ханиоал, но последният се самоубил. Непримирим противник на Рим, Ханибал в същото време винаги е бил един от най-уважаваните от самите римляни пълководци и политици.

Харибда — митичен водовъртеж, който в различни извори се появява на съвсем различни места из Средиземноморието — например между Сицилия и Италия или при Херкулесовите стълбове. Харибда е винаги неразделна със Сцила, чудовище с навързани около пояса си лаещи кучета, което живеело толкова близо до водовъртежа, че никой моряк не можел да мине безопасно покрай едната, без да попадне на другата. В древността изразът „хванат между Сцила и Харибда“ е бил равнозначен на сегашните „между два огъня“ или „между чука и наковалнята“.

Хаста — старомодното копие на римския пехотинец с листоподобен връх. След промените, които Гай Марий внася в пилума, хастата излязла от употреба.

Хедуи — могъщо келтско племенно обединение, заемащо част от централна Дългокоса Галия. След като в 122–121 г. пр.Хр. Гней Домиций Ахенобарб покорява традиционните им врагове, арверните, хедуите губят от своята войнственост и враждебност спрямо римляните, с времето сами се романизират и си спечелват покровителството на Рим.

Херкулесовите стълбове — тесният пролив, свързващ Средиземно море с Атлантическия океан, открай време се е знаел като Херкулесовите стълбове заради двете огромни канари, надвиснали над него — Калпе (днешен Гибралтар) откъм европейския бряг и Абидус откъм африканската.

Херм — пиедестал, върху който първоначално е била поставяна главата на бог Хермес; по традиция по средата на цокъла се окачали мъжки гениталии с еректирал пенис. В елинистическата епоха станало обичай върху така оформените пиедестали да се слагат бюстове не само на Хермес, но и на действителни личности, а терминът „херм“ започнал да се отнася единствено до своеобразните пиедестали, обкичени с мъжки гениталии. Посетителят на съвременните музеи ще забележи, че при множество антични бюстове по средата на височината на цокъла зее квадратна дупка; на нейно място навремето гордо са стърчали тестиси и еректирал пенис, но в християнската епоха „хермовете“ били безжалостно осакатени.

Херсонес — гръцката дума за полуостров, използвана от древните географи с далеч по-широко съдържание от сегашните. Запазили са се имената на Херсонес Тракийски, Херсонес Таврически, Херсонес Кимврийски и др.

Херсонес Кимврийски — днешният полуостров Ютланд, или с друга думи Дания.

Херуски — германско племенно обединение, населявало земите по течението на река Амизия (дн. Емс) и на река Визургис (дн. Везер). Около 113 г. пр.Хр. част от херуските напуснали родните си места, за да се присъединят към масово преселващите се тевтони и германи.

Химетски мед — мед, събиран по склоновете на Химетския хълм в Атика. Причината точно този мед да се слави по цялото Средиземноморие не била в по-особените цветя, посещавани от пчелите, а във факта, че единствено химетските пчелари не опушвали кошерите, преди да съберат меда.

Хипанис, река — днешната река Буг в Белорусия.

Хипо Региус — днешният град Анаба в Алжир.

Хиспания — днешна Испания. Наричана била още Иберия.

Хиспания Ултериор — вж. Далечна Испания.

Хиспания Цитериор — вж. Близка Испания.

Хомот — хомотът представлявал дървена летва, която се облягала върху вратовете на впрегатните животни, когато трябвало да теглят каруца или нещо друго. В преносен смисъл се превърнал в символ на сервилността, на признаването на чуждата власт над себе си. Някъде в района на Карина бил сложен на публично място хомот, под който трябвало да минат всички млади римляни и римлянки, за да изразят своето подчинение; наричал се Тигилум и по всяка вероятност смисълът на минаването под него било да се покаже, че младежът вече се е подчинил на теглата и грижите, съпътстващи възрастния. Терминът обаче имал и друго значение, а то било свързано с войската. Тъкмо в това си значение хомотът й се възприемал като нещо изключително важно. Още от дълбока древност римската армия (а може би преди нея етруската) възприела като традиция след всяка своя победа на бойното поле да принуждава пленените врагове да минат „под хомота“. За целта се забивали две копия в земята и върху тях се закачало хоризонтално трето — достатъчно ниско, за да бъде принуден човек, който минава отдолу, да се наведе. За нещастие на римляните обаче много от техните врагове възприели унизителната традиция и на свой ред започнали да принуждават пленените римски войници да минават под хомота. За римляните това представлявало непоносимо унижение — дотолкова, че в Сената неведнъж се изразявало мнението как било по-добре цяла една римска армия да се бие до последния човек, отколкото победените да се предадат и минат под хомота, пожертвайки римската чест и дигнитас. Обикновените жители на Рим, дори и пролетариите гледали на минаването под хомота като на велико унижение и искали сметка от всички римски войници и офицери, предпочели да се унижат, вместо да загинат с достойнство.

