Колийн Маккълоу

Венец от трева

Част II: Разривът

4

Докато Луций Корнелий Сула пътуваше на изток, Гай Марий и Публий Рутилий Руф успяха да прокарат закон, премахващ установените с лекс Лициния Муция специални съдилища. Марк Ливий Друз беше силно въодушевен от постигнатото.

— Мисля, че това ще оправи нещата — сподели той пред Марий и Рутилий Руф скоро след като законът им влезе в сила. — В края на тази година ще се кандидатирам за народен трибун, а още от началото на следващата на свой ред ще прокарам, ако трябва със сила, в плебейското събрание законопроект, даряващ с римско гражданство всички жители на Италия.

Но и двамата го изгледаха с известно недоверие, сякаш им се струваше съмнително младежът да успее в намеренията си. Никой обаче не посмя да му възрази на глас. Ако не друго, то поне Друз не рискуваше нищо да опита. Затова пък той горчиво се лъжеше, ако смяташе, че за няколко месеца Рим ще омекне дотолкова, че да се вслуша в думите му. След като тъй и тъй специалните съдилища бяха премахнати, никой нямаше да даде пукната пара за италийските си съседи. Римският народ бе сторил вече достатъчно, за да докаже своето великодушие.

— Марк Ливий, ти вече си бил едил, защо не се кандидатираш направо за претор? — подхвърли Рутилий Руф. — Убеден ли си, че ти се иска да си блъскаш главата в плебейското събрание? Квинт Сервилий Цепион със сигурност ще се бори за преторски мандат, в негово лице ти ще имаш опасен противник, дарен при това с империум. Не само това, но Филип възнамерява отново да се яви на консулските избори, а ако ги спечели — което е твърде вероятно, защото на гласоподавателите вече им е дотегнало всяка година да го гледат с тога кандида, — ще имаш да се бориш едновременно с един консул и с един претор. Заемеш ли трибунския пост, Филип и Цепион ще ти пречат.

— Знам, така е — съгласи се Друз. — И все пак вече съм решил да се кандидатирам за народен трибун. От вас само искам да не казвате на никого. Имам си план как точно да се добера до целта си и нека хората мислят, че съм се решил да се състезавам в последния момент.

Осъждането на Публий Рутилий Руф и неговото изгнание в Мала Азия беше тежък удар за Друз, който смяташе подкрепата на чичо си в Сената за много необходима. Единственият му съюзник оставаше Гай Марий — човек, с когото той никога не е бил в особено близки отношения, пък и когото не харесваше особено. И което беше най-важното, Марий не му беше кръвен роднина. Друз оставаше практически без семейство, което би му помогнало със съветите и окуражаванията си; вярно, с брат си Мамерк бяха станали истински приятели, но пък и той по принцип клонеше повече към политиката на Катул Цезар и Прасчо Младши. Друз така и не бе посмял да отвори пред него темата за всеобщото римско гражданство — струваше му се твърде деликатна. А Катон Салониан не беше вече между живите. Беше прекарал една година като претор и натовареният график на процесите за убийства и парични измами, за злоупотреби и незаконно лихварство му помагаше по-малко да мисли за покойната Ливия Друза. Навярно само това го бе държало на крака, защото когато на следната година заради продължаващите безредици в Испания Сенатът реши по спешност да прати управител в Трансалпийска Галия, Салониан се бе хванал като удавник за сламка за удалата му се възможност и веднага замина. Децата му щяха да останат на грижите на тъща му Корнелия Сципионида и на шурея му Друз. През лятото пристигна вестта, че Катон бил паднал от коня си и получил контузия на главата, която в началото никой не сметнал за сериозна. Но започнал да получава епилептични пристъпи, сетне го обхванала парализа и починал. На Друз случилото му се струваше, сякаш някой грижливо е затворил една от вратите в душата му. Сестра му си бе отишла веднъж завинаги и единственият спомен за нея бяха многото й деца.

Всичко това го принуди да пише на приятеля си Квинт Попедий Силон и да го покани отново да му погостува в Рим. Специалните съдилища, установени от Крас и Сцевола, вече бяха преустановили работата си и всички в Сената мълчаливо се бяха съгласили с настъпилото положение: всички онези, които при цензорството на Антоний и Флак незаконно се бяха обявили за римски граждани, щяха да си останат такива до следващото преброяване. Тогава защо Силон да не дойде в Рим? А Друз изгаряше от нетърпение да поговори за плановете си с човек, на когото може да има доверие.

Откакто двамата се бяха срещнали в Бовианум в онзи паметен ден, бяха изминали точно три години и половина.

— От цялата рода единствен Цепион е още между живите — обясняваше с горчивина Друз, докато двамата чакаха в кабинета му вечерята да стане готова, — а той и до ден-днешен отказва да види дори своите деца. Колкото до двамината Порции Салониани, те си останаха кръгли сираци. За щастие дори не си спомнят майка си. Само малката Порция се сеща, и то съвсем бегло за баща си. Горките деца са като хвърлени на произвола на съдбата и единственият човек, за когото могат да се хванат, е майка ми Корнелия. Разбира се, Катон Салониан нямаше какво да им завещае. Единствено къщата си в Тускулум и едно имение в Лукания. Ще се погрижа все пак, когато му дойде времето, момчето да може да влезе в Сената, а колкото до сестра му, тя все ще получи достатъчно голяма зестра. Доколкото разбирам Луций Домиций Ахенобарб, който е женен за лелята на момичето, сестрата на Салониан, отсега се е замислил да ожени собствения си син Луций за племенницата ми. Завещанието ми отсега е готово. Това на Цепион също, предполагам. Колкото и да не му се харесва, Квинт Попедий, не може да лиши децата си от наследство. Нищо не може да им направи повече от това, че не желае да ги види. Нищожество!

— Горкичките — съгласи се Силон, който също знаеше какво е да си баща. — Малкият Катон ще си отрасне ей така, без да знае нито майка, нито баща.

Друз кисело се усмихна.

— О, да го знаеш какъв е странен! Слаб като вейка, с ей толкова дълъг врат и с най-дългия и крив нос, който съм виждал на толкова малко дете. Колкото и да не ми се ще да си го призная, напомня ми на проскубан лешояд. Нищо не ми е направил, но така и не мога да го обикна. Още не е навършил и две години, но не престава да обикаля къщата ми с глава овесена напред и нос — насочен право към пода… Ако изобщо може да се насочи нанякъде. И врещи като заклан. Не че плаче, просто това му е начинът на изразяване. Дума не може да каже с нормален тон, само вика. Същинска напаст за околните. Само като го видя да се задава, колкото и да ми е мъчно за него, бягам да се скрия!

— Ами оная, шпионката? Сервилия?

— О, тя е тиха, сдържана, много послушна. Но те предупреждавам, Квинт Попедий, не й вярвай! Завинаги ще си остане противна като баща си — поклати тъжно глава Друз.

Силон го изгледа изпитателно с жълтеникавите си очи.

— Има ли изобщо някое от децата, което да харесваш?

— Сина си, Друз Нерон. Голям сладур. Макар че вече доста е пораснал, навърши осем години. За съжаление не е толкова интелигентен, колкото добродушен. Навремето казвах на жена си, че не е разумно да осиновяваме пеленаче, но тя толкова искаше да си има бебе, че най-накрая се съгласих. Малкият Цепион също ми харесва, но така и не мога да повярвам, че е от Цепионите. Та той е одрал кожата на Катон Салониан, да не говорим, че си приличат с малкия Катон. Лила е добро дете, също както и Порция. Но пък и аз никога не съм можел да чета мислите на малките момичета.

— Не унивай, Марк Ливий! — усмихна се приятелски Силон. — Един ден всичките ще пораснат. Ще станат зрели мъже и жени и тогава ще си в пълното си право да ги мразиш или обичаш според това, кое от двете заслужават. Защо не ме заведеш да ги видя? Да ти кажа честно, много съм любопитен да видя този „лешояд“, както и малката издайница. Колко жалко, че човек винаги проявява по-голям интерес към онези си събратя, които са доказали несъвършенството си.

Денят мина в приятелски разговори за това и онова и едва на другата сутрин двамата се заеха да обсъдят положението в Италия.

— Възнамерявам в началото на ноември да се кандидатирам за народен трибун, Квинт Попедий — заяви Друз.

Силон чак примигна, което беше непривично за един марс.

— След като вече си бил едил? — не разбираше той. — Редно би било да се целиш направо към преторството.

— Което бих могъл да сторя още сега — съгласи се невъзмутимо приятелят му.

— Тогава защо? Народен трибун? Предполагам, че не ти е хрумнало да даваш пълно римско гражданство на цяла Италия!

— Напротив, точно това смятам да направя. Търпеливо изчаквах, сгодния момент, Квинт Попедий, боговете ми са свидетели, че съм търпелив човек! Трябва да се действа, докато хората все още добре си спомнят събитията около лекс Лициния Муция, по-добра възможност няма да ми се отвори никога. А пък ти ми кажи кой друг от членовете на Сената би могъл да се радва на такива аукторитас и дигнитас, на каквито ще мога да разчитам аз като народен трибун… Вече са изминали десет години от първото ми стъпване в Сената, почти двайсет, откакто станах глава на семейство, имам неопетнена репутация, единственото, в което могат да ме обвинят, е отдавна изявеното ми желание да се даде всеобщо римско гражданство на италийците. Бях плебейски едил и организирах запомнящи се игри. Състоянието ми е внушително, посещават ме цели тълпи клиенти, всички римляни ме знаят и уважават. Затова явя ли се на изборите, всички в града ще знаят, че го правя, тъй като съм принуден от някакви много сериозни обстоятелства. Имам славата на добър адвокат, както и на добър оратор. В продължение на десет години обаче бях принуден да мълча в Сената, идва ми времето да се поразприказвам. В съда е достатъчно само да се спомене името ми и слушателите се тълпят. Вярвай ми, Квинт Попедий, щом реша да се явя на изборите за народни трибуни, цял Рим — от най-висшите до най-низшите му обществени прослойки, ще знае, че имам сериозни основания за това.

— Не ще и съмнение, че ще бъде голяма сензация — изду бузи Силон. — Но не мисля, че това ще ти помогне особено за крайния успех. По-добре ще е да се кандидатираш за претор, сега, когато ти е времето, а две години по-късно да се състезаваш и за консулското място.

— Консулският стол не е за мен — възрази му решително Друз. — Законите, които смятам да прокарам, трябва да минат през плебейското събрание, затова аз самият трябва да бъда избран за народен трибун. Ако опитам да внеса законопроектите си в качеството си на консул, трибуните веднага ще му наложат вето. Но ако сам стана трибун, ще държа колегите си много по-изкъсо, отколкото би си го позволил един консул. А понеже сам ще се ползвам с правото на вето, на свой ред ще мога да сложа прът в колелата на всеки консул. В крайна сметка ще имам възможност да се пазаря. Навремето Гай Гракх се е хвалел, че е съумял да използва положението си на трибун по-добре от всеки друг, но имаш думата ми, Квинт Попедий, че и неговото няма да струва нищо в сравнение с делата, които аз ще извърша. Вече съм в зряла възраст, имам опит, имам клиентела и обществено влияние. А най-вече разполагам с цяла законодателна програма, която се занимава с много повече въпроси от този за всеобщото гражданство. Имам амбициите коренно да променя обществените порядки в Рим.

— Нека Великата змия, която ни дарява със светлина, бди над теб и ръководи делата ти, Марк Ливий — рече Силон. — Друго не знам какво да ти кажа.

Непоколебимостта в очите на приятеля му и поведението му ясно подсказваха, че той искрено вярва на думите си.

— Квинт Попедий, крайно време е. Не мога да се примиря с мисълта, че някой ден Рим и Италия ще започнат война — нещо, което, подозирам, ти и приятелите ти готвите от години. Ако наистина тръгнете по пътя на противопоставянето, ще изгубите. Ще изгуби и Рим, нищо че ще излезе краен победител от двубоя. Никога досега Рим не е губил война, приятелю. Битки — да. И нищо чудно, ако избухне война, в началото превесът да е на страната на Италия, най-малкото, защото римляните и не предполагат какви са истинските й възможности. Но войната ще бъде спечелена от Рим, защото Рим печели винаги! С тази разлика, че това ще бъде една твърде скъпа победа. Да се замислим само за икономическите последици. Знаеш не по-зле от мен древната истина, че не трябва никога да водиш война на собствена земя — нека враговете ти усетят тежестта й на гърба си.

Друз се пресегна през писалището и сграбчи Силон за ръката.

— Вслушай се в думите ми, Квинт Попедий, нека нещата бъдат такива, каквито аз ги виждам! Нека вървим по пътя на мира и на здравия разум. Само така можем да постигнем нещо.

Силон му кимна в знак на съгласие — не от любезност, а напълно искрено, което личеше от прямия му поглед.

— Скъпи Марк Ливий, можеш да разчиташ на пълната ми подкрепа във всички свои начинания! Превърни намеренията си в дела! Това, че лично аз не виждам как ще успееш, не бива да те тревожи излишно. Навярно ще е нужно някой с твоето обществено положение да постави веднъж завинаги въпроса на дневен ред, иначе никой в Италия няма да знае с увереност до каква степен римляните са против разпространението на гражданството из Италия. Време е да си призная, че цялата онази работа с подправянето на преброителните списъци беше пълна глупост. Не мисля дори, че някой от нас е вярвал особено в успеха, целта беше по-скоро римският Сенат и народ най-сетне да разберат какви са настроенията сред съседните им народи. Но за голямо съжаление вместо крачка напред, направихме две назад. Същото може да се каже и за вас, римляните. Затова постъпи, както смяташ за добре! Италия ще стори всичко по силите си, за да ти помогне. Имаш тържественото ми обещание за това.

— Добре ще е, ако цяла Италия влезе един ден в моята лична клиентела — подметна като на шега Друз и сам се засмя на думите си. — Веднъж само да дам пълни граждански права на италийците, всеки един от тях би трябвало да се чувства обвързан в клиентни отношения с мен, неговия благодетел. А щом разполагам с гласовете на цяла Италия, то тогава никой в Рим не би могъл думичка да ми каже!

— Разбира се, Марк Ливий — рече Силон. — Цяла Италия би се считала твоя клиентка.

Друз присви устни, за да не издаде радостните чувства, които го обзеха отвътре.

— Звучи добре, но не виждам на практика как би могло да стане.

— Ами много лесно! — възрази му Силон. — Необходимо е само аз, Гай Папий Мутил и останалите, които са застанали начело на народите си, да убедят съплеменниците си да положат клетва пред теб. Всеки италиец ще се закълне, че ако успееш да го дариш с римско гражданство, ще ти е верен до гроб.

Загледа учудено приятеля си, сякаш не можеше да проумее думите му.

— Клетва ли казваш? Но дали италийците биха положили такава клетва?

— Ще я положат, но при единственото условие тя да засяга тях самите, а не децата и внуците им — увери го той.

— На мен децата не ми трябват — замисли се Друз. — Нужно ми е няколко години време и масова подкрепа сред народа. Доколкото разбирам, мога да разчитам и на едното, и на другото!

Цяла Италия — негова клиентела! Това беше мечтата, която неизменно бе спохождала всеки римски благородник — да разполага с цели легиони от лични клиенти. Станеше ли наистина така, че цяла Италия да се признае за негова клиентела, повече нищо не можеше да му попречи.

— Клетвата ще я получиш, когато му дойде времето, Марк Ливий — прекъсна му мислите Силон. — Напълно си прав да желаеш всички италийци за свои клиенти, защото всеобщото римско гражданство ще е само едно начало. — Той се засмя високо, гърлено. — Какъв триумф! Човек да стане пръв сред римляните, не — пръв сред всички италийци, и то единствено по волята и с помощта на хора, които до този момент нямат каквото и да е влияние над обществения живот в Рим. — Издърпа ръката си от пръстите на приятеля си. — А сега ми кажи как смяташ да успееш.

Но на Друз вече му беше трудно да се съсредоточи; беше обсебен от една-единствена мисъл — цяла Италия да бъде негова клиентела.

Но как да го постигне? Как? Сред всички по-важни личности в Сената единствен Гай Марий щеше да го подкрепи, но това нямаше да му бъде достатъчно. За да успее, му трябваше подкрепата на Крас Оратор и Сцевола, на Антоний Оратор и Скавър Принцепс Сенатус. Колкото повече приближаваха изборите за народни трибуни, толкова повече се отчайваше Друз. Все изчакваше да се появи сгоден случай да обяви кандидатурата си и все му се струваше, че няма да има такава възможност. Намеренията му си оставаха пълна тайна, в която бяха посветени единствено Силон и Марий, а богатата плячка, която си беше набелязал, постоянно му се изплъзваше.

И тогава, в един ранен октомврийски ден Друз се натъкна на Скавър, Крас Оратор, Сцевола, Антоний Оратор и Ахенобарб Понтифекс Максимус, събрали се всички заедно в единия край на Кладенеца на комициите; по всичко си личеше, че тъкмо обсъждат неоценимата загуба на Публий Рутилий Руф за Сената.