Хубрис — гръцка дума, използвана и до ден-днешен. Означава надменност, високомерие.

Цебена — планинските земи и възвишенията в Южна и Централна Галия, западно от река Родан. В днешно време някогашната Цебена се разпределя между областите Севен, Оверн, Ардеш и фактически целия Централен масив.

Цезарово сечение — хирургическа намеса, до която се прибягва, когато детето не може да се роди по естествен път. Легендата разправя, че по такъв начин се е появил на бял свят диктаторът Гай Юлий Цезар, на когото била кръстена операцията. Предпочела съм да не обръщам внимание на тази история, защото се знае, че майката на Цезар Аврелия е доживяла седемдесетгодишна възраст и по всяка вероятност до смъртта си се е радвала на добро здраве. Докато в античността дори и да се е извършвало цезарово сечение, и дори понякога детето да е бивало спасено, участта на майката е била все същата — смърт. Първият истински успешен опит с цезарово сечение е извършен в Италия, в град Павия през април 1876 г., когато доктор Едуардо Поро извадил от утробата на родилката Джулие Ковалини новороденото й дете — и майка, и дете оцелели.

Цела — буквално „стая“. Повечето стаи в римските домове получили собствени названия, но всяко друго помещение, което си няма специално име, се е наричало най-общо цела. Името обаче се е запазило за всички вътрешни помещения в храмовете.

Цензор — най-висшият римски магистрат, независимо че не е притежавал империум и следователно не се е придружавал от ликтори. За да се кандидатира за цензор, човек задължително трябва да е бил преди това консул, а само онези консуларни сенатори, които са се радвали на огромна лична аукторитас и дигнитас са си правели изобщо труда да се кандидатират. Да бъдеш избран за цензор, представлява крайната точка на една политическа кариера, защото се знае, че по-нагоре няма къде да се отиде. Цензорът (избирани са по двама наведнъж) запазва поста си в продължение на пет години, но в действителност упражнява функциите си само през първите осемнайсет месеца от мандата си. Заедно със своя колега проверява и коригира списъка на сенаторите, на конническото съсловие и на т.нар. пазители на държавния кон (осемстотинте най-влиятелни конници в Рим), както и организира всеобщия ценз (преброяване) на римските граждани не само в пределите на Рим, но и в цяла Италия и задморските провинции. Пак цензорът записва и имущественото състояние на всеки гражданин и го причислява към съответната класа. Всички договори, сключени от държавата, преминават през неговите ръце, а огромният дял от общественото благоустройство е вследствие неговата инициатива.

Центуриатни Комиции — вж. събрание, народно.

Центурион — офицер на редовна служба както в римските, така и в спомагателните легиони. Погрешно е да се смята центурионът за аналог на съвременния подофицер. Центурионите са били истински професионалисти и статутът им не е бил усложняван от съвременните обществени различия. Когато някой римски пълководец загуби дадено сражение, той едва ли би съжалил за загубата на някой и друг военен трибун, но навярно би започнал да си скубе косите за всеки убит или пленен центурион. При самите центуриони съществуват различни функции и чинове: най-младшият центурион командва отряд от осемдесет войници и двадесет невъоръжени помощници, наречен центурия. След реорганизацията, която Гай Марий въвежда в републиканската армия, шест центурии съответно с шестима центуриони — образуват една кохорта, начело на която стои т.нар. пилус приор, най-старшият от тях, командващ едновременно с цялата кохорта и една от центуриите. Десетимата началници на кохортите, съставляващи един легион, също се подреждат по старшинство, като най-старшият пилус приор отговаря единствено пред началника на легиона (или някой от избраните военни трибуни, или някой от назначените от главнокомандващия легати). По времето на републиката всяко повишение в чин е ставало по волята на войниците.