— Марк Ливий, ела при нас — покани го Скавър, който специално се отмести, за да може Друз да се присъедини към компанията. — Тъкмо обсъждахме как да изгоним коническото съсловие от съдилищата. Осъждането на Публий Рутилий само по себе си представлява истинско престъпление. Конниците сами се лишиха от моралното право да ръководят каквито и да било съдебни дела в града ни!

— Напълно съм съгласен — подкрепи го Друз и се обърна към Сцевола. — Разбира се, всички искаха твоята глава, Квинт Муций, не тази на Публий Рутилий.

— Тогава защо не дадоха мен под съд? — попита той, като трудно прикриваше притесненията си.

— Защото имаш твърде много приятели.

— А Публий Рутилий няма. Това е позор! Казвам ви, че не можем да си позволим да загубим такъв човек като Публий Рутилий! Той беше от малкото сенатори, които винаги и във всичко действаха според собствените си убеждения — извика гневно Скавър.

— Не мисля — взе думата Друз, като се опитваше да не отива твърде далеч с приказките си, — че ще можем да изгоним конниците от всички съдилища. Щом като законът на Цепион Консул не можа да се задържи дълго време на таблиците, не виждам как би могло друг закон с подобно съдържание да се окаже по-жизнен. На конниците им се хареса да съдят, в крайна сметка вече трийсет години го правят. Чрез съда те придобиха голяма власт над самия сенат, а това няма как да не им се нрави. Не само това, но са започнали да се чувстват неуязвими. В закона на Гай Гракх никъде не се казва, че конниците съдебни заседатели могат да бъдат съдени за приемане на подкупи. Самите те твърдят, че според лекс Семпрония никой от тяхното съсловие не може да бъде даван под съд, докато сам работи като съдебен заседател.

Крас Оратор впи тревожен поглед в лицето на Друз.

— Марк Ливий, сред всички римляни на твоята възраст няма друг, който да може да ти съперничи в познанията си. Ако ти гледаш така на нещата, то как можем изобщо ние, сенаторите, да се надяваме на успех?

— Не съм казал, че Сенатът трябва да остави всякакви надежди, Луций Лициний — успокои го той. — Трябва да сме наясно, че конниците доброволно няма да се откажат от мястото си в съдилищата. Но какво ни пречи на нас да ги поставим в такова положение, че да се почувстват задължени да поделят задълженията си със Сената? Плутократите все още не са започнали да управляват Рим и добре го съзнават. Защо не ги натиснем, докато е време? Защо просто не гласуваме закон, според който съставът на най-висшите съдебни инстанции трябва да бъде попълван по равно от конници и сенатори?

Сцевола си пое дълбоко въздух и на свой ред се обади:

— Да ги понатиснем… На конниците ще им е доста трудно да откажат подобно предложение — за тях самият факт, че сме ги помолили, ще означава, че сме им подали ръка за помирение. Какво по-справедливо от това, съдилищата да се делят наполовина между нас и тях? А и никой не може да ни обвини, че искаме да лишим напълно конническото съсловие от ролята му в правосъдието.

— Ха-ха! — засмя се доволно Крас Оратор. — Ние, сенаторите, винаги ще бъдем съмишленици, Квинт Муций. Но за конниците това не важи. Сред тях винаги ще се намерят поне неколцина съдебни заседатели, които ще таят амбиции един ден да влязат в Курия Хостилия. При сегашните условия те са без значение. Но ако си поделим състава на съдилищата с конниците, тези няколко изменници ще обърнат всичко в наша полза. Умно си го замислил, Марк Ливий!

— Винаги можем да обявим пред народа — рече Ахенобарб Понтифекс Максимус, — че понеже ние, сенаторите, притежаваме много по-големи юридически познания от съдиите — конници, римското правораздаване само ще спечели, ако отново се върнем в съда. В крайна сметка какво по-вярно от това — в продължение на почти четири столетия съдът е бил изключително в наши ръце! В наше време може и да се откажем от претенциите си за пълна съдебна власт, но пък и откъде накъде сенаторите ще бъдат лишавани напълно от правото да съдят?

Като се има предвид що за човек бе върховният понтифекс, подобен аргумент звучеше едва ли не невероятно в неговата уста. Но месеците, прекарани в прилагане на лекс Лициния Муция, до голяма степен бяха смекчили несговорчивия му характер и макар двамата с Крас Оратор да не можеха да се понасят, принудени да защищават класовите си интереси, те не можеха да не се подкрепят един друг.

— И това беше добре казано — сияеше от удоволствие Антоний Оратор.

— Съгласен съм — рече Скавър и се обърна отново към Друз. — Ти ли като претор ще предложиш този закон, Марк Ливий, или ще оставиш на друг черната работа?

— Ще свърша всичко сам, Принцепс Сенатус, но не като претор — разкри плановете си Друз. — Смятам да се кандидатирам за народен трибун.

Всички около него го зяпнаха в удивление, дори отстъпиха малко назад да го видят по-добре.

— На твоята възраст? — не вярваше Скавър.

— Възрастта е единствено в моя полза — отвърна спокойно той. — Ето, възрастта ми е подходяща да стана претор, а предпочитам да се кандидатирам за народен трибун. Никой не може да ме обвини, че съм млад, неопитен, с гореща кръв и мания да водя тълпите след себе си — всички онези недостатъци, които по принцип се приписват на трибуните.

— Но тогава защо изобщо искаш да ставаш народен трибун? — продължаваше да го гледа с недоверие Крас Оратор.

— За да прокарам няколко закона — обясни лаконично Друз, без да се смущава от въпросите.

— Но ти можеш да прокараш закони и като претор — напомни му Скавър.

— Да, но на трибуните винаги им е било по-лесно да го правят. С течение на вековете законодателната инициатива в републиката неизменно се е съсредоточавала в ръцете на народните трибуни. А пък на плебейското събрание му харесва да подкрепя тази инициатива. Защо да променяме статуквото, Принцепс Сенатус? — на свой ред запита Друз.

— Сигурно имаш предвид и други законопроекти — предположи Сцевола.

— Така е, Квинт Муций.

— Можем ли да знаем какво точно искаш да прокараш през плебейското събрание?

— Ами например да удвоя състава на Сената.

Отново го погледнаха в неразбиране. Личеше си, че тази една-единствена реплика е успяла да стресне всички присъстващи.

— Марк Ливий, започваш да говориш като Гай Гракх — предупреди го Сцевола.

— Разбирам защо мислиш така, Квинт Муций. Но фактът си е факт — аз искам да променя позициите в управлението в полза на Сената, а пък съм достатъчно свободомислещ, за да не се страхувам от определени средства само защото Гай Гракх вече ги е използвал.

— И как може попълването на Сената с конници да засили влиянието на родствените сенатори? — чудеше се на глас Крас.

— Със сигурност преди време Гай Гракх се опита да стори тъкмо това. Но аз предлагам нещо друго, макар и близко по смисъл. Първо, не виждам как можете да си затваряте очите пред факта, че Сенатът отдавна не е достатъчно голям. Твърде малко от колегите ни сенатори посещават редовно заседанията, затова повечето пъти дори не се събира кворум. Ако отново попълним състава на съдилищата, колко от нас ще могат да изпълняват покрай съдебните си задължения и сенаторските? Трябва да признаеш, Луций Лициний, че по времето, когато съдилищата се попълваха изключително от сенатори, половината Сенат отказваше да се занимава с това. Но докато Гай Гракх искаше да напълни Сената с конници, аз искам да вкарам в него хора от собствената ни сенаторска черга, е, заедно с известен брой конници, за да не ги настройваме срещу нас. Всички ние имаме чичовци, братовчеди, дори по-малки братя, които искат да влязат в Сената, при това притежават и нужните доходи, но не могат просто защото в Сената няма място за тях. Именно тези хора ще бъдат първите новодопуснати, конниците ще дойдат чак след тях. А, от друга страна, какъв по-лесен начин да направим от конниците, които сега се държат като най-големи противници на Сената, негови най-ревностни поддръжници от този да ги пуснем при нас? Освен това новите сенатори се одобряват от цензорите, а в тяхната добра воля не бива да се съмняваме. — Друз се покашля. — Знам, че точно в момента нямаме цензори, но можем да си изберем нови или този април, или следващия.

— На мен идеята ми харесва — призна си Антоний Оратор.

— А какви други закони възнамеряваш да прокараш? — полюбопитства Ахенобарб, без да обръща внимание на забележката, отправена към него и Крас Оратор, които по право трябваше да се водят все още цензори.

Но Друз не пожела да му отговори и само каза уклончиво:

— Още не знам съвсем, Гней Домиций.

Върховният понтифекс изсумтя.

— За толкова наивен ли ме мислиш?

Друз му се усмихна невинно.

— Е, може и да знам, Гней Домиций, но плановете ми са само най-общи и не виждам защо трябва да ви занимавам всички вас, августейшите сенатори, с тях, преди да съм ги дообмислил. Можеш да си сигурен, че когато му дойде времето, ще се допитам до теб.

— Нали? — изгледа го скептично Ахенобарб, но не каза нищо повече.

— Това, което мен ме интересува, Марк Ливий, е откога ти е хрумнала идеята да се кандидатираш за народен трибун? — попита Скавър Принцепс Сенатус. — Навремето, когато те избраха за плебейски едил, аз доста се чудих защо така и не пожела да вземеш думата в Сената. Сега обаче разбирам, че си искал първата ти реч да бъде прочетена от по-висока позиция.

На свой ред Друз го изгледа с отворена уста.

— Марк Емилий, как ти идва да говориш такива неща? Като едил човек просто няма за какво да приказва!

— Хм — измънка Скавър и вдигна рамене. — Както и да е, имаш моята подкрепа, Марк Ливий. Ти си човек със стил.

— На мен също можеш да разчиташ — допълни го Крас. Всички останали на свой ред обещаха съдействието си на младия Друз.

Друз обяви кандидатурата си за народен трибун едва на сутринта в деня на изборите. Подобен ход лесно би могъл да доведе до пълен провал, но в случая той се оказа печеливш. От една страна, претендентът си спести досадните моменти съгражданите му да му задават неудобни въпроси по време на предизборната кампания, от друга — жестът му можеше да бъде изтълкуван, сякаш той изобщо е нямал намерение да се кандидатира, но като е видял колко посредствена колегия се очертава, махнал е отчаяно с ръка и на свой ред се е включил в състезанието му. Подобна версия беше много вероятна, защото сред претендентите наистина нямаше подходящи: най-доброто, което конкурентите на Друз можаха да представят, бяха един Сестий, един Сауфей и един Миниций, никой от които не можеше да се похвали, че е от фамилия на нобили, камо ли че сам ще стане такъв. Затова и Друз благоволи да се представи пред избирателите едва последен — след всичките си двайсет и двамата съперници.

Изборите протекоха мирно и спокойно, най-вече защото избиратели почти нямаше. В Кладенеца на комициите се явиха само около две хиляди души, което беше нищожен процент спрямо общия брой на римските гласоподаватели. И понеже Кладенецът можеше да побере без затруднения поне два пъти по толкова, организаторите не сметнаха за необходимо да преместват гласуването на друго място, както друг път се е избирал за целта Фламиниевият цирк. След като всички претенденти се представиха, председателят на действащата колегия на народните трибуни премина към процедурата на гласуването, обръщайки се към избирателите си молба всеки да се присъедини към трибата си; консулът Марк Перперна, плебей, беше наблюдател и се опитваше да не изпусне нищо от око. Понеже избирателите бяха малко на брой и всички се побираха без затруднение в определените им части от трибуните, държавните роби, които трябваше да държат разделителните въжета между отделните триби и да разгонват по-многобройните от тях към площада, сега стояха без работа.

Понеже ставаше дума за избори, трийсет и петте триби гласуваха едновременно — за разлика от прокарването на плебисцити, когато всяка една от тях даваше гласа си отделно от другите. Кошовете, в които се хвърляха восъчните таблици с гласовете на избраниците, се намираха върху дървено скеле, сложено в самото подножие на рострата; на самата ростра стояха и наблюдаваха досегашните трибуни, кандидатите и консулът — наблюдател.

Дървената конструкция, до която се стигаше по трийсет и пет разграничени с въжета алеи, следваше контура на трибуните и криеше най-долните им редове. Алеите тръгваха от самия център на Кладенеца и се изкачваха шест стъпки нагоре до дървеното скеле, на което чакаха трийсет и пет коша. Всеки един гласоподавател трябваше да тръгне от отсрещния край на трибуните, да премине цялото пространство, отредено на трибата му, и да се яви под рострата, за да хвърли гласа си в коша. За целта кустодиите му подаваха восъчна таблица, той се спираше, колкото да изпише, които имена сметне за добре, преминаваше по дървената дъска пред трибуната и пускаше таблицата в коша. Онези, които проявяваха искрен интерес към изборите и за целта дори си обличаха празничните тоги, оставаха до края на процедурата и чакаха да чуят резултатите от преброяването. Затова и във време на избори Форумът се превръщаше в огромна поляна за излет, където гражданите сядаха да си изядат закуската, да се посмеят и да изчакат обявяването имената на новите трибуни.

През цялата тази дълга процедура действащите народни трибуни стояха в задния край на рострата, новите кандидати пред тях, а председателят на действащата колегия правеше компания на консула — наблюдател на специалната пейка, сложена най-отпред на трибуната. Оттам и двамата можеха спокойно да наблюдават всичко, което се случва на избирателната арена.

Някои триби — особено четирите градски — бяха представени от по няколкостотин души, докато други включваха по десет-двайсет. И все пак в общото гласуване всяка триба имаше право на един глас, който се определяше от мнозинството нейни членове. Оказваше се, че далечните селски триби, представени от по една-две дузини избиратели, можеха да влияят много по-силно върху резултатите, отколкото многобройните им градски съперници.

Понеже един кош побираше не повече от стотина таблици, щом се напълнеше догоре, го издърпваха настрани, а на негово място слагаха празен. Броенето протичаше под погледа на консула — наблюдател, който през цялото време следеше действията около преброителната маса, сложена на отделна площадка точно в краката му. Самото броене се извършваше от трийсет и петимата кустоди, всеки от които беше толкова зает, колкото и хора бяха гласували в трибата му.

Изборите привършиха окончателно около два часа преди залез-слънце. Консулът — наблюдател обяви резултатите на останалите да чакат докрай граждани, които отново заизпълваха Кладенеца на комициите. С негово съгласие резултатите биваха обнародвани на парче пергамент, закачено отзад на рострата, така че да се вижда откъм Форума. Така в продължение на няколко дни всеки по-любопитен можеше да се осведоми за новоизбраните народни трибуни.

Марк Ливий Друз беше новият председател на колегията, след като беше спечелил гласуването в повечето от трибите — в действителност и трийсет и петте триби го бяха споменали сред своите избраници, което се случваше твърде рядко. Сред избраниците бяха гореспоменатите Миниций, Сестий и Сауфей, както и още шестима римляни, толкова неизвестни и невдъхващи доверие, че народът едва ли щеше да запомни имената им. Пък и се оказа, че няма и за какво да ги помни, след като никой от тях не направи нищо достойно за отбелязване през целия си мандат, започнал на десетия ден от декември, сиреч един месец след изборите. Разбира се, Друз беше по-скоро доволен, че нямаше достойни противници в колегията.

Колегията на народните трибуни се събираше в Базилика Порция, на приземния етаж, в едно широко помещение, обърнато към сградата на Сената. Залата беше почти празна, между множеството дебели и грубо издялани колони се виждаха само няколко сгъваеми стола, които представляваха, цялото обзавеждане; понеже Базилика Порция беше най-старата в града, и архитектурата й беше от най-странните. В дните, когато нямаше насрочени заседания на плебейското или народното събрание, народните събрания се събираха на това място, за да изслушват просителите, които идваха да ги занимават с жалбите, предложенията и молбите си.

Друз установи, че очаква с нетърпение тъкмо това си задължение, но още повече първата си реч, която щеше да произнесе пред Сената. От самото начало беше сигурен, че ще се сблъска със съперничеството на висшите магистрати, защото Филип все пак се беше добрал до куриатния стол — макар и след Секст Юлий Цезар, първия от фамилията на Юлиите добрал се до консулство в последните четиристотин години. Цепион пък беше избран за претор, нищо че тази година преторите бяха по изключение осем, а не шест; случваше се и друг път, когато Сенатът реши, че шестима претори няма да успеят да се справят с положението, народното събрание да избере осем. Тази година беше точно такава.

Друз имаше добрите намерения да предложи пръв на колегите си някой от законопроектите си, но за негово голямо разочарование още на първия ден от мандата им, веднага щом официалните церемонии приключиха, онова твърдоглаво магаре Миниций обяви с пискливия си гласец, че свиква плебейското събрание на концио с цел обсъждането на жизненонеобходим закон. „В миналото — крещеше Миниций пред тълпата, — децата от браковете между римски гражданин и неримлянка наследяваха гражданството на баща си. Много лесно! Не мислите ли, че така се народиха твърде много римляни — хибриди? И за да попречим на тази пукнатина в стената на римщината да разруши крепостта — философстваше той, — трябва да се прокара нов закон, лишаващ от римско гражданство всички деца от смесени бракове, дори когато римлянинът е бащата.“

И така, плебейското събрание гласува лекс Миниция де либерис, което беше твърде неприятна изненада за Друз, особено като се имаха предвид одобрителните възгласи сред тълпата. Личеше си, че огромната маса от избирателите продължава да държи на своето римско гражданство и за нищо на света не би го подарил на по-нисшестоящите. А за нисшестоящи се смятаха всички хора по света.

Разбира се, Цепион подкрепи предложената мярка, но в същото време си повтаряше, че по-добре да не я бяха измисляли; ставаше дума за новия му приятел, приет отскоро в Сената от цензора Ахенобарб Понтифекс Максимус, комуто беше клиент. Цепионовият приятел, беше изключително богат — до голяма степен за сметка на събратята си испанци — и носеше твърде импозантното име Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис. Никой обаче не се учудваше на скромността му да се представя навсякъде единствено с първите си две имена — Квинт Варий. Прякорът му „Север“ имаше смисъл повече на „жесток“, отколкото на „строг“, „Хибрида“ недвусмислено подсказваше за неримското му потекло по майчина линия, а Сукронензис издаваше, че е бил роден и отгледан твърде далеч от Рим — в испанския град Сукрон. Изобщо Квинт Варий трудно можеше да се нарече римлянин, във всеки случай имаше много по-малко основания за това от мнозина знатни италийци. Това не му пречеше обаче да храни амбицията да стане един от най-великите римляни в историята — амбиция, за която всички средства изглеждаха добри.

Още щом се запозна с Цепион, Варий се закрепи към него. Нито за миг не се отказваше да сипе комплиментите си по адрес на приятеля си патриций, още по-малко да му върши хиляди дребни услуги. Като че ли обаче сам не знаеше на какво се дължи големият му успех пред римлянина. Просто Цепион се чувстваше спрямо него в същото положение, в което навремето беше чувствал Друз спрямо себе си.

Не всички Цепионови приятели посрещнаха особено доброжелателно Квинт Варий. Най-топъл прием испанецът откри у Луций Марций Филип, когото няколкото поредни изборни неуспеха бяха поизтощили финансово и който си търсеше богати привърженици, които могат да му пъхнат тлъстите суми под масата и след това да махнат безгрижно с ръка. Затова пък Квинт Цецилий Метел Пий, познат и като Прасчо Младши, възненавидя Варий от първия миг, в който се запознаха.

— Квинт Сервилий, стомахът ти как издържа присъствието на тази гадина до себе си? — заинтересува се Прасчо, при това без дори да заекне от смущение. — Ако Варий се бе намирал в Рим по времето, когато баща ми умря, може би наистина щях да повярвам на Аполодор, че великият Метел Нумидик е бил отровен! И щях да знам от кого…

Друг път Прасчо Младши щеше да отбележи пред Ахенобарб Понтифекс Максимус:

— Как така става, че всичките ти по-важни клиенти са такава измет? Ама наистина! Някой ден хората ще си спомнят за Сервилий Авгур, ще се сетят и за тоя ми ти Варий и ще излезе, че си станал покровител на всички лекета в град Рим.

Коментарът бе направен толкова ненадейно, че Ахенобарб не можа да измисли какво да му отвърне.

Не всички обаче можеха да оценят Квинт Варий по достойнство. За лековерните, а и за всички онези, които не се бяха заинтересували повече за него, той си оставаше изключително приятен човек. Първо, защото беше хубавец, при това типично мъжки тип — висок, добре сложен, мургав, с огнен поглед и приятни черти. Освен това се държеше благовидно, не можеше да се похвали с особени ораторски качества — още повече че испанският му акцент беше много силен, но пък и никой не можеше да му отрече, че се старае, както приятелски го беше посъветвал Цепион. Така или иначе, Квинт Варий си оставаше любима тема за обсъждане.

— Чудесен човек, разумен и умерен във всичко — хвалеше го Цепион.

— Паразит, ако не и чист сводник — твърдеше на свой ред Друз.

— Най-щедрият и любезен човек, когото съм срещал — не пестеше благодарностите си Филип.

— Лигав като храчка — заявяваше в типичния си стил Прасчо Младши.

— Много ценен клиент — клатеше глава Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— И все пак не е римлянин — заключваше с презрение Скавър Принцепс Сенатус.

Естествено на любезния, разумен и безценен за патрона си човек Квинт Варий не му стана много приятно, дето съгражданите му приеха новия лекс Миниция де либерис. Защото току-виж се оказало, че той самият престанал да им бъде съгражданин. За нещастие трябваше да се увери в крайната непроницателност на приятеля си Цепион, който така и не се оставяше да бъде убеден да не подкрепя законопроекта.

— Не се тревожи, Квинт Варий — успокояваше Цепион испанеца, — законът няма обратна сила.

Най-наплашен от всички обаче беше Друз, нищо че околните едва ли го подозираха. Приемането на Минициевия законопроект ясно доказваше, че настроенията в Рим са изключително против широкото разпространение на римското гражданство.

— Ще трябва да премисля отново цялата си законодателна програма — сподели той пред Силон, който бе дошъл да го посети малко преди края на годината. — Обявяването на всеобщо римско гражданство ще трябва да се отложи за края на мандата ми. Надявах се да започна с него, но уви, не мога.

— Никога няма да успееш да прокараш подобен закон, Марк Ливий — поклати горчиво глава Силон. — Никой няма да ти позволи да го прокараш.

— Напротив, ще го прокарам, защото всички ще искат да го сторя — възрази му Друз, по-решителен от всякога.

— Е, ако това ти се стори някаква утеха — усмихна се приятелят му, — вече говорих с предводителите на останалите италийски племена и знам със сигурност, че всички мислят като мен — че ако успееш да ни прислониш под крилото на Рим, всички италийци ще те имат за свой патрон. Изготвихме текста на бъдещата клетва, до края на идващото лято ще сме я произнесли. Затова може би е добре, че няма да започнеш мандата си с въвеждането на всеобщо гражданство.

Друз се изчерви от вълнение. Трудно му беше да повярва на чутото. Вече не ставаше дума дори за армия от клиенти, а цяла една нация да му бъде клиент!

Той се впусна в изпълнението на законодателната си програма чрез въвеждането на обещаните мерки за подялба състава на висшите съдилища между сенатори и конници. След това се захвана да разширява състава на Сената. И все пак първата си реч в тази насока прочете не пред плебейското събрание, а в самия Сенат с надеждата колегите му да дадат своето съгласие с проектозаконите му, преди да ги е отнесъл за ратифициране пред плебса.

— Аз не съм от демагозите — заговори той пред смълчалите се сенатори в Курия Хостилия. — В мое лице вие виждате народния трибун на бъдещето — мъж, достатъчно зрял и достатъчно опитен, за да разчита традициите така, както подхожда на епохата, в която живеем, мъж, който до последния си дъх ще защитава авторитета на Сената. Нищо от онова, което възнамерявам да сторя в Кладенеца на комициите, няма да изненада неприятно колегите ми сенатори, защото всеки свой законопроект аз ще представям първо тук и ще търся тяхното одобрение да го представя на всенародното гласуване. Нищо от онова, което ще поискам от вас, няма да е унизително за вас, нищо от онова, което ще поискам от себе си, няма да е унизително за мен. Защото аз съм син на човек, който също е бил народен трибун и е чувствал отговорностите си също както ги чувствам аз; защото съм син на човек, избиран и за консул, и за цензор, на човека, който нанесе такива жестоки поражения на скордизите в Македония, че му бе отсъден триумф. Защото съм наследник на Емилий Павел, на Сципион Африкански, на Ливий Салинатор. Фамилията, към която принадлежа, е древна и почтена, а аз самият съм достатъчно узрял за длъжността, която заемам.

Тук, назначени отци, в тази сграда, сред това събрание от древни, и славни имена се крие изворът на римското законодателство, оттук черпи сила римската власт, оттук започват нишките на римската администрация. Затова и тъкмо на това събрание, тъкмо в тази зала ще говоря първо аз с надеждата, че ще се вслушате в думите ми, за да разберете, че всичко, което предлагам, е логично, разумно, необходимо.

Щом завърши с речта си, Друз беше бурно аплодиран от целия Сенат. В реакциите на римските отци се усещаше едва ли не благодарност, че новият трибун веднъж завинаги скъсва с традицията, която навремето Сатурнин се бе опитал да наложи в отношенията между Сената и народа. Марк Ливий Друз беше тъкмо обратното на Сатурнин — той се държеше първо като сенатор, а след това като народен трибун, готов да служи във всичко на плебса.

Все още действащите консули се знаеха като хора с либерални възгледи, също както и действащите претори. Затова и почти никой не гласува в Сената срещу двата законопроекта на Друз. Макар и новоизбраните магистрати да не бяха толкова обещаващи, Секст Цезар се отнесе благосклонно към предложенията на трибуна, докато Филип не посмя да се обади изобщо; единствен Цепион говори против намеренията на бившия си зет и шурей, но понеже сред колегите му нямаше човек, който да не знае за враждата между двама им, изказването му беше посрещнато с безразличие. Самият Друз очакваше по-сериозна съпротива в плебейското събрание, където се слушаше думата на конниците, но опасенията му се оказаха напразни. Той изтълкува успеха си с хитрия си ход да представи и двата си законопроекта на едно и също концио. Най-влиятелните представители на конническото съсловие нямаше как да не обърнат внимание на вратичката, която им се отваряше според втория закон. Възможността и те да влязат в Сената, който досега е оставал недостъпен за тях само защото местата му са били запълнени докрай, не можеше да бъде изпусната току-така. Освен това подялбата на местата в съдилищата по равно се струваше на всички справедлива — сенаторите щяха да излъчват председателите на съда, затова пък петдесет и първият заседател щеше да е задължително конник. Честта на конническото съсловие беше напълно защитена.

Цялата политика, която Друз смяташе тепърва да провежда, беше сближението между двете съсловия; само едно такова сближение можеше да доведе до промяна в общественото мнение и по други въпроси. Колкото и да следваше примера на Гай Семпроний Гракх, той не можеше да не оплаква постоянно пагубните резултати от една политика на конфронтация и дълготрайно разделение.

— Именно Гай Гракх пръв раздели отчетливо двете съсловия едно от друго, при това съвсем изкуствено, защото нима всеки един член на сенаторско семейство не е конник до момента, в който на свой ред не влезе в Сената. Стига да има нужния имуществен ценз в преброителните списъци, той бива включен като конник. А не е влязъл в Сената по простата причина, че там вече са заели местата си твърде много негови роднини. И конниците, и сенаторите принадлежат на първата класа! В едно и също семейство баща и син могат са членове на различните съсловия и заради Гай Гракх те трябва да се чувстват едва ли не врагове. Това е изкуствено разделение. Единствената действителна разлика между съсловията е от компетенцията само на цензорите — щом влезе в Сената, човек бива лишен от правото да се занимава, с каквато и да е търговска или предприемаческа дейност, стояща встрани от земевладението. Така е било открай време.

Всичко това Друз го говореше този път пред плебейското събрание, където се бяха събрали да го слушат и мнозина сенатори.

— Хора като Гай Гракх не заслужават особена почит, а и делата им не могат да бъдат одобрявани — продължаваше той, — и все пак никой не може да ми попречи да почерпя от торбата с хитростите му всичко онова, което сам смятам за достойно за възхищение! Именно Гай Гракх пръв предложи Сенатът да увеличи състава си. Но заради общата атмосфера, която цареше в онези години, заради несъгласието на баща ми, а и заради другите недотам почтени части от общата му политическа програма намеренията му останах неизпълнени. Сега обаче аз съм този, който иска да увеличим състава на Сената. Макар и син на баща си, аз не мога да затворя очи пред факта, че една такава промяна може да бъде единствено за добро при сегашните обстоятелства! Рим се разраства. Нарастват и задълженията, които всеки един гражданин, зает в управлението, трябва да поеме върху плещите си. Да, но се оказва, че изворът, от който всички политически мъже в града черпят своята сила, е твърде малък, а водата му е застояла. И Сенатът, и конническото съсловие се нуждаят от свежа кръв, именно затова ви предлагам този законопроект, който има за единствена цел да им вдъхне повече жизненост.

И двата законопроекта бяха приети към средата на януари от новата година, нищо че втори консул вече беше Филип, а един от осемте претори — Цепион. Друз можеше да си отдъхне с облекчение — беше направил първата крачка, без да настрои някого срещу себе си! Може би се лъжеше в надеждите си, че и занапред го очакват само успехи, но пък и начинанието му бе потръгнало като по вода.

В началото на март Друз държа реч пред Сената по въпроса за агер публикус. Добре си даваше сметка, че с подобен ход рискува да издаде скритите си намерения, защото не беше чудно някой от ултраконсервативните елементи изведнъж да заподозре какви опасности се крият зад маската на това момче, уж израснало в собствената им среда. За да се избегнат недоразумения, Друз предварително бе споделил плановете си пред Скавър Принцепс Сенатус, Крас Оратор и Сцевола, убеждавайки и тримата да погледнат на нещата от неговия ъгъл. Ако можеше да разчита на тяхната подкрепа в Сената, навярно щеше да наложи мнението си и над всички останали.

Още със ставането си от пейката на народните трибуни той показа с тържествените си жестове, че предстои да се случват сериозни събития. По лицето му се бяха изписали едновременно възбуда и хладна решителност, които не можеха да не направят впечатление на по-възрастните му колеги.

— У нас живее голямо зло — започна Друз от мястото пред тежките бронзови врати на Курията, които изрично бе помолил да стоят затворени. Едва изрекъл тези няколко думи и отново замлъкна. Взря се в лицата на присъстващите — стар трик, който му позволяваше да убеди всеки един от слушателите си, че говори единствено и само на него.

— У нас живее голямо зло. Огромно зло. При това зло, което сами сме причинили! Което сами създадохме! И в същото време всеки от нас мислеше, че това е било най-доброто, на което сме били способни, и се гордееше посвоему с него. И понеже аз самият съм разсъждавал като вас, а никога не бих могъл да не уважавам стореното от славните ни предци, няма да кажа повече дума срещу създателите на това зло, няма да сложа петънце върху хората, които са седели и говорели в това свято здание преди векове.

Но кое е това зло, което така дълбоко е залегнало сред нас? — зададе своя риторичен въпрос Друз и надигна вежди едновременно с понижаването на гласа си. — То се нарича агер публикус, назначени отци. Агер публикус. Това е злото, за което ви говоря. Защото никой не може да отрече, че е зло! Ние отнехме най-плодородните земи на своите врагове — италийци, сицилийци, племената и народите отвъд моретата — и ги нарекохме агер публикус на Рим. Убедени бяхме, че по този начин само увеличаваме богатството на своя град, че ще се облажим от плодовете, с които земята ще ни дарява. Но не се оказахме прави, нали? Вместо да запазим отнетата земя, разделена на малки парцели — такава каквато я получихме от победените си врагове, — ние непрекъснато увеличавахме площта на земите, давани под аренда. Следвахме принципа, че така ще освободим римското гражданско население от допълнителен труд и не ще позволим римското управление да се омотае в безкрайните конци на бюрокрацията — нещо типично за гръцките полиси. Постепенно превърнахме своята публична земя в недостъпна за повечето ни стопани. Онези, които бяха започнали да я обработват в началото, все повече се отдръпваха, обезкуражени от рентите, които държавата искаше от тях, от големите площи, които им се полагаше да поемат. Агер публикус остана достояние единствено на най-богатите римляни, на онези, които можеха да заплатят исканата рента и да оползотворят, както подобава, огромната площ на получените поземлени имения. Навремето тези земи хранеха цяла Италия, сега те се използват най-вече за производство на платове. Навремето за тях се грижеха заинтересовани стопани, сега цели ниви стоят недокоснати от човешка ръка.

По лицата на слушателите му се изписваше все по-неприкрито напрежение; Друз усещаше как сърцето му забавя своя ход, как все не му достига въздух, как му трябват невероятни усилия, за да запази спокойния си тон. Все още никой не си бе позволил да го прекъсне, навярно чакаха чашата на търпението им съвсем да прелее, преди да го изхвърлят от залата. Затова най-добре щеше да е, ако изобщо не обръщаше внимание на строгите им, осъдителни погледи.

— Но това, назначени отци, е само част от злото, за което говоря. Досега се спрях на онова, което Тиберий Гракх откри навремето в латифундиите на Етрурия — че цялата работа на полето се върши от роби вместо от почтените жители на Рим и Италия. Говорих за онова, което Гай Гракх на свой ред откри около себе си десет години след смъртта на брат си, когато се опита да го замести. Тези неща са видни и за мен самия. Но аз няма да съм новият Семпроний Гракх. Защото колкото и да са били сериозни основанията на братята Гракхи да проведат своята политика, аз не мога да ги приема за толкова важни, че да се зачеркнат с един размах нашите мос майорум, традиции и обичаи. По времето на братята Гракхи аз със сигурност бих застанал на страната на баща си.