Центурия — термин, който може да се използва за всяко събиране на сто души, но което в началото е обозначавало отряд от стотина войници. Центуриите в центуриатните комиции включват в състава си много повече от сто души и макар че в началото са били сформирани като войскови подразделения, с времето изгубват военните си функции. Центуриите, от които се образуват легионите, обаче продължават да наброяват точно сто души.

Церера — древна итало — римска богиня на земята, чиито задължения се отнасят най-вече до житните култури. Храмът й се намира на Форум Боариум, от страната на Авентин (следователно, и извън пределите на помериума) и се смята за най-красивата култова сграда, издигната през републиканската епоха. Бива построен от плебса по време на първата сецесия (494 г. пр.Хр.), когато патрициите владеят Рим изцяло, за да могат плебеите да имат свое култово средище извън рамките на града. Фактически отцепилите се плебеи се отдръпват не по-далеч от Авентинския хълм, но това е достатъчно да срине устоите на римското общество и техните искания да бъдат удовлетворени. По времето на Гай Марий храмът на Церера се е знаел като сборно място на плебейското съсловие, където, освен това са изпълнявали длъжността си плебейските едили.

Циник — последовател на философската школа, основана от Диоген Синопски. Всъщност определението „школа“ не бива да се разбира твърде академично, още повече че циниците не са спазвали кой знае колко сложни правила на поведение. Най-общо циникът е вярвал в простотата на нещата и вътрешното освобождаване чрез освобождаването от собствеността. Циниците изпитвали дълбоко недоверие към смисъла на всяко човешко начинание и желание, определяйки ги единствено като форма на себичност.

Цирк — мястото, където са се провеждали надбягванията с колесници. Самото трасе е вървяло в дълга и тясна елипса, по средата на която се издига т.нар. спина — дървена преграда с два каменни конуса в двата края — наречени мети, които колесниците трябвало да заобиколят при завоите. Гледката се допълвала от дървените пейки за зрителите, издигнати от всички страни върху открити трибуни. Седемте обиколки, които трябвало да направят състезаващите се, били отброявани с помощта на седем яйца и на седем делфина. Навярно и делфините, и купите с яйцата са съществували от самото зараждане на надбягванията, но със сигурност Агрипа е дарил на Големия цирк по-хубави делфини от дотогавашните. За, седемте обиколки са били нужни двадесет и пет минути. Предполага се, че четирите цветове, с които са се състезавали различните колесници през епохата на късната империя синият, зеленият, белият и червеният, са били възприети още във времето на републиката. (Според една легенда цветовете са били установени от самия Ромул. — Б.пр.)

Цирцеи — областта, която заедно с планината Цирцеи представлява границата между Лациум и Кампания. Едноименният град се разполага на едноименния нос, откъм страната на Тарацина и в републиканската епоха се е използвал като морски курорт.

Цитадела — най-общо казано, крепост, изградена върху хълм и използваща за защита стръмните му и труднодостъпни склонове, или укрепена част на селище, оградена от мощна стена и служещо за защита на населението при нападение.

Чуждестранен Претор — претор перегринус. Носи името си заради това, че се занимавал изключително със съдебни дела и спорове, в които поне едната страна е неримски гражданин. По времето на Гай Марий задълженията на чуждестранния претор се ограничавали в това да раздава справедливост; често се налагало за тяхното изпълнение да обикаля цяла Италия, понякога дори да я напуска. Под юрисдикцията му попадали и деянията на неграждани в пределите на самия Рим.

Югер — римска мерна единица за площ. Един югер се равнява на 0,252 хектара (приблизително една четвърт). Онези, които използват метричната система, ще бъдат близо до сегашното измерване в хектари просто като разделят броя на югерите на четири.

Юл — син на троянския герой Еней. Както в днешни времена, така и в античността съществува пълно объркване относно майката на Юл. Според някои тя била троянската съпруга на Еней Кревза, според други — латинката Лавиния. Вергилий държал на Кревза, Тит Ливий — на Лавиния. Това, което не знаем, е самите Юлии коя от двете биха предпочели да им бъде родоначалничка. Юл се наричал също така Асканий, което пък е името, дадено на Кревзиния син от Омир. Освен това, като се има предвид, че Вергилий е бил официалният римски поет, покровителстван от самия Август, един Юлий, най-вероятно Август е държал да се знае, че родословното му дърво води и двата си корена от Троя. Това обаче не означава, че и осиновителят му диктаторът Цезар е мислил като него — Август е имал склонност да нагажда човешкото мислене на божествения си чичо според собствените си цели и желания. В крайна сметка не е и толкова важно да се знае точно коя е майката на Юл; важното е, че Юлиите винаги са се смятали за преки наследници на Еневия син, а следователно на самата Венера (Афродита), майка на Еней и баба на Юл. Като се има предвид, че от идването на Еней в Италия и рождението на Гай Юлий Цезар в 100 г. пр.Хр. е минало кажи-речи също толкова време, колкото между завладяването на Англия от Уилям Завоевателя и днешно време, и като се знае, че и досега се намират англичани, убедени, че могат да проследят родословието си чак до някой от норманските барони на Уилям, нищо чудно Юлий Цезарите наистина да се окажат наследници на Еней.

Юлила — според книгата ми по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар. Никъде няма изрично сведение, че Цезар не е имал две дъщери; това, че в изворите се споменава само за една, Юлия, може да се приеме донякъде като довод, че втора не е имало, но пък и ни дава свободата да си я измислим, ако трябва. Аз самата винаги съм се учудвала на способностите на древните автори да се прехласват по определени въпроси, които считат за важни, и в същото време да мълчат по множество други, явно смятани за маловажни. Най-надеждният ни свидетел за епохата, съвременникът на Марий Цицерон е писал за пред хората на своето време и от текстовете му личи предубеждението, че читателят знае за какво става дума и следователно не си струва трудът да се впускаме в подробности. За Юлия се знае, че е доживяла до дълбока старост и е била една от най-забележителните и уважавани жени за времето си. Била е съпруга на великия Гай Марий и майка на един син, който също е заел своето място сред римските знаменитости. Нищо чудно тогава, че името й е успяло да достигне до нас, както и нищо чудно Цезар и Марция да са имали и друга дъщеря, която обаче да не си е спечелила нужното име, за да бъде запомнена. От друга страна, знаем от Плутарх, че първата жена на Сула се е казвала Юлия, но след нея той се е женил още три пъти, а само двете му последни съпруги са заслужили да бъдат споменати и в други извори за епохата. Като се има обаче предвид огромната пропаст, зейнала впоследствие между Марий и Сула, твърде е възможно в своите мемоари (които са били използвани от по-късните историци като Плутарх) Сула умишлено да си е спестил думите за възможния си брак с една Юлия — при публикуването на спомените му вдовицата на Гай Марий е била все още между живите.