Друз спря да шари с поглед из залата и в пристъп на дълбока откровеност допълни:

— Това го заявявам напълно отговорно, назначени отци! По времето на Тиберий Гракх, по времето на Гай Гракх аз щях да съм твърдо на страната на баща си. Тогава той е бил в правото си. Но времената се промениха. Появиха се редица други фактори, заради които агер публикус се е превърнал в непоносимо зло. Нека първо ви напомня смутовете в азиатската провинция — смутове, които водят началото си още от времето, когато Гай Гракх прокара закона за правото на откупуване на данъците от страна на частни лица и сдружения. Данъците от териториите ни в Италия също са били давани за откуп, но пък и техните размери никога не са били толкова значителни. Като следствие от това прехвърляне на сенаторските задължения върху плещите на частни и анонимни лица, като следствие от все по-засилващата се роля на конническото съсловие в държавното управление чрез намесата му във вътрешносенатските борби ние бяхме свидетели как едно брилянтно управление на двама от нашите най-достойни колеги беше обругано и отречено, а единият от двамата — достоуважаваният Публий Рутилий Руф — дори беше осъден. Какъв е изводът, назначени отци? Че ние, сенаторите на Рим трябва да се съобразяваме с конниците и не бива да им пречим по никакъв начин! Е, аз вече направих първата крачка в усмиряването неоправданите претенции на конниците, като със закон ги накарах да поделят съдебните си задължение със сенаторите. Обаче, за да не се чувстват ощетени, удвоих състава на Сената. И все пак злото си остава сред нас.

Личеше си, че мнозина от сенаторите се поотпускат. Друз беше уцелил със споменаването на скъпия си чичо, още повече с похвалата хи за управлението на Квинт Муций Сцевола в Римска Азия.

— И не само е останало, но към него се прибави и друго. Колцина ли от вас си дават сметка за това ново зло? Твърде малко, бих казал. Този път ще говоря за едно зло, чийто създател е Гай Марий… Нека в думите ми не се открива излишен упрек — аз съм дълбоко убеден, че нашият шесткратен консул далеч не е съзнавал какъв поток от неприятности отприщва с действията си. Но тъкмо там е работата! Когато едно зло се пръкне на този свят, никой не е способен веднага да различи, че е зло! А в случая става дума за едно зло, обхванало много сфери от нашия живот едновременно, защото веднъж завинаги успя да разклати баланса както в нашите системи на управление, така и във войската ни. Преди известно време Рим беше останал без войници. Къде — или по-скоро защо — бяха изчезнали тези войници? Причините са много, но една от тях несъмнено е същият този агер публикус. Искам да кажа, че със създаването на държавните земи много дребни стопани бяха изгонени от нивите си, заради това и престанаха да отглеждат много синове, а пък това лиши легионите ни от войници. Гай Марий стори единственото, което можеше да стори, поне от неговата гледна точка. Той записа пролетариите в армията. Превърна във войници безимотните слоеве на обществото, които не разполагаха с достатъчно пари нито за оръжие, нито за екипировка, защото не можеха да разчитат на никакви поземлени доходи — може да се каже, че повечето от тях не притежаваха пукната пара.

Друз бе заговорил доста тихо и повечето сенатори трябваше да напрягат слух, за да не изпуснат нищо от речта му.

— Армията, обаче плаща малко. Плячката, взета от германите, се оказа жалка в сравнение с усилията за нейното придобиване. Гай Марий и неговите наследници — сред тях на първо място легатите му — научиха пролетариите да се бият, да побеждават, да се чувстват горди, задето са римляни. И тъкмо в това аз напълно подкрепям Гай Марий! Днес ние не можем с лека ръка да отхвърлим тези хора, не можем да ги оставим на произвола на съдбата в мизерните им жилища. Сторим ли го, все едно нарочно сме изпуснали още едно зло да изскочи из кутията на Пандора. Защото по улиците на Рим ще закрачат тълпи от здрави мъже, които нямат пари, но затова пък се радват на твърде много свободно време, за да им доскучава и да се сещат за обидата, нанесена им от богатите. Гай Марий смяташе да разреши проблема — той започна да прилага плана си още докато воюваше в Африка срещу Югурта, — като настани оттеглилите се ветерани на чуждата държавна земя. С изпълнението на тази кажи-речи непосилна задача на територията на крайбрежните африкански острови се зае миналогодишният ни градски претор Гай Юлий Цезар. Моето лично мнение — а държа всички вие, колеги — сенатори, да приемате думите ми единствено като предупреждение в името на собственото ни бъдеще, — моето лично мнение е, че Гай Марий беше прав, и че и занапред ще е добре да настаняваме ветераните — пролетарии на отнетата от чуждите народи държавна земя.

От самото начало на речта си Друз не бе помръднал от мястото, което си бе избрал. И сега не се помести нито крачка. Само при споменаването на името на Гай Марий мнозина от сенаторите отново се бяха навъсили, самият Марий обаче седеше невъзмутим на стола си на предния ред, сякаш искаше със самото си държание да докаже, че не е кой да е. Срещу Марий на втория ред седеше бившият претор Луций Корнелий Сула, който скоро се бе завърнал от Киликия и затова слушаше с огромен интерес младия си колега.

— Всичко това обаче не е в пряка връзка с най-голямото зло, от което трябва да се отървем възможно най-скоро — държавната земя в Италия и Сицилия. Нещо трябва да се направи! Защото докато злото е пред нас, назначени отци, то нашият морал, нашето чувство за достойнство, най-общо казано нашите мос майорум ще бъдат подлагани на постоянни удари. В момента целият италийски агер публикус се държи настрана от нас и от конниците, принадлежащи на първата класа, които се интересуваме най-вече от отглеждането на добитък. Сицилийската държавна земя пък принадлежи на неколцина свръхбогати земевладелци, които предпочитат да стоят тук, сред нас, и да поверяват делата си на никому непознати роби и надзиратели. Мислите ли, че това може да се нарече стабилно положение? Ако мислите, трябва да знаете следното: откакто Тиберий и Гай Гракх пуснаха ябълката на раздора сред нас, и италийският, и сицилийският агер публикус само чакат да сменят владелците си, затова и днес всеки, който се ползва от такава земя, гледа да получи възможно най-много от нея, преди да са му я отнели. Дали бъдещите ни пълководци ще се покажат толкова почтени, колкото Гай Марий, за да не настаняват войниците си ветерани на италийска земя? Дали бъдещите народни трибуни ще бъдат почтени? Толкова ли ви се струва невъзможно да се роди някой нов Сатурнин, който да спечели бедните с обещания за земи в Етрурия и Кампания, в Умбрия и Сицилия? Дали бъдещите плутократи ще бъдат почтени? Няма ли да им хрумне да разширят още повече сегашните си владения, да ги разширяват, разширяват, докато един ден не се окаже, че половината обработваема земя на Италия и Сицилия се държи от двама или трима души? Защото какъв е смисълът да наричаме тези земи държавни, щом като държавата се отказва да ги ползва, а пък онези, които я управляват, могат да правят каквото си искат с нея.

Друз си пое дълбоко въздух, разкрачи се, за да стои по-стабилно, и се хвърли в атака.

— Да се освободим от държавната земя! Това е, което ви казвам. Нека просто зачеркнем от документите всякакви държавни земи в Италия и Сицилия! Нека имаме смелостта да сторим, което трябва, преди да е станало твърде късно. Нека разделим целия агер публикус на дребни парцелчета и ги подарим на бедните, на онези, които заслужават подобен жест, на ветераните от легионите и на тези, които тепърва ще се записват в армията. Нека започнем с най-богатите сред нас, с най-големите аристократи. Нека те първи получат своите десет югера от държавната земя. След тях и всеки друг римски гражданин ще получи полагащия му се дял. За някои от нас това е капка в морето, за други тези десет югера ще са единственото, което притежават. Да раздадем агер публикус! Да го раздадем до последното късче земя! Нека не оставим на наследниците си нищо от онова, с което най-злонамерените от тях биха ни унищожили — нас, нашата класа, нашето богатство. Не им оставяйте нищо, за което да се хванат! Аз вече съм се зарекъл да постигна замисленото, назначени отци, знайте, че ще устоя на думата си! Само блата и тресавища ще оставя в държавната земя. Не мислете, че го правя от съчувствие към бедните! Не мислете, че толкова съм се развълнувал от съдбата на ветераните — пролетарии! Не мислете, че ме е грижа дали всички вие и събратята ви конници експлоатирате, както трябва, дяловете си от агер публикус! Това, което ме накара да изляза днес пред вас, е дълбокото ми убеждение, че някой ден именно държавната земя ще прати Рим в пропастта — дали защото някой пълководец ще се полакоми да възнагради по-щедро войниците си, дали защото на някой демагог ще му се ще да се окичи със славата на Пръв сред римляните, дали защото двама-трима плутократи ще се наговорят да си поделят цяла Италия и Сицилия!

Сенатът като че ли чу най-сетне какво му се говори; като че ли дори се замисли над чутото. Ако не друго, то в това поне Друз можеше да е сигурен. Филип не се обади, а когато Цепион понечи да вземе думата, Секст Цезар просто не му я даде, като заяви, че достатъчно е било казано и насрочи ново заседание за следващия ден.

— Добре го каза, Марк Ливий — похвали оратора Марий, преди да излезе от Курията. — Ако продължаваш все в същия дух, ще останеш първият народен трибун в историята на Рим, спечелил мнозинство в Сената.

Но за голяма изненада на Друз този, който го чакаше пред изхода, беше не друг, а Луций Корнелий Сула — човек, почти напълно непознат.

— Току-що се връщам от Изтока, Марк Ливий, и искам да науча всички подробности. Искам да ми разкажеш за двата закона, които вече си прокарал, както и за цялото ти мнение по въпроса за агер публикус — заяви загадъчният Сула, чийто тен издаваше, че са го брулили много ветрове.

Интересът на Сула към темата беше напълно искрен. От всички слушащи малцина като него биха се оказали достатъчно интелигентни и склонни към разбиране, за да проумеят, че Друз не е никакъв радикал, още по-малко реформатор, а напротив — крайно консервативен политик, който се грижи най-вече да опази правата и привилегиите на класата, към която принадлежи, и да съхрани Рим такъв, какъвто го е наследил от предците си.

Изчакаха да се изравнят с Кладенеца на комициите, който да ги защити от студения зимен вятър, и Друз се впусна да обяснява надълго и нашироко позицията си. През повечето време Сула мълчеше, понякога подхвърляше някой въпрос, но иначе оставяше думата изцяло на събеседника си. Самият Друз беше щастлив, че се е намерил поне един Корнелий, готов да изслуша всичко онова, което събратята му патриции биха счели като жестоко предателство. Най-накрая Сула му протегна ръка, усмихна му се и чистосърдечно му благодари за пледоарията.

— В плебейското събрание не мога да те подкрепя, но в Сената със сигурност ще гласувам за теб — обеща му той.

Двамата продължиха заедно към Палатина, където живееха, но на никого не му хрумна да покани другия в топлия си кабинет, където да изпият кана вино. За особена симпатия между събеседниците не можеше да се говори, затова и си спестиха излишните любезности. Когато стигнаха до къщата на Друз, Сула само го потупа по гърба и продължи надолу по Кливус Викторие към пресечката, на която живееше. Изгаряше от нетърпение да поговори със сина си, чиито съвети от ден на ден ценеше все повече и повече, нищо че не излизаха от устата на мъдрец, а на младо момче. Най-важното при малкия Сула бе, че във всичко безрезервно поддържаше баща си. За човек, който може да разчита на шепа клиенти, да има такъв син, беше изключително щастие.

У дома обаче го чакаха неприятни новини. Елия му съобщи, че малкият Сула е с тежка настинка. Някакъв клиент го чакал от известно време — твърдял, че носи важни новини. Мисълта, че синът му е зле, го накара да се отнесе до голяма степен неприлично с гостенина си, като вместо към кабинета си се насочи право към дневната, където Елия бе настанила момчето. Мащехата предвидливо си бе казала, че тясната, задушна спалня не е подходящо място за един болен. Малкият имаше температура, болеше го гърло и постоянно подсмърчаше; това не му пречеше обаче да посрещне любимия си баща с вечния си боготворящ поглед. При вида му Сула малко се поуспокои, целуна го по челото и му каза вместо утеха:

— Ако сам се грижиш за себе си, момчето ми, тя ще те държи поне два пъти по осем дни, ако не се грижиш изобщо, ще се излекуваш след шестнайсет. Затова най-добре остави всичко на Елия.

След което се запъти към кабинета си. Чудеше се кой ли би могъл толкова търпеливо да го чака; клиентите му не бяха хора, които биха си развалили целия ден заради патрона си — най-малкото, защото той се бе показал стиснат човек и нямаше на какво толкова да се надяват. Клиентелата му включваше най-вече центуриони и прости войници, неизвестни никому хорица, предимно от провинцията, които бяха получили помощ от бившия претор и по собствено желание се бяха писали негови клиенти. От тях много малко имаха постоянно местожителство в Рим.

Гостът беше Метробий. Трябваше да се досети. Което доказваше, че е успял наистина да изтрие актьора от паметта си на почтен римски магистрат. На колко ли години беше? Сигурно на трийсет и две-три. Къде бяха отлетели всички тези години? В пълна забрава. И все пак Метробий си оставаше същият, а ако можеше да се съди по целувката им за добър ден, още бе склонен да се поддава на волята му. В следващия момент обаче Сула потръпна от ужас — последния път, когато Метробий го бе посещавал у дома му, Юлила се бе самоубила. Тогава любовникът му бе донесъл лош късмет, но пък и сам винаги бе смятал любовта за по-ценна от късмета. Сула обаче не гледаше така на нещата. Той решително се отдръпна от Метробий и седна на мястото си зад писалището.

— Не трябваше да идваш — каза той накратко.

Метробий въздъхна и грациозно се отпусна на стола за клиентите. Облакъти се на масата и погледна тъжно любимия си с красивите си, черни очи.

— Знам, че не трябваше Луций Корнелий, но аз съм твой клиент! Ти ми осигури гражданство, при това, без да се смятам за освобожденец — пред закона се наричам Луций Корнелий Метробий и принадлежа на триба Корнелия. Според мен на иконома ти би трябвало да правят впечатление не посещенията ми, а по-скоро дългите ми отсъствия. Вярвай ми, никому не съм казал нищо, с което да застраша репутацията ти. Нито на приятелите и колегите в трупата, нито на любовниците си, нито на прислугата ти. Трябва да ми вярваш за такива неща!

На Сула чак му се доплака от вълнение, но успя да се сдържи.

— Знам, Метробий. И ти благодаря за това — въздъхна на свой ред той, стана и отиде до раклата в края на стаята, върху която държеше виното си. — Една чаша?

— Благодаря.

Остави сребърната чаша на писалището пред Метробий, сетне прокара ръце през раменете му и за миг опря чело до гъстите му черни коси. Преди обаче актьорът да успее да го хване за ръцете, Сула се отдръпна и се върна на стола си от другата страна на масата.

— Какво толкова важно е станало? — мина той по същество.

— Чувал ли си за един тип на име Цензорин?

— Кой по-точно? Оная малка гадина Гай Марций Цензорин или другия Цензорин, дето кисне на Форума да показва парите си и да въздиша по запълнените сенаторски столове?

— Вторият. Не съм предполагал, че познаваш толкова добре римляните, Луций Корнелий.

— За времето, когато не сме се виждали, аз все пак бях градски претор, а това помага на човек да поопознае съгражданите си.

— Вярвам ти.

— И какво е направил въпросният Цензорин?

— Възнамерява да те даде под съд за държавна измяна, задето си бил приел огромен подкуп от партите и си ощетил интересите на Рим на изток.

Сула примигна от учудване.

— Богове! Не предполагах, че в Рим ще се намерят толкова любопитни люде да се интересуват какво съм правил в Киликия! Дори от Сената не благоволиха да поискат по-подробен доклад за действията ми. Цензорин? Та той сигурно не знае накъде е изток, камо ли къде се намира река Ефрат. А и ти откъде знаеш за намеренията му, след като досега няма никакви слухове по въпроса?

— Цензорин е голям почитател на театъра и най-голямата му радост в живота е да организира увеселения и да кани актьори — колкото по-големи трагици, толкова по-добре. Та затова често ходя у тях — усмихна се Метробий при мисълта за Цензорин. — Не, Луций Корнелий, не ми е любовник! Презирам го. Затова пък обичам забавленията. Досега Цензориновите не могат да се сравняват с онези, които ти организираше навремето, но все пак не може да се отрече, че се старае. Освен това се събираме все познати — хора, с които дружа и ми е приятно да бъда. Домакинът ни поднася добра храна, добро вино. — Той сви устни и се замисли. — От погледа ми обаче не убягна, че през последните месеци у Цензорин започнаха да се появяват разни тайнствени личности. Той самият навсякъде се хвали с огледалцето си, направено от един-единствен изумруд. Подобна скъпоценност човек като него не би могъл да си позволи. Вярно, че Цензорин има достатъчно пари да стане сенатор, но подобно чудо като изумруда би подхождало повече на един Птолемей, отколкото на някой си посетител на Форума!

Сула отпи от виното си и се усмихна.

— Забележително! Личи си, че ще трябва да се запозная по-отблизо с нашия Цензорин — независимо дали преди или след процеса ми. И откъде, мислиш, идва изумрудът?

— Мисля, че е човек на… не знам и аз. Може би на партите или на някой друг източен владетел. Тайнствените гости, за които ти говоря, са определено ориенталци. Ходят в роби, бродирани с чисто злато, носят бижута по всички части на тялото си, само някой римлянин да подаде шепата си, пълнят му я догоре с пари.

— Не са партите — поклати глава Сула. — Те не се интересуват какво се случва на запад от Ефрат. Сигурен съм, че е Митридат. Или Тигран Арменски. Да речем, че е Митридат. Чудесно, чудесно! — потри той доволно ръце. — Значи с Гай Марий здравата сме изплашили понтиеца. А ако ме питаш, Сула има много по-голям принос за това. И то не за друго, а защото тъкмо аз се срещнах с Тигран и сключих договор с партианските сатрапи. Прекрасно!

— Какво смяташ да правиш? — попита го тревожно Метробий.

— О, ти за мен не се тревожи — успокои го той и стана да затвори плътно капаците на прозорците. — Важното е, че знам какво се готви. Ще изчакам Цензорин да направи първата крачка. А след това…

— Какво след това?

Сула оголи кучешките си зъби.

— Ще го накарам да съжалява, че се е родил.

Отиде до вратата и я залости, после стори същото и с тази към перистила.

— Важното е, че любовта на живота ми — като не броим сина ми естествено — е при мен и че след като белята тъй и тъй вече е факт, няма да те оставя да си тръгнеш, преди да съм те поопипал.

— И аз за нищо на света не бих си тръгнал.

Двамата се прегърнаха и облегнаха глави на раменете си.

— Спомняш ли си още за онези далечни години? — попита Метробий и се усмихна със затворени очи.

— Спомням си теб и ужасната ти жълта пола, която пускаше по краката си.

Сула също се усмихна при мисълта за отдавнашното им запознанство. Пръстите на едната му ръка зашариха из косата на Метробий, в същото време другата се спусна по гърба му.

— А пък ти носеше онази страховита перука от живи змийчета.

— Че какво, нали трябваше да изобразявам Медуза!

— Можеш да ми вярваш, че постигна желаното.

— Много говориш — прекъсна го Сула.

Час по-късно Метробий го остави; никой от къщата не бе проявил особен интерес към посещението му, но за всеки случай Сула сподели пред любящата си съпруга Елия за процеса, който му се готвел в съда за държавна измяна.

Тя го погледна с удивление.

— О, Луций Корнелий!

— Не се тревожи, скъпа — успокои я той. — Няма да успеят, така да знаеш.

Но жена му го гледаше разтревожено.

— Добре ли се чувстваш?

— Ако щеш ми вярвай, но от години не се бях чувствал толкова добре. Чудя се дали не му е времето да изиграем една пламенна любовна игричка — прегърна я през кръста Сула. — Я ела в леглото ми!

Сула дори не трябваше да разпитва за Цензорин. Още на следващия ден непознатият нанесе своя удар. Митридатовият човек се яви пред съда на градския претор — пицентинеца Квинт Помпей Руф — и поиска Луций Корнелий Сула да бъде подведен под отговорност от съда за държавна измяна по обвинение за приемане на подкупи от страна на партите и за накърняване интересите на Рим.

— Имаш ли доказателства? — с недоверие попита Помпей Руф.

— Имам доказателства.

— Тогава ще трябва най-общо да ми ги представиш.

— Няма да го сторя, Квинт Помпей. В съда ще направя всичко необходимо да докажа обвинението си. Става дума за углавно престъпление. Аз не съм просто някой си ищец, който иска някаква глоба за съгражданина си. Ще запазя в тайна фактите, с които разполагам, това не противоречи на законите — заяви Цензорин, като през цялото време опипваше с едната си ръка скрития под диплите на тогата изумруд — той беше толкова скъп, че само някой луд би го оставил без надзор у дома си.

— Много добре — съгласи се сухо Помпей Руф. — Ще съобщя на председателя на квестион де майестате, че след три дни, броени от днес, ще трябва да свика процес при Курциевото езерце.

Помпей Руф изчака Цензорин да притича до другия край на Форума и щом се увери, че се е изгубил из улиците на Аргилетум, щракна с пръсти на помощника си — млад сенатор от фамилията на Фаниите.

— Ти понаглеждай тук, аз отивам да свърша една поръчка.

Завари Луций Корнелий Сула в една кръчма на Вия Нова.

Да го проследи дотам не беше кой знае колко трудно, защото като всеки градски претор и Помпей знаеше кого да пита. Сула си пиеше виното в компанията не на друг, на Скавър Принцепс Сенатус — един от малцината в Сената, които се интересуваха от стореното от Сула на изток. Седяха в дъното на заведението, което често посрещаше хора от висшето общество, но днес, щом на вратата се появи и третата тога претекста, съдържателят се смая — за един час в кръчмата му да дойдат Принцепс Сенатус и двама градски претори… Щеше да разправя на приятели!

— Вино и вода, Клоаций — поръча набързо Помпей Руф, докато минаваше край тезгяха. — И да става за пиене!

— Виното или водата? — пошегува се невинно Публий Клоаций.

— И двете, куха главо, иначе право в съда отиваш — усмихна му се хитро Помпей Руф и се настани при другите двама.

— Цензорин — посрещна го Сула.

— Точно така — кимна градският претор. — Сигурно разполагаш с по-добри източници на информация от мен. Бях сварен напълно неподготвен.

— Е, наистина имам добри източници — похвали се Сула, който изпитваше симпатия към пицентинеца. — Обвинява ме в държавна измяна, нали?

— Точно така. Твърди, че има доказателства.

— И онези, които осъдиха Публий Рутилий Руф, твърдяха същото.

— Е, аз самият бих го повярвал също толкова, колкото ако някой ми кажеше, че в Батули са си павирали улиците със злато — обади се Скавър, след като се замисли кой ли град в Италия може да се смята за най-беден.

— И аз мисля така — подкрепи го Сула.

— Мога ли с нещо да помогна? — попита Помпей, докато поемаше празната чаша от ръката на кръчмаря и я пълнеше с вино и вода. Направи гримаса от киселото вино. — И двете са ужасни! Червей нещастен!

— Ами иди опитай някъде другаде по Вия Нова — отвърна му невъзмутимо Публий Клоаций и с известно разочарование се прибра зад тезгяха, откъдето не можеше да слуша какво си говорят тримата сенатори.

— Ще се справя сам — успокои го Сула, без да дава вид, че е разтревожен.

— Назначих делото за след три дни при Курциевото езерце. За щастие, откакто гласувахме лекс Ливия, съставът на съдебните заседатели се определя по равно от конници и сенатори; във всеки случай е много по-добре, отколкото преди време, когато всички бяха конници. Те са обсебени от една и съща мисъл — да се накажат всички сенатори, които богатеят на чужд гръб! Сякаш те умират от глад… — изрече презрително Помпей Руф.

— И защо ще те съдят за държавна измяна вместо за приемане на подкуп? — зачуди се Скавър. — Ако обвинението е, че си взел подкуп, то тогава мястото ти е пред друг съдия.

— Цензорин твърди, че подкупът е бил даден като награда, задето Луций Корнелий умишлено е накърнил интересите ни на изток — обясни преторът.

— Донесох цял договор със себе си — напомни му Сула.

— Самата истина! Същинско чудо на дипломацията — похвали го и Скавър, възхитен от постигнатото.

— Но дали Сенатът някога ще го уважи като такъв? — попита го Сула.

— Сенатът ще направи, каквото му кажа, Луций Корнелий, имаш думата на един Емилий Скавър.

— Чух, че си накарал и партите, и царя на Армения да седят по-ниско от теб — захили се градският претор. — Браво на теб, Луций Корнелий! Тези източни деспоти трябва да се научат да прекланят глава!

— О, искрено вярвам, че Луций Корнелий отдавна си е наумил да следва стъпките на Попилий Ленас — усмихна се Скавър. — Следващия път и той ще им чертае кръгове около краката. Това, което искам обаче да знам — изведнъж се навъси той, — е как човек като Цензорин може да се добере до информация за събитията по Ефрат.

Сула се размърда неспокойно на стола; чудеше се дали Скавър все още смята Митридат Понтийски за безопасен.

— Мисля, че се е хванал да върши услуги на някой източен монарх.

— На Митридат — веднага уточни Скавър.

— Какво, нима той вече е успял да разбие илюзиите ти? — подигравателно го изгледа Сула.

— Аз може и да търся у всекиго доброто, Луций Корнелий, но никога не съм бил глупак — стана от мястото си той. Хвърли един денарий на съдържателя, който ловко го прибра. — Сипи им още от превъзходното си вино, Клоаций!

— Щом като всичко ви се струва толкова гадно, защо не си стоите вкъщи да се наливате с кианско и фалернско — подвикна заядливо Публий Клоаций зад гърба му.

Скавър му направи определен жест с пръстите на едната си ръка, което накара кръчмаря да прихне.

— Дърт смешник! — заключи той, докато сервираше новата кана вино на масата. — Какво ще правим без него?

Сула и Помпей Руф се отпуснаха на столовете си.

— Днес не би ли трябвало да си на поста си? — попита Сула.

— Оставих младия Фаний да ме замества; ще му се отрази добре малко да се поразправя с приказливите си съграждани.

Двамата отпиха от виното (което всъщност далеч не беше за изхвърляне) и помълчаха известно време — не че се чувстваха неудобно един от друг, но когато Скавър напуснеше някоя компания, винаги си проличаваше.

Най-накрая Помпей попита:

— Смяташ ли да се кандидатираш за консул тази година, Луций Корнелий?

— Не мисля — отвърна му той напълно сериозно. — Надявах се, че представянето в Рим на един официален договор, сключен с царя на партите — договор, изключително благоприятен за интересите на Рим, ще предизвика обществения интерес! Но досега никой на Форума дори не го е споменал, а и как иначе, след като в Сената се правят, че не ме виждат. Да бях останал в Рим да се уча на перверзни танци, повече щяха да ми обърнат внимание. Затова цялата работа се свежда до това, дали ще успея да подкупя избирателите, или само ще си изгубя парите. Мисля, че е по-скоро второто. Хора като Рутилий Луп са десетократно по-богати от мен и могат да съберат предостатъчно гласове в своя полза.

— Аз също искам да стана консул — заговори Помпей Руф, но с пицентийския си произход почти нямам шансове.

Сула го изгледа невярващо.

— Не забравяй, че на изборите за претор ти събра най-много гласове, Квинт Помпей! Когато му дойде времето, хората се сещат за такива неща.

— И ти беше избран с най-много гласове преди две години, — напомни му той, — но сега се правиш на песимист. А ако един патриций Корнелий, който вече е служил като градски претор, се смята за кандидат без шансове, какво остава за един — да си го кажем направо — нов човек, дошъл чак от Пиценум?

— Вярно е, че съм патриций Корнелий, но нито се казвам Сципион, нито Емилий Павел ми е бил дядо. Никой не ме знае като голям оратор, а преди да стана претор, никой в Рим Нямаше да ме различи от евнуха на Великата майка. Залагах всичко на този исторически договор, който сключих с партите, а и със самия факт, че за пръв път под мое командване римска армия стъпва на левия бряг на Ефрат. За огромно мое съжаление обаче оказва се, че на Форума много повече се интересуват от деянията на Друз, отколкото от моите.

— Виж той би станал консул само да го пожелае.

— Няма как да го спрат, дори ако Сципион Африкански и Сципион Емилиян се върнат сред живите, за да се състезават с него на изборите. Но пък и редно е да си призная, Квинт Помпей, че аз самият изпитвам искрено възхищение към нещата, които той се опитва да постигне.

— И аз съм на същото мнение, Луций Корнелий.

— Намираш ли политиката му за правилна?

— Да.

— Чудесно! Значи не само аз мисля така.

Отново се умълчаха, заслушани в думите на съдържателя, докато обслужва останалите си клиенти. От своя страна Публий Клоаций не изпускаше преторските им тоги в ъгъла.

— Ами какво ще кажеш — изведнъж предложи Помпей, докато играеше с оловната чаша в ръцете си, — ако засега отложиш кандидатурата си и изчакаш след две-три години да се явим на изборите двамата заедно? И двамата сме били градски претори, и двамата имаме успешна военна кариера, и двамата сме на приливна възраст, и двамата можем да си позволим този или онзи, ако не и повече… Избирателите винаги са гледали с добро око на онези, които се кандидатират заедно — това е все пак известна гаранция, че двамата консули ще се разбират през цялата година. Мисля, че заедно имаме много по-големи шансове, отколкото ако се явим поотделно. Какво ще кажеш, Луций Корнелий?

Сула изгледа продължително червендалестото лице на събеседника си, взирайки се в яркосините му очи, в правилните му черти, които го оприличаваха донякъде на келт, в огненочервените му къдрици.

— Ще кажа, че се очертава да бъдем запомняща се двойка! От една страна, ни обединяват червените коси, от друга — разделя ни коренно различното ни положение в Сената. Заедно ще предизвикаме огромен интерес. Ще се възползваме от чувството за хумор на тези проклети ментули, съгражданите ни! Всеки римлянин обича шегичките, а каква по-голяма шега от тази да управляват едновременно двама червенокоси консули с еднакъв ръст и еднакво телосложение, но затова пък произхождащи от два напълно отделни свята? — И за да подкрепи думите си, подаде ръка на Помпей. — Ще успеем, приятелю! Да се надяваме само някой от нас да не посивее или оплешивее, преди да ни е дошло времето!

Помпей Руф доволно стисна ръката му и сияещ заяви:

— Значи се разбрахме, Луций Корнелий?

— Разбрахме се, Квинт Помпей! — кимна Сула и в същия миг пред очите му се разкри цялото богатство на Помпей Руф. — Ти имаш ли син? — попита той изведнъж.

— Имам.

— Колко е голям?

— Тази година ще навърши двайсет и една.

— Осигурил ли си му съпруга?

— Не още.

— Аз имам дъщеря. И по баща, и по майка чиста патрицианка. В годината на евентуалното ни съвместно консулство ще навърши осемнайсет. Би ли се съгласил на един брак между сина си и дъщеря ми, да речем след три години, през квинктилис?

— Дали бих се съгласил, Луций Корнелий! Да, и още как!

— Дъщеря ми ще получи голяма зестра. Преди смъртта си дядо й прехвърли на нейно име цялото наследство на майка й — около четиридесет сребърни таланта. Малко повече от милион сестерции. Това задоволява ли те?

Помпей кимна доволно.

— Още отсега да започнем да говорим на Форума за общата ни кандидатура.

— Прекрасна идея! Най-добре избирателите отрано да свикнат с нас, та когато му дойде времето, да гласуват, без дори да се замислят.

— Аха! — изведнъж прогърмя нечий глас откъм вратата.

Беше Гай Марий, който мина тържествено покрай зяпналите го в удивление мъже в кръчмата, без дори да ги удостои с поглед.

— Нашият уважаван Принцепс Сенатус ми каза, че ще те намеря тук, Луций Корнелий — обясни присъствието си Марий и седна на празния стол до двамата. Обърна се към чакащия поръчката Клоаций и му подвикна: — Ако ми сипеш малко от оцета си, Клоаций, няма да е зле.

— И аз така мисля — отвърна той, на когото не бе убягнало, че каната на преторската маса е почти пресушена. — Но пък какво ли и разбирате вие, италийците, от хубаво вино…

Марий се засмя.

— Да ти пикая и на маниерите, Клоаций! Носи виното и си затваряй устата!

След като свърши с шегите, той мина на сериозните теми, доволен, че може да разговаря и с Помпей Руф.

— Бих искал да знам как вие двамата гледате на новите законопроекти на Друз.

— И двамата сме на едно и също мнение — отговори Сула, който на няколко пъти след завръщането си бе търсил Гай Марий, но великият римлянин все го нямаше вкъщи. Той никога не би си помислил, че някогашният му благодетел изведнъж ще затвори вратата на дома си за него — явно бе, че Марий си има проблеми. И все пак последния път, когато го отпратиха, се бе зарекъл повече да не му се обажда, затова и Марий още нищо не бе научил за подвизите му на изток.

— Може ли да го чуя? — полюбопитства той, без да си дава сметка, че Сула може да му е обиден.

— Мнението ни е, че Друз е прав.

— Добре — отдръпна се назад Марий, за да позволи на Публий Клоаций да му налее виното. — За да прокара закона си за земята, той ще се нуждае от всичката подкрепа на поддръжниците си. Аз самият съм му обещал да сторя каквото мога.