Затова читателят ще ми прости, задето в интерес на разказа оженвам Сула за някаква си по-малка сестра на Мариевата съпруга Юлия. Все пак имам си и други причини да смятам, че подобно нещо е възможно. Историческите факти ясно свидетелстват, че в началото на политическата и военната си кариера Сула е бил силно обвързан с Гай Марий. Колкото и да се рови човек в свидетелствата от онова време, никъде няма да открие сведения, че във въпросните години нещо е нарушило колегиалните, дори дружески отношения между Марий и Сула. Споменаването за опитите на Сула да обяви сам себе си за победител в Югуртинските войни, задето лично бил заловил Югурта, водят своето начало от две различни места — мемоарите на самия Сула и мемоарите на Квинт Лутаций Катул Цезар — със забележката, че и едните, и другите са били издадени дълги години след въпросните събития. Когато са писали своите спомени, и двамата свидетели са имали личен интерес да отнемат от престижа на Гай Марий. И все пак, ако се вгледаме внимателно в преплелите се една в друга политически кариери на Марий и Сула в годините 107–100 пр.Хр., не е възможно от случилите се събития да се заключи, че между двамата е съществувала някаква неприязън или враждебност. Напротив, фактите говорят по-скоро, че двамата са продължавали да бъдат близки колеги и съратници и че са си имали доверие един на друг. Ако заради въпросните недоказани претенции на Сула относно Югуртинските войни между двамата се е породил конфликт, то на какви основания за похода си в Галия Марий би взел със себе си като висш легат тъкмо Сула, а не някой друг? Но изведнъж Сула се появява в Италийска Галия под командването на Катул Цезар тъкмо в мига, когато на Марий му е предстояло сражение с настъпващите тевтони от другата страна на Алпите. Това обаче според мен не се дължи на някакъв разрив между Сула и Марий. Това, което знаем, е, че в един миг Катул Цезар повежда легионите си нагоре по течението на Атезис, после избухва някакво тайнствено въстание и той се обръща назад. Нищо обаче не стига до Рим; Катул Цезар дори не съобщава пред Сената, за каквото и да е въстание, ами чисто и просто остава да чака в Плаценция завръщането на Мариевата армия. В това време не се чува нищо за Сула, макар че се води висш легат при Катул Цезар. Вярно е, че няма как да се твърди със сигурност, но колкото е възможно раздялата на Сула с Марий да се дължи на личен конфликт, още по-възможно е Сула да е бил изпроводен умишлено от Марий при Катул Цезар, с цел да предотврати пращането на гибел на цяла една армия, която Рим не е могъл да си позволи да изгуби.

Ако се върнем в 108 г. пр.Хр., ще видим как Марий напуска Африка и отива в Рим, за да се кандидатира за консул и как в същото време лично търси услугите на Сула като свой квестор, защото след като изтича едногодишният му мандат, Сула остава в Нумидия при Марий — постъпка, на която е способен само човек, лично обвързан със своя началник. Безспорно е, че Сула се завръща у дома не по-рано от самия Марий. Дори квесторската си длъжност той дължи преди всичко на Марий. А как така Марий ще опознае толкова добре Сула, че да търси услугите му, ако двамата не са служили заедно, което е факт, ако помежду им има седемнадесет години разлика във възрастта и стига да вярваме на Плутарх, ако животът, който са водели, е бил толкова различен? От друга страна, Плутарх споменава, че първата съпруга на Сула се е казвала Юлия. Ако първата жена на Сула е била сестра на Мариевата жена Юлия, то тогава всичко идва по местата си. Не е изключено двете Юлии да са били братовчедки и близки приятелки. Но за всеки романист, който разработва тема като тази, ще е за предпочитане рамката на творбата му да не се разширява прекомерно, затова най-добре би било двете Юлии да се окажат сестри. Благодаря ти, Плутарх, че споменаваш името на първата жена на Сула! Като се има предвид, че за един римлянин семейството му винаги излиза на преден план, какво по-логично от това Марий и Сула да се окажат свързани по сватовска линия? И какво по-логично от това родителите на жена му да потърсят помощта му за втория си зет, който тепърва поема по курсус хонорум. Ето как се роди Юлила, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар и първата жена на Луций Корнелий Сула.

Юнона Монета — Юнона Предупреждаващата или по-скоро Напомнящата. Именно нейните свещени гъски се разкрякали в онази нощ на 390 г. пр.Хр., когато галите се опитали да изкатерят през нощта скалите на Капитолия, и разбудили спящия Марк Манлий. Монетният двор се намирал в кухината под подиума на храма й в Аркс на Капитолия. Оттам идва и нашата дума за „монета“.

Ютурна — едно от божествата, родом от Рим, и следователно с характер на нумен, сиреч лишено от образ и собствена митология в гръцкия смисъл (макар и в по-късна епоха благодарение на усилията на Вергилий да се сдобива с такава). Ютурна било водно божество и му били посветени малко изкуствено езерце и храм в съседство с Весталските стълби, водещи към Палатина. Смятало се, че водите в езерцето имат лечебна сила и затова храмът бил посещаван от множество поклонници.