— Щом ти си му обещал… — подхвърли Сула, който се чудеше какво друго да каже.

Но Марий вече се бе обърнал към Помпей Руф:

— Ти добре си вършиш работата като претор, Квинт Помпей. Кога възнамеряваш да се кандидатираш за консул?

— Тъкмо за това си говорехме с Луций Корнелий! Имаме намерение да се явим заедно на изборите след три години — с вълнение изрече той.

— Умно! — похвали ги Марий, който веднага разгада играта им. — Чудесна двойка сте, няма що! — засмя се той. — Добре сте се събрали, гледайте да не се разделите! Двамата ще успеете без затруднения.

— И ние така мислим — съгласи се Помпей. — Не само това, ами сключихме и брачен договор.

Марий надигна вежда в учудване.

— Така ли?

— Ще дам дъщеря си на сина му — обясни Сула, който кой знае защо започваше да се чувства неловко; защо от всички хора на света единствен Марий можеше да го смути, при това, без да го иска? Дали причината се криеше у Марий или у самия него?

Но пък и съвсем неочаквано Марий дълбоко въздъхна.

— Прекрасно! Браво, поздравления! Това разрешава всички проблеми в семейството. И Юлия, и Елия, и Аврелия ще бъдат предоволни да го научат.

Сула сбърчи вежди в недоумение.

— За какви семейни проблеми говориш?

— Синът ми и дъщеря ти — обясни с две думи Марий, без дори да се опитва да бъде тактичен. — По всичко изглежда, че двамата са се харесали. Но покойният Цезар твърдо бе заявил, че братовчедите не бива да се женят помежду си. Трябва да призная, че напълно споделям мнението му. Това обаче не е попречило на децата ни да си дадат куп обещания.

Сула остана шокиран. Никога през живота си не бе и помислял за подобна връзка. Освен това отдавна бе престанал да контактува с дъщеря си и не бе имало кога да научи за запознанството й с малкия Марий.

— О-хо! Както съм ти повтарял от години, Гай Марий, твърде дълго се задържам далеч от Рим, тези неща ми убягват.

Помпей Руф слушаше двамата бивши баджанаци с неприкрито смущение и накрая се осмели да се покашля, за да вземе думата.

— Ако нещо те тревожи, Луций Корнелий, не си длъжен да се съобразяваш със сина ми.

— Нищо не ме тревожи, Квинт Помпей — успокои го веднага той. — Двамата са първи братовчеди и са израснали заедно, това е всичко. Както разбра от Гай Марий, нито той, нито аз смеси правили планове да се обвързваме още веднъж чрез брак. Това, за което се разбрахме днес с теб, урежда колкото мен, толкова и него самия. Не съм ли прав, Гай Марий?

— Напълно, Луций Корнелий. У двамата тече твърде много патрицианска кръв, а пък и първи братовчеди не би трябвало да се женят помежду си. Старият Цезар каза твърдо „не“ на подобни връзки.

— Ти самият замислил си се за коя да ожениш малкия Марий? — заинтересува се Сула.

— Мисля, че работата ще се уреди. Квинт Муций Сцевола има дъщеря, която след четири-пет години ще стане мома за женене. Вече съм направил предложение, той се оказа по-скоро благосклонен. — Марий чак се засмя при мисълта. — Аз може и да съм италийски селянин без думичка гръцки, Луций Корнелий, но трудно ще се намери римски аристократ да откаже зет с толкова богат баща като мен. В крайна сметка Гай Марий ще бъде наследен от сина си!

— Така си е! — прихна да се смее и Сула. — Значи на мен остава само да намеря жена за малкия Сула… И да не е някоя от дъщерите на Аврелия!

— Какво ще кажеш за дъщерите на Цепион? — подхвърли му изведнъж Марий. — Като се замислиш за всичкото злато, което ще наследят!

— Струва си да помисли човек, Гай Марий. Доколкото си спомням, бяха две сестри, нали? Живеят при Марк Ливий?

— Точно така. Юлия беше хвърлила око на по-голямата за малкия Марий, но аз лично смятам, че една Муция повече ще му помогне в политическата кариера. — За пръв път в живота си се опитваше да говори дипломатично. — Ти обаче си в съвсем различно положение, Луций Корнелий. Една Сервилия Цепионида би ти дошла добре.

— Напълно споделям мнението ти. Ще направя каквото мога.

Но въпросът за съпругата на малкия Сула щеше да почака. Баща му напълно забрави за него в момента, в който седна да поговори с дъщеря си, за да й съобщи за предстоящия й годеж със сина на Квинт Помпей Руф. Корнелия Сула единствено доказа, че е достойна наследница на майка си Юлила: щом научи какво я чака, тя мигом отвори уста и запищя, колкото сила имаше.

— И да плачеш, и да не плачеш — посрещна хладно реакцията й баща й, — вече е решено, моето момиче. Ще вършиш каквото ти наредя и ще се омъжиш, за когото аз избера.

— Излез, ако обичаш, Луций Корнелий! — помоли го Елия, която кършеше ръце от несдържано вълнение. — Синът ти иска да види. Остави ни сами с Корнелия Сула!

И така, без да се е успокоил, той отиде при сина си.

Малкият Сула още пазеше леглото, по лицето му беше изписана болката, която го мъчеше, а кашлицата го задушаваше.

— Това трябва да спре по някакъв начин, момчето ми — скара се бащата на болестта и седна на ръба на леглото, за да целуне сина си по челото. — Навън може и да е студено, но вкъщи е достатъчно топло.

— Кой крещи така? — задъхвайки се, запита малкият Сула.

— Сестра ти, мътните я взели!

— И защо? — загрижи се малкият, който беше силно привързан към Корнелия.

— Току-що й съобщих, че ще се омъжи за сина на Квинт Помпей Руф. По всичко изглежда, че тя самата си е правила други планове, нали така?

— О, не само тя! Ние всички вярвахме, че ще се оженят с младия Марий! — възкликна изненадано Сула Младши.

— Никой не е споменавал такова нещо, никой не го е обсъждал с мен. Дядо ти беше твърдо против всякакви брачни връзки между вас и братовчедите ви. Гай Марий е съгласен с него, също както и аз. — Сула се намръщи. — Да не искаш да ми кажеш, че и ти си си харесал някоя Юлия?

— Коя, Лия? Или Ю-Ю? — развесели се синът, но мигом се закашля. — Не, татко — заяви болният, след като се поуспокои, — това би било най-лошото, което може да ми се случи. Ти за коя смяташ да ме ожениш?

— Още не съм решил, синко. В едно можеш да си сигурен: когато се сетя за някоя, първо ще те попитам дали ти я харесваш.

— Но не попита Корнелия.

Сула вдигна рамене.

— Тя е момиче. Никой не пита момичетата какво им харесва и какво не. Просто са длъжни да правят каквото им се каже. Единствената причина, заради която главата на семейството си харчи парите да издържа момичетата в къщата, е един ден да ги използва за общественото си издигане; ако не за своето, то за това на братята им. Иначе защо да ги храни и облича в продължение на цели осемнайсет години? Не само че трябва да им осигури добра зестра, но и не може да разчита на нищо в замяна. Не, синко, момичетата, освен да ги използваш за социални връзки, за друго не стават. Сега обаче, като слушам как плаче сестра ти, започвам да се съмнявам дали древните не са постъпвали по-добре, като просто са давели момиченцата си в Тибър.

— На мен това не ми изглежда особено справедливо, татко.

— Защо? — сякаш се учуди Сула на непроницателността на сина си. — Жената стои по-ниско от мъжа, млади Луций Корнелий, нейната съдба не се тъче на стана на живота, а само се наслагва с бои върху плата. Жените не заемат важно място в световната история, те не допринасят нищо за събитията в нея. Жените не могат да управляват. Наше задължение е само да се грижим за тях, да ги закриляме от тревогите им, да ги храним, да отговаряме вместо тях за делата им. Ето защо, стига смъртта да не ги споходи още в детските години, жените живеят по-дълго от мъжете си. В замяна на безметежния им живот ние, мъжете, искаме от тях просто да ни се подчиняват и да ни уважават.

— Разбирам — поклати глава малкият Сула, за когото това обяснение беше достатъчно да се съгласи с баща си.

— Сега ще трябва да те оставя. Имам да свърша една работа — стана от леглото Сула. — Можеш ли да се храниш?

— Опитвам се, но стомахът ми трудно задържа храната.

— Ще се върна след малко.

— Да не забравиш. Ще гледам да не заспивам.

Най-важното бе нещата да бъдат държани под контрол и да изглеждат естествени. Още същата вечер с Елия щяха да гостуват на Квинт Помпей Руф, където да завържат приятелски връзки. За щастие Сула не бе обещавал да доведе и дъщеря си със себе си. Тя вече бе престанала да плаче, но според думите на Елия, която не знаеше къде да се дене от притеснение, момичето се било прибрало в спалнята си и отказвало да вечеря.

И да беше искала, Корнелия Сула едва ли би измислила друго, с което така да вбеси баща си. Щом разбра за отказа й да се храни, той забрави за всякакво нормално поведение и като хвърли на жена си убийствен поглед, твърдо заяви:

— Тая няма да я бъде!

Преди Елия дори да се е опитала да го спре, мъжът й вече се беше отправил към стаичката на Корнелия.

Нахълта в покоите на дъщеря си и без да се церемони, я изрита от малкото й легло. Без да обръща внимание на плача й и на страха в погледа й, той я издърпа на пода, след това я хвана за косите. Няколко пъти я удари през лицето, при което момичето забрави сълзите си и вместо това започна да надава писъци — толкова тънки, че човек можеше и да не ги чуе. Корнелия пищеше не толкова от болка или унижение, колкото от ужас при вида на бащиното й изражение. Сула я удари може би дванайсет пъти, след това я захвърли обратно на леглото. В заслепението си можеше и да я убие, без дори да разбере.

— Това няма да го правиш, малката! — заключи той с неочаквано спокоен глас. — Не си мисли, че като гладуваш, ще ме накараш да променя решението си! Мен да ме питаш, най-много да се отърва от теб по-скоро, отколкото съм се надявал! Навремето майка ти едва не си отиде от този свят, защото не искаше да яде, но отсега да знаеш, че на мен тия няма да ми минат! Дали ще умреш от глад или от задавяне, докато ти пъхат насила храната в устата, все ми е тая. За мен ти си просто глава добитък и като истински стопанин няма да си хабя здравето заради теб. Но рано или късно ти ще се омъжиш за младия Квинт Помпей Руф, при това с усмивка на лице и с песен на уста… Иначе аз ще те убия. Чуваш ли ме, Корнелия? Ще те убия.

Лицето на девойката беше пламнало като огън; погледът й беше потъмнял, подутите й устни трепереха, от носа й струеше обилно кръв, но най-непоносима беше болката в сърцето й. Никога през живота си не бе предполагала, че може да я обхване такъв гняв и омраза, още по-малко би помислила, че баща й може така да я наплаши, да се заканва, че ще я убие…

— Чувам, татко — прошепна тя едва-едва.

Елия чакаше пред вратата с лице, обляно в сълзи, но когато понечи да влезе в тясното помещение, Сула я сграбчи за ръката и я издърпа безцеремонно навън.

— Моля те, Луций Корнелий, моля те! — простена нещастно жената. Мъжът й я ужасяваше, дъщеря й я караше да очаква най-страшното.

— Остави я сама! — нареди й той.

— Трябва да отида при нея! Има нужда от мен!

— Тя сега ще си остане в стаята и никой няма да стои при нея.

— Нека поне остана вкъщи! — молеше го Елия, която колкото и да искаше да спре сълзите си, не можеше.

Сула вече беше разярен, сърцето му се беше уморило да бие така тревожно и той усещаше как в собствените му очи напират сълзи — не от горест, а от голямото напрежение, което бе изживял в последните няколко минути.

— Добре тогава, остани си вкъщи — отсече той грубо и тежко си пое въздух. — Ще трябва сам да изразя радостта на семейството си от очаквания годеж. Но да не си стъпила при нея, Елия, или ще наредя и теб, както си знам.

И така, Сула отиде сам на вечеря у Квинт Помпей Руф, който живееше на Палатина, откъм страната на Форум Романум, разстлал се като на тепсия под балкона на дома му. Впечатлението, което направи на Помпеевото семейство, бе много добро, дори в очите на женската част. Домакините му не можеха да прикрият задоволството си, че на младия Помпей му предстои да се ожени за патрицианка, наследница едновременно на Юлиите и на Корнелиите. Самият Квинт Помпей-син беше красив младеж със зелени очи и кестеняви коси, строен и изящен, но както набитото око на Сула веднага щеше да различи — не беше толкова интелигентен колкото баща си. Което си беше един плюс в повече: тъй и тъй един ден щеше да стане консул, защото баща му вече щеше да го е постигнал преди него, оставаше му единствено да направи на Корнелия Сула няколко червенокоси дечица, да се държи като добър съпруг и да не й изневерява. „В действителност — мислеше си Сула и вътрешно се усмихваше — младият Квинт Помпей може и да не допадне кой знае колко на дъщеря ми, но в него тя би намерила много по-приятен спътник в живота, отколкото у разглезения и арогантен наследник на великия Гай Марий.“

Понеже Помпеите си оставаха дълбоко в душата си хора от село, вечерята беше изядена далеч, преди да се е стъмнило, независимо че зимата беше в разгара си. Сула си каза, че щом е приключил с вечерята, повече няма какво да търси в дома на приятеля си и излезе да свърши една друга работа. Застана в горния край на Стълбите на пръстените, които водеха до Вия Нова и Форума, и се загледа мрачно в далечината. Метробий се намираше твърде далече, а и да го посещава у дома му беше опасно за човек в положението му. Къде тогава да убие час-два?

Отговорът дойде, когато погледът му се спря на изгубилата се сред пушеците на комините падинка, наречена Субура. У Аврелия, разбира се. Гай Юлий Цезар отново беше заминал и сега управляваше Римска Азия. Навярно бе оставил някого да наглежда жена му, така че какво рискуваше, ако й потропаше на вратата? Сула се затича по стълбите с лекота, присъща на далеч по-млади хора от него, и се запъти към Кливус Орбиус — най-краткия път за Субура Минор, където се намираше триъгълната инсула на Аврелия.

Евтих го пусна да влезе, но с известно нежелание; Аврелия го посрещна по същия начин.

— Децата ти легнали ли са? — направо попита Сула.

Тя му се усмихна кисело.

— За нещастие не. Изглежда съм родила бухали, не чучулиги. На всички им се стои до късно, а сутрин с мъка ги измъкваме от леглата.

— Тогава почерпи ги и тях наред с гостите си — предложи Сула, докато се изтягаше на меката кушетка в приемната. — Покани ги при нас, Аврелия. Човек бива най-добре наглеждан от собствените си деца.

— Прав си, Луций Корнелий.

Майката повика децата си, които бяха подредени в отсрещния ъгъл на стаята. Двете момичета вече наближаваха пубертета и доста се бяха издължили, докато брат им ги гонеше просто защото му е било писано да стои цял живот половин глава над останалите.

— Радвам се да те видя — започна Сула, без да обръща внимание на каната с вино, която икономът постави до ръката му.

— И аз се радвам, че ме посещаваш.

— Миналия път май не беше съвсем така…

Аврелия се засмя при тази забележка.

— Ти пък! Тогава бях в големи пререкания с мъжа си, Луций Корнелий.

— Това го разбрах и сам! Но защо сте се карали? От собствени наблюдения знам, че в цял Рим няма по-вярна съпруга от теб.

— О, той дори не си е помислил, че може да съм му изневерила. Проблемите между Гай Юлий и мен открай време са били… от теоретичен характер.

— Теоретичен характер ли? — усмихна се гостът.

— Мъжът ми никога не е одобрявал наемателите и изобщо хората наоколо. Още по-малко го радва дейността ми на хазяйка, а най-малко — познанството ми с Луций Декумий. Да не говорим, че не му харесва начинът, по който възпитавам децата ни — мисълта, че едни патриции могат да ползват езика на канавките със същата лекота, с която приказват на родния му палатински диалект, го потиска. Да не говорим, че малките говорят гръцки на три различни нива, а освен това — арамейски, иврит, още три различни диалекта на галския и ликийски.

— Ликийски?! — това вече се стори много на Сула.

— От известно време на третия етаж се засели семейство от Ликия. Децата ходят, при когото си искат и за тях да ловят думи на различни езици е все едно ние с теб да тръгнем да събираме камъчета от морския бряг. Никога не си бях давала сметка, че ликийците говорят на свой език, който се оказа и много древен. Приличал на пизидийския.

— Започва да ме обзема чувството, че с Гай Юлий сте се карали лошо.

Аврелия вдигна рамене и направи кисела физиономия.

— То се очакваше, че така ще стане.

— Още повече го е подразнил самият факт, че си си позволила да спориш с него — продължи да гадае Сула, който току-що идваше от разправията с дъщеря си и темата му се струваше интересна. — За един патриций това е проява на най-недостойно поведение от страна на съпругата.

Разбира се, Аврелия не можеше да се сравнява в дъщеря му — тя всичко мереше със свой аршин; затова и хората, колкото и да говореха за свободолюбивото й поведение, повече й се възхищаваха, отколкото я осъждаха. Всъщност тъкмо в това се криеше и неотразимият й чар.

— Страхувам се, че наистина си позволих да споря с него — кимна Аврелия в знак на съгласие; по тона й не личеше да се разкайва за постъпката си. — Не само че спорих, но дори наложих своето. — Вместо задоволство обаче в очите й се изписа тъга. — Предполагам, сам разбираш, Луций Корнелий, че тъкмо това отрови съвместния ни живот с Гай Юлий. Никой мъж в неговото положение не би се съгласил жена му да налага мнението си в семейството. Той дори не си направи труда да потърси някакъв реванш, а напротив, започна да гледа на всичко около себе си с дълбоко безразличие, сякаш нищо не го интересува. Лоша работа!

— Да не би да е изчезнала любовта му към теб?

— Не мисля. Макар че може би така би било по-добре! Така всичко щеше да му се струва по-лесно, когато се завърне у дома.

— Излиза, че ти си тази, която трябва да се облича с тога.

— Като че ли си прав. При това не каква да е, а с пурпурен ръб.

Сула задъвка устни и замислено добави:

— Ти просто е трябвало да се родиш мъж, Аврелия. Досега не ми беше хрумвало, но това е истината.

— Това е истината, Луций Корнелий.

— Излиза, че Гай Юлий се е зарадвал на изпращането си в Азия, а ти — още повече от него.

— Пак позна, Луций Корнелий.

И оттук нататък той започна да разказва за собствените си премеждия из Изтока, с което, без да иска, си спечели нов слушател; малкият Цезар тихомълком се примъкна на кушетката на майка си и жадно започна да поглъща всяка дума, излязла от устата на гостенина, докато той разправяше за срещите си с Митридат, с Тигран, с партианските сатрапи.

Момчето вече беше на девет години. Сула не можеше да отлепи очи от лицето му, което се беше разхубавило още повече през годините. Колко приличаше на малкия Сула! И все пак никой не би могъл да ги сбърка. Цезар вече бе напуснал онзи стадий, в който непрекъснато задаваше въпроси, вместо това се бе научил да слуша какво си приказват възрастните. Седеше облегнат на майка си Аврелия, очите му блестяха от вълнение, устните му бяха леко разтворени, а лицето му постоянно сменяше изражението си според това, как възприемаше думите на разказвача.

Естествено най-накрая дойде ред и на въпросите му; Сула трябваше да му признае, че ги задаваше по-добре, отколкото би го сторил един Скавър, един Гай Марий дори. Откъде беше научил толкова много? Не преставаше да се чуди на интелекта на малкия Цезар и при всяка реплика мислено си представяше какво биха казали на негово място Скавър и Марий.

— Ти какво предполагаш, че ще стане? — на свой ред се изкуши да попита той не за да повдигне самочувствието на детето, а от искрено любопитство.

— Ще обявим война на Митридат и Тигран — отговори малкият Цезар.

— А на партите няма ли да обявим война?

— Не и в близкото бъдеще. Но ако победим Митридат и Тигран, тогава и Понт, и Армения ще попаднат под наша зависимост и партите ще започнат да се страхуват от Рим по същия начин, по който сега се страхуват Митридат и Тигран.

Сула кимна с глава.

— Точно така, млади Цезаре.

Двамата продължиха да разговарят в продължение още на цял час, докато най-накрая гостът стана да си върви. На сбогуване погали Цезар по главата, а Аврелия го изпрати до вратата, докато по неин знак Евтих се заемаше с изпращането на децата по леглата.

— Как са всички у вас? — попита тя, докато Сула отваряше вратата към улицата. Нищо, че отдавна беше паднала нощта, навън беше пълно с народ.

— Малкият Сула доста е настинал, а Корнелия Сула страда — обясни баща им.

— Това за сина ти го разбирам, но какво е станало с момичето?

— Яде бой от баща си.

— Аха! Какво престъпление беше сторила, Луций Корнелий?

— Оказа се, че двамата с малкия Марий вече се били наговорили да се оженят, само да им дойдело времето. Да, но я обещах на сина на Квинт Помпей Руф. Дъщеря ми има неблагоразумието да се откаже от вечерята си.

— Екастор! Предполагам, дъщеря ти не е тръгнала да следва примера на майка си. Пък и откъде би могла да знае?

— Няма откъде.

— Но ти си й казал?

— Казах й.

— Е, познавам бегло младежа. Мисля, че с него тя би била много по-щастлива, отколкото с Гай Марий Младши!

Сула се засмя на думите й.

— Тъкмо това си мислех и аз.

— Ами самият Гай Марий какво мисли по въпроса?

— О, и той е против връзката между децата ни. — Сула злобно се усмихна. — Хвърлил е око на дъщерята на Сцевола.

— Едва ли ще му създадат много грижи да си я получи… Здравей, Турпилия — последното бе речено по адрес на някаква старуха, която, вместо да отмине, спря на няколко крачки от двамата — явно чакаше да си поговори с Аврелия.

Сула си взе довиждане, а домакинята му просто се облегна на рамката на вратата и търпеливо заслуша какво ще й каже Турпилия.

През целия си живот той никога не се беше страхувал да върви нощем по улиците на Субура, още по-малко Аврелия би се притеснила дали ще си стигне без неприятности до дома. Просто беше изключено някой да се заяде с Луций Корнелий Сула. В мига, в който влезеше на територията на Субура, той придобиваше облика на един от нейните жители и никой не му обръщаше внимание. Това, което изненада обаче Аврелия, бе посоката, която хвана приятелят й: вместо да слезе надолу по Викус Патрициус, който водеше към Форума и съответно Палатина, Сула закрачи нагоре.

Беше си наумил да посети Цензорин, който живееше в горната част на Виминала, на улицата, водеща към Пуническата ябълка. Кварталът беше почтен, населен предимно от конници, които обаче трудно биха си позволили да притежават изумрудени огледалца.

В първия миг икономът на Цензорин като че ли понечи да пропъди неканения гост, но Сула си знаеше как да се справя с подобни препятствия; достатъчно му беше да погледне човека пред себе си накриво и той инстинктивно се отдръпваше назад, отваряйки му широко път. Без да скрива вълчата си усмивка, Сула прекоси тесния коридор, водещ до приемната на луксозния апартамент, и любопитно се заоглежда, докато робът бързаше да намери господаря си и да му извести за натрапника.

Да, домът беше добре обзаведен! Фреските по стените бяха рисувани наскоро, личеше си, че художникът е следвал последната мода: в преобладаващи червени краски бяха изобразени събитията от Троянската епопея, довели до насилственото отнемане на Ахиловата пленница Бризеида от Агамемнон; фреските бяха рамкирани от изящно боядисани цокли, на чийто тъмнозелен фон изпъкваха също въображаеми ахати. Подът представляваше цветна мозайка, пурпурните завеси по прозорците бяха толкова тъмни, сигурен белег, че са от Тир, а кушетките бяха тапицирани в злато и пурпур — все първокачествени тъкани. „Не е зле за човек от конническото съсловие“ — отсъди Сула, след като видя всичко в помещението.

Откъм вътрешните стаи излезе разгневеният Цензорин, който явно здравата се бе накарал на иконома си, щом онзи дори не посмя да се покаже отново.

— Какво желаеш? — попита крайно нелюбезно домакинът.

— Изумруденото ти огледалце — отговори му крайно любезно посетителят.

— Кое?

— Много добре знаеш за какво говоря, Цензорин: малкото изумрудено огледалце, което ти подари цар Митридат.

— Цар Митридат ли? Изобщо не разбирам за какво говориш! В ръцете ми никога не е попадало каквото и да е изумрудено огледалце.

— Глупости ми говориш. Разбира се, че е у теб. Дай ми го.

Цензорин се задави от вълнение, лицето му първо поруменя, после пребледня като платно.

— Дай ми изумруденото огледалце, Цензорин!

— От мен ти нищо няма да получиш, освен обвинение в измяна и доживотно изгнание!

Но преди да мръдне, Сула застана плътно до него и го хвана с две ръце по начин, който страничен наблюдател би сметнал за дружеска прегръдка. Но гостът нямаше намерение да проявява нежности, вместо това пръстите му се бяха впили в раменете на събеседника му като железните нокти на незнайно чудовище.

— Слушай, презряна гъсеницо! Убивал съм доста люде, които са стрували при това повече от теб — говореше му тихо на ухото Сула като някой влюбен. — Или ще стоиш далеч от съда, или просто ще умреш. Говоря ти напълно сериозно. Или ти ще забравиш за този смешен процес, или хората ще забравят за теб. Също както забравиха за легендарния със своите мускули Херкулес Атлас. Също както забравиха за онази женица, намерена със строшен врат на скалите при Цирцеи. Също както забравиха за хилядите германи, останали по бойните поля на Галия. Всеки, който си позволи да ме заплашва, се е прощавал с живота си. Някой ден ще дойде ред и на Митридат, само да го поискам. Кажи му го следващия път, когато го видиш. Ще ти повярва! В Кападокия си подви най-безславно опашката и избяга от мен. Защото знаеше, че ще му видя сметката. А от днес и ти знаеш!

Не последва отговор. Цензорин дори не се опитваше да се отскубне от ръцете му. Неподвижен и мълчалив, като се изключи тежкото му дишане, той разглеждаше лицето на мъчителя си, сякаш от близкото разстояние му се струваше, че има работа с напълно непознат човек. И с когото не може да се разбере.

Сула пусна едното рамо на Цензорин и пъхна ръката си под туниката му; пръстите му напипаха някакъв предмет, вързан на здрав кожен каиш; другата ръка се плъзна по корема на Цензорин, стигна до слабините му и с все сила го стисна за тестикулите. Той заквича като куче, премазано от волска кола на улицата, докато Сула рязко скъса кожения каиш, сякаш бе направен от обикновена вълна, и победоносно прибра блестящия зелен предмет в синуса на тогата си. Така и никой не дотича да види кой и защо крещи. Посетителят се обърна и спокойно напусна дома на конника.

— О, така се чувствам по-добре! — подвикна той, докато отваряше уличната врата, и гръмко се разсмя.

Най-сетне гневът от поведението на Корнелия Сула беше отминал и Сула се връщаше у дома в приповдигнато настроение. Подскачаше по улицата като малко дете, а лицето му излъчваше блажено щастие. Но само за миг цялото това щастие го напусна на собствената му врата, когато, вместо да завари къщата си потънала в мрак и спокойствие, бе заслепен от светлината на всички лампи едновременно. Из коридорите се щураха непознати мъже, а икономът му отчаяно бършеше сълзите си.

— Какво става тук? — погледна го с отворена уста господарят му.

— Синът ти, Луций Корнелий! — отговори му робът.

Без да се бави секунда повече, бащата се втурна към голямата стая, където Елия бе прибрала момчето, докато оздравее. Тя самата стоеше на врата, обвита във вълнен шал.

— Какво му има? — хвана я тревожно за ръката Сула.

— Малкият Сула е много зле — прошепна му тя едва-едва. — Преди два часа повиках лекарите да го видят.

Той разбута лекарите и се приближи до леглото на сина си. По лицето му не можеше да се прочете капчица тревога, гласът му дори звучеше закачливо.

— Какви са тези истории, малки Сула, че цялата къща се е наплашила?

— Татко! — зарадва се момчето и широко се усмихна.

— Какво ти има?

— Толкова ми е студено, татко! Нали нямаш нищо против това да те наричам „татко“ пред хората?

— Разбира се, че не.

— Ужасно ме боли!

— Къде те боли, синко?

— Точно зад гръдната кост. И ми е страшно студено.

Момчето дишаше шумно, личеше си, че заради болката не смее да поеме дълбоко въздух; в очите му се четеше дълбоко отчаяние. Сула се сети за предсмъртната сцена, когато отрови Метел Нумидик, и цялото това стълпотворение у дома му се стори нелепа пародия. Не искаше да повярва, че момчето умира, и все пак беше явно, че малкият Сула няма да го бъде.

— Не говори, синко! Можеш ли да се излегнеш? — Защото лекарите бяха накарали болния да се изправи на кревата.

— Не мога да дишам като лежа. — Очите му, изгубили се сред тъмни петна като от кръвоизливи, го гледаха жално. — Татко, моля те, не си отивай!

— Тук съм, Луций. Няма да се отделя нито за миг от теб.

Сула се отдръпна няколко крачки настрани и придърпа Аполодор Сикул при себе си, за да чуе диагнозата му.

— Възпаление на белите дробове, Луций Корнелий. Винаги е било трудно да се лекува, но в случая със сина ти положението е още по-зле.

— Защо?

— Страхувам се, че и сърцето е засегнато. Не сме много наясно какво точно зависи от сърцето, но според мен от него зависи дейността на черния дроб. Дробовете на Луций Корнелий са се подули и започнали да изпускат някаква течност, която е обвила сърцето и му пречи да тупти. — Аполодор Сикул изглеждаше силно наплашен; в случаи като този му се налагаше да плаща неприятната цена на голямата си известност — да обяснява на августейшите си клиенти, че пациентът не може повече да разчита на лекарските му способности. — Състоянието му е твърде сериозно, Луций Корнелий. За жалост струва ми се, че нито аз, нито който и да било друг на мое място може да стори нещо за детето.

Външно Сула прие думите на лекаря спокойно. Колкото и силна да беше тревогата му, трезвият разум го убеждаваше, че сицилиецът говори самата истина: ако му беше по силите да излекува момчето, би го сторил. При това нямаше причини да се съмнява в качествата му на лекар — нали преди години същият този Аполодор бе предположил, че Прасчо е бил отровен. Но всяко тяло можеше да стане жертва на невидими сили, с които дори и най-добрите лекари, въоръжени със скалпели и клизми, с прахове и отвари, с тайнствени билки и магически формули, не могат да се преборят. Всичко си беше чист късмет. Просто трябваше да се убеди, че синът му се е родил без късмет. Богинята Фортуна не можеше да закриля и него.

Сула се върна до леглото, разбута скупчените една върху друга възглавници и седна на тяхно място, за да прегърне сина си.

— О, татко, така е по-добре! Не ме оставяй!

— Няма да мръдна оттук, синко. Обичам те повече от целия свят.

В продължение на часове остана да държи сина си в ръцете си, опрял глава на мократа му от пот глава, заслушан в насечения ритъм на дишането му, който недвусмислено издаваше тежките болки в гърдите му. За нищо на света момчето не искаше повече да храчи, болката беше ужасна; нито щеше да се съгласи да отпие от водата, която му подаваха — разкървавените му устни, потъмнелият му език не можеха да търпят допира с течността. От време на време си позволяваше да каже нещо на баща си, при което се усещаше как гласът му все повече отслабва. С всяка минута думите се откъсваха все по-трудно от устата му, губеха смисъла си, докато най-сетне не се превърнаха в низ от звуци, лишени от всякаква логика за страничните слушатели, които като че ли бяха заживели в свят, напълно различен от този на болния.

Трийсет часа по-късно малкият Сула умря в отмалелите ръце на баща си. През цялото това време Сула не беше помръднал, освен в случаите, когато синът му сам не го помолеше за това; не беше хапнал нито залък, не беше пил нито глътка вода, не беше отишъл нито веднъж да се облекчи — при това, без дори да си даде сметка за това, погълнат изцяло от желанието си да бъде до сина си. Навярно поне малка утеха за бащата щеше да е, ако умиращият му бе казал някоя прощална дума, но малкият Сула се беше отнесъл толкова далеч от нещата около себе си, че навярно си бе отишъл, без дори да знае кои са тези ръце, които го прегръщат.

Всички в стаята на покойника се страхуваха от Луций Корнелий Сула. С примряло от уплаха сърце четирима лекари издърпаха тялото на момчето от ръцете на баща му и помогнаха на Сула да се изправи, за да положат сина му на леглото. Опасенията им обаче бяха напразни. Поведението му беше на напълно нормален човек, който ясно си дава сметка за околните. Още щом успя да раздвижи схванатите си ръце, се зае да помага на лекарите да измият момчето и да го облекат в детската тога, с която то така и не бе успяло да се раздели — щяха да го приемат сред мъжете едва през декември същата година, на празника, наречен Ювентас. За да позволи на хленчещите роби да оправят леглото на покойника, Сула дори повдигна посивелия труп на сина си, изчака да опънат чисти чаршафи, положи го отново на леглото с ръце, изпънати покрай тялото, и две монети върху очите, да не би клепачите да се отворят от само себе си, и най-накрая пусна трета монета в устата му — да има с какво да плати на лодкаря Харон при самотното си пътуване под земята.

През всички тези безкрайни часове и Елия не бе помръднала от мястото си на вратата. Сула я подхвана за раменете и я заведе до един от столовете край леглото, където я остави да наглежда момчето, което бе отгледала от ранните му детски години. Корнелия Сула също бе доведена, с лице подуто от нанесения й побой, а след нея се появиха Юлия, Гай Марий и Аврелия.

Сула ги посрещна в пълно съзнание, прие съболезнованията им, дори си позволи да се поусмихне, да отговори на колебливите им въпроси с ясен и спокоен глас.

— Ще се изкъпя и преоблека — извини се той пред гостите си. — Зазорява се, а днес трябва да се явя пред съда. Макар и смъртта на сина ми да е извинение, няма да позволя на хора като Цензорин да злорадстват на личните ми нещастия. Гай Марий, ще ме придружиш ли, щом се оправя?

— Разбира се, Луций Корнелий — съгласи се той и избърса сълзите от очите си. Сула го караше да му се възхищава повече от всякога.

Най-напред обаче Сула се запъти към клозетите, където не завари никого. След като се освободи от всичко, което го мъчеше отвътре, той остана няколко минути сам на едно от четирите мраморни седала, под които течеше водата на градската канализация. Беше се заслушал в музиката на каналите, а ръцете му несъзнателно опипваха раздърпаните гънки на тогата, която той така и не бе имал случай да свали през цялото си бдение над сина си. Неочаквано пръстите му се натъкнаха на някакъв предмет; Сула се зачуди какъв ли ще е той и когато го извади на светло, през ума му минаха само най-бегли спомени откъде се беше взел, сякаш идваше от напълно различен свят. Изумруденото огледалце на Цензорин! Сула се надигна от седалото, избърса се и като се обърна към дупката в мрамора, невъзмутимо пусна скъпоценния камък в отворената й паст. От шума на водите в канала дори не се чу цамбуркането му.

Когато след известно време се показа в атрия, за да отидат двамата с Гай Марий на Форум Романум, по някакво необяснимо стечение на обстоятелствата и за всеобщо смайване на присъстващите той сякаш се беше подмладил с десет-двайсет години.

Двамата с Гай Марий не си казаха нищо по целия път до Курциевото езерце, където няколкостотин конници вече се бяха събрали в желанието си да попълнят състава на съдебните заседатели; за да се избере нужната бройка, съдебните пристави вече готвеха гърнетата, в които щеше да се тегли жребият; по принцип щяха да бъдат избрани осемдесет и един граждани, но защитата и обвинението щяха да посочат по петнайсет имена кои да не бъдат включвани сред заседателите — така щяха да останат общо петдесет и един, от които двайсет и шест конници и двайсет и пет сенатори. Единият конник в повече беше цената, която Сенатът се бе съгласил да заплати, за да получи председателството в съдилищата.

Времето си течеше, а заседателите биваха изтегляни един по един. Понеже Цензорин закъсняваше, защитата, ръководена от Крас Оратор, получи първа правото да изключи петнайсет от избраните. Но Цензорин все още не идваше. По обяд целият съд се беше разшумял, още повече че стана ясно как обвиняемият се е явил броени часове след смъртта на единствения си син. Председателят прати вестоносец до дома на Цензорин да провери какво става. След известно време пратеникът се завърна, за да съобщи на присъстващите, че предния ден Цензорин бил събрал цялото си преносимо имущество и бил заминал в неизвестна посока, вероятно в чужбина.

— Съдът се разпуска — заяви председателят. — Луций Корнелий, приеми нашите извинения, също както и искрените ни съболезнования.

— Ще те изпратя, Луций Корнелий — предложи отново услугите си Марий. — Странна ситуация, не намираш ли? Какво ли се е случило с проклетника?

— Благодаря ти, Гай Марий, но предпочитам да остана сам. Колкото до Цензорин, убеден съм, че ще потърси убежище при цар Митридат. — На лицето му се изписа зловеща гримаса. — Имахме случай да поговорим с него за това-онова.

Щом напусна Форума, Сула се насочи право към Есквилинската порта. Почти цялото Есквилинско поле, което започваше от самите Сервиеви стени, вече бе заето от римските гробища. Огромният некропол оправдаваше името си на град на мъртвите — толкова много бяха гробниците, които с внушителния си или, напротив, с твърде скромния си вид подсказваха на какъв човек съхраняват праха, дали е бил свободен или роб, дали е бил гражданин или не, дали е бил родом от Рим, или е дошъл от другаде.

От източната страна на голям кръстопът, на няколкостотин крачки от Сервиевите стени се намираше храмът на Венера Либитина — богинята, по чиято воля животът на човек изгасва. Светилището се обграждаше от кипарисови дървета, които криеха изящните му линии, боядисаните в зелено стени, моравочервените колони, капителите в йонийски стил, покрити със златно и червено, жълтия покрив над колонадата. До храма се стигаше по дълга стълба, покрита с розова теракота, а на фронтона бяха изобразени в ярки цветове боговете и богините на Подземния свят; на самия връх на покрива, върху колесница, теглена от мишки — предвестниците на смъртта, — гордо се бе изправила позлатената статуя на самата Венера Либитина.

Сред дъбравата около храма се намираха сергиите на римските погребални агенти, които водеха оживено своята дейност, без да изпитват особен респект към мястото, където се намират. Само да се зададеше клиент, всички се нахвърляха върху него като хиени, дърпаха го, умилкваха му се, предлагаха му услугите си, най-накрая започваха да се пазарят. Гробарството беше занаят като всеки друг, а храмът на Венера Либитина представляваше пазарът, на който римляните можеха да си купят това, което търсят. Сула премина като привидение през сергиите на дребните риби, които при вида на вълчето му изражение почтително се дръпнаха настрани, оставяйки го спокойно да отиде до агентите, които по традиция се занимаваха с погребенията на Корнелиите.

Още на другия ден у Сула щяха да дойдат актьорите да получат подробни инструкции какво и как трябва да го играят, два дни по-късно щяха да се проведат самите траурни церемонии, в които не биваше да се допуска грешка; понеже принадлежеше на фамилията на Корнелиите, малкият Сула щеше да бъде погребан, а не както се постъпваше с всеки друг римлянин — кремиран. Бащата заплати за погребението с банкова гаранция за цели двайсет таланта — цена, за която в града щеше да се говори в продължение на седмици, още повече че с годините той си беше спечелил славата на един от най-стиснатите сенатори.

Щом се върна у дома си, Сула отпрати Елия и Корнелия Сула от стаята на покойника и на свой ред седна на стола на жена си, за да погледа за последен път напусналия го син. Сам не можеше да каже какво изпитва. Мъката по изгубеното, чувството за безпомощност бяха легнали на сърцето му като огромна оловна топка; единственото, което му оставаше, бе да носи това бреме със себе си. Пред очите му стоеше тъжният край на целия му род, жалките останки от най-добрия приятел, когото бе имал през живота си — утеха в старостта му, наследник на името му, на богатството му, на всичко, което бе постигнал по обществената стълбица. Всичко, което Сула бе притежавал, бе изчезнало безвъзвратно за някакви си трийсет часа; това не можеше да е волята на боговете, не можеше да се смята дори за каприз на съдбата. Просто настинката се бе оказала по-сериозна, отколкото предполагаха, дробовете се бяха възпалили, сърцето бе преустановило дейността си. Банална история, която можеше да се разкаже за хиляди други покойници. Никой не беше виновен, никой не го бе сторил нарочно. Злощастна случайност. За момчето, което нямаше как да знае какво става с него, това беше просто краят на живота — край, мъчителен и болезнен. Но за онези, които то оставяше след себе си, това беше началото на една безкрайна празнота, която баща му щеше да носи до края на живота си. Синът му бе умрял, приятелят му си беше отишъл завинаги.

Когато два часа по-късно Елия дойде отново да го замести, Сула се прибра в кабинета си, където набързо надраска бележка до Метробий:

„Синът ми умря. Последния път, когато ме посети у дома, умря жена ми. Ако човек се замисли, би трябвало с твоята професия да си предвестник на радостни събития, Деус екс макина, без когото никоя пиеса не може да намери своя щастлив завършек. Вместо това ти идваш забулен с черно и носиш мъка и нещастия.

Никога повече не прекрачвай прага на дома ми. Макар и късно, разбирам, че моята закрилница Фортуна не търпи съперници за сърцето ми. Защото те обичам с тъкмо онази част от него, която тя смята за своя по право. Бях те издигнал в свой идол. За мен ти се беше превърнал във въплъщение на съвършената любов. Но тя желае да бъде моят идол, а тя е жена — начало и край за всеки мъж.

Ако дойде денят, в който Фортуна завинаги ще се отвърне от мен, аз отново ще те повикам. Но дотогава не очаквай вест от мен. Синът ми беше добър, любящ и почтен. Истински римлянин. Сега той е мъртъв, а аз съм сам. Не те искам повече.“

Запечата грижливо писмото, извика иконома си и му обясни къде точно да го занесе. След което впери поглед в стената пред себе си и се замисли колко странен е животът. На стената отсреща беше изобразен Ахил, носещ на ръцете си покойния Патрокъл, преди да го положи в ковчега му. Навярно под въздействието на трагичните маски, които носят актьорите при изпълнението на великите произведения на древността, художникът беше изписал върху разкривеното от болка лице на Ахил такава покъртителна гримаса, че просто нямаше как тя да отговаря на истината. Сула дори сметна подобен подход към страданието на човека за изключително непочтен — никой няма правото да навлиза в дълбините на чуждата душа, още по-малко — да изважда на показ най-скритите чувства. Почти несъзнателно той плесна с ръце и когато икономът се появи отново на врата, му заръча:

— Още утре да дойде човек да свали тази грозотия от стената!

— Луций Корнелий, погребалните агенти вече идваха. Лектус фунебрис вече е поставен в атрия и чака синът ти да бъде положен в него — съобщи през сълзи робът.

Сула лично огледа траурното ложе, изящно изваяно и позлатено отстрани, покрито отгоре с черен плат и черни възглавници, и кимна в знак на одобрение. Сам занесе тялото на сина си до него, за да усети как започва да се вдървява от смъртта; възглавниците бяха струпани накуп и трупът бе поставен в седнало положение с ръце, облегнати на още възглавници. Щеше да остане в атрия, докато осемте носачи, облечени в черно, не дойдеха да вземат лектус фунебрис и го понесат пред погребалното шествие. Главата бе обърната към перистила, краката — към входа от улицата. От външната страна на вратата бяха закачени кипарисови клонки.

На третия ден се състоя и самото погребение. Като проява на уважение към един бивш римски претор, който има всички изгледи някой ден да стане консул, всички обществени дела бяха преустановени и Форум Романум бе пуст. Онези, които иначе биха водели публичните си дела на него, сега чакаха облечени в тога пула — черната тога, която се носеше при подобни случаи — да се появи траурният кортеж, за да се присъединят към него. Заради тежките колесници шествието, което започваше от дома на Сула, свиваше по Кливус Викторие до Велабрум, откъдето поемаше по Викус Тускус и излизаше на Форум Романум между храма на Кастор и Полукс и Базилика Семпрония. Най-отпред вървяха облечени в черно двамата гробари, след тях, отново облечени в черно, музиканти, които свиреха на военни тръби, на рогове и флейти, издялани от пищялите на римски врагове, погубени на бойното поле. Мелодиите бяха тържествени, трудно запомнящи се и като цяло скучни. След музикантите вървяха жени, които си изкарваха хляба, като пееха своите собствени песни, биеха се по гърдите и плачеха с истински сълзи. Зад оплаквачките бяха танцьорите, които през цялото шествие махаха с кипарисови клонки и изпълняваха своите ритуални танци, наследени през вековете — още от времето, когато Рим не е съществувал. По-нататък следваха петимата актьори, сложили си петте восъчни маски на Сулановите предци, всеки от които се возеше на черна колесница, теглена от два черни коня; зад петимата се носеше самият покойник, качен на раменете на осемте освобожденци, които преди много години бяха принадлежали на Клитумна — мащехата на Сула, — и се бяха превърнали в негови клиенти, когато според завещанието на покойната получиха свободата си. Плътно зад траурното ложе вървеше Сула, покрил глава с черната си тога; придружаваха го племенникът му Луций Ноний, Гай Марий, Секст Юлий Цезар, Квинт Лутаций Катул Цезар и двамата му родни братя — Луций Юлий Цезар и Гай Юлий Цезар Страбон, също забулени с тогите си; зад мъжете вървяха жените, облечени отново в черно, но гологлави, с разчорлени коси.

Щом стигнаха до рострата, музикантите, оплаквачките, танцьорите и гробарите се събраха накуп, от задната част на трибуната, докато актьорите, носещи восъчните маски на Сулановите предци, бяха изведени за ръка догоре от помощници, които ги настаниха на куриатните столове от слонова кост. Всеки от тях беше облечен в тога с пурпурен ръб — свидетелство за високия пост, заеман от конкретния предшественик — с изключение на онзи Сула, който бе служил като фламен Диалис и сега носеше жреческите си одежди. Погребалното ложе също бе качено на рострата, където се събраха роднините — с изключение на Луций Ноний и Елия всички бяха обвързани по една или друга линия с майката на покойника, — за да изслушат похвалното слово, прочетено накратко от самия Сула.

— Днес погребвам единствения си син — обърна се той към смълчалата се тълпа пред рострата. — Той принадлежеше на генс Корнелия, на един от клоновете й, водещ началото си отпреди повече от двеста години. В рода му имаше и консули, и жреци, запазили името си на почтени и уважавани римски граждани. През декември щеше да бъде приет сред мъжете, щеше да бъде смятан за един от Корнелиите. Умря малко преди да навърши петнайсет години.

Сула се обърна към роднините. Малкият Марий вече бе сложил мъжка тога и също като баща си бе скрил лице под нея. Новото му положение го държеше сравнително далеч от Корнелия Сула, която му хвърляше тъжни погледи, излагайки на показ подутото си лице. И Аврелия, и Юлия присъстваха на церемонията, но докато Юлия през цялото време плачеше и не се отделяше от Елия, Аврелия стоеше гордо изправена, със сухи очи — по-скоро замислена, отколкото натъжена.

— Синът ми беше прекрасно момче, обградено от обич и внимание. Родната му майка се спомина, когато той беше съвсем малък, но затова пък втората ми жена се грижеше за него, сякаш му беше истинска майка. Ако му беше съдено да живее, той щеше да се превърне в един от достойните представители на благородната ни фамилия. Макар и още юноша, можеше да се похвали и с образование, и с природна интелигентност, и с поглед върху живота, и с лична храброст, която бе имал случай да докаже. Когато поведох своята експедиция на изток, за да се срещна с царете на Понт и Армения, синът ми ме следваше навсякъде, без да се оплаква от трудностите, без да се плаши от опасностите, които ни съпътстваха по онези чужди земи. Той лично присъстваше на преговорите ми с партианските сатрапи и когато дойдеше време след години Рим да влезе в контакти с царя на партите, синът ми навярно щеше да бъде нашият пратеник до тях. Синът ми беше мой най-близък другар, мой най-предан следовник. Съдбата му обаче била да умре покосен от болест насред родния си дом в Рим. От неговата смърт губи цял Рим, но най-много губим аз и семейството ми. Днес го погребвам със сърце, изпълнено с обич, но още повече — с мъка и горест, затова и в този тъжен ден дарявам всички вас, римляни, с гладиаторски игри.

С това приключи церемонията на рострата; всички станаха от местата си, кортежът отново се събра в предишния си ред и продължи по маршрута си към Капенската порта, защото Сула бе осигурил на сина си гробница на Вия Апия, където обикновено свършваха земния си път Корнелиите. Пред входа на гробницата малкият Сула отново бе поет от баща си, който го вдигна от погребалното легло и го положи в мраморния саркофаг, поставен върху дъски. Капакът бе затворен, същите освобожденци, които бяха носили покойника през цялото шествие, сега избутаха саркофага до дъното на гробницата, издърпаха дъските изпод него и излязоха, за да затвори Сула тежките бронзови врати. Сякаш затвори част от самия себе си вътре. Синът му си бе отишъл завинаги. Нищо нямаше да бъде вече същото.

Няколко дни след погребението на малкия Сула в Рим беше прокаран лекс Ливия. Законопроектът бе донесен пред плебейското събрание с изричното одобрение на Сената, независимо от ожесточената съпротива на Цепион и Варий, за да срещне още по-ожесточената съпротива на самите триби. Това, за което Друз дори не бе предполагал, бе несъгласието на самите италийци, а това несъгласие беше твърде ясно изразено в Кладенеца на комициите. Макар че земите, за които ставаше дума, в никакъв случай да не бяха собственост на италийците, римският агер публикус почти навсякъде граничеше с частните стопанства на местните жители, а от дълги години никой не си беше правил труда да мери земята и да обръща внимание на факта, че малките, бели гранични камъни често се намират твърде далеч от отреденото им място. Всеки път ставаше дума за едно и също — за това как италийският земеделец е разширил владенията си, без да пита някого и без никой да му държи сметка за това. Ако сега се предприемеше наново измерването на римската държавна земя — а това беше неизбежно, след като се предвиждаше да бъде разделена на парцели от по десет югера, всички тези