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Авгур — „авгур“

Агеласт — „който никога не се усмихва“

Албин — „възбял“

Африкански — от Африка

Ахала — не се знае

Ахенобарб — „с рижа или златиста брада“

Балеарик — от Балеарските острови

Бамбалио — не се знае

Бестия — „звярът“

Брокх — „с щръкнали зъби“

Брут — „тъп като животно“

Варон — „кривокрак“

Вация — „патрав“

Верукозис — „покрит с брадавици“

Вописк — „оцелелият от двама близнаци“

Галба — „шкембе“

Гета — „дошъл от края на света“

Главка — „сивкаво — зеленикав“

Гракх — „чавка“ (?)

Далматик — от Далмация

Дентат — „роден със зъби“

Диадемат — от диадемата, символ на царска власт

Дивес — „божественият“

Друз — не се знае

Ебурн — „от слонова кост“

Калв — „плешив“

Калд — „равнодушен“

Камил — не се знае

Капрарий — „козел“

Карбон — „опърлен“ или „пепеляв“

Катон — „хитър, но избухлив“

Катул — „кученце, малко животно“

Кота — „винено леке“ (?)

Крас — „тлъст“

Кунктатор — „който възпира“

Ленас — „жреческа одежда“

Лентул — „бавен, муден“

Лепид — „прекрасен човек“ (по модерно му — „пич“)

Лиметан — от граница

Лонгин — „в далечината“

Лукул — „малка дъбрава“

Магнус — „велик“

Македоник — от Македония

Максим — „най-великият“

Мактатор — „джелатин“

Манцин — „сакат“

Маргарита — „бисер“

Меминий — от галите мемини

Мерула — „кос“

Метел — „освободен наемник“

Мус — „мишка, плъх“

Назика — „шумен“

Нерва — „жилав“

Нумидик — от Нумидия

Оратор — „оратор“

Орест — „майка му е умряла при раждането му“

Павел — „дребосък“

Пизон — „смилам те“

Пипина — „пишле“

Порцела — „прасе“ или „гениталии на малко момиченце“

Постум — „роден след смъртта на баща си“

Пулхер — „красавец“

Равила — „прегракнал от говорене“

Регин — от „царица“

Рекс — „цар“

Рузон — „селяндур“

Руфин — „от семейство червенокоси“

Руф — „червенокос“

Сатурнин — от Сатурн

Серан — от „сърп“ или — „назъбен“

Сесквикул — „мръсник и половина“

Сикул — от Сицилия

Силан — „мутра“

Силон — „чипонос“

Скавър — „с подути крака“

Стих — робско име (гръцко)

Страбон — „кривоглед“

Сула — не се знае

Сцевола — „левичар“

Сципион — „церемониална пръчка“

Туберон — „гърбица“ или „пропаднал морално“

Филип — от Филипи

Фимбрия — „който си подстригва косите на бретон“

Флак — „дългоух“

Цезар — „с буйни коси“

Цезонин — не се знае

Цек — „сляп“

Цепион — „продавач на лук“

Цицерон — „нахут“

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5089

Издание:

Колийн Маккълоу. Венец от трева. Част I: Предсказанието

Коректор: Лилия Анастасова

Оформление на поредицата: Димитър Стоянов — Димо

Компютърен дизайн на корицата: Иван Добрев

Художник: Емилиян Станкев

ИК „Плеяда“, 1996 г.

ISBN: 954-409-117-3

1

Cella (лат.) — стаичка в храм, където се съхранява изображението на божеството. — Б.пр.

2

Великата майка — Б.пр.

3

Днешен Кубан. — Б.пр.

4

Днешното Азовско море. — Б.пр.

5

Днешен Дон. — Б.пр.

6

Днешните Волга, може би Северен Донец, Днепър и Бут. — Б.пр.

7

Днешният град Анапа, близо до Новоросийск. — Б.пр.

8

Тевкър — герой от Троянската война, брат на Аякс Теламонид; след превземането на Троя е изгонен от баща си Теламон, задето не е отмъстил за поруганата чест на брат си, самоубил се заради неполучените доспехи на Ахил. Според легендите обходил много страни, за да се установи в Киликия. — Б.пр.

9

Днешният остров Елба в Средиземно море. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Венец от трева
Част I: Предсказанието

1

2

3

Речник

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Информация за текста

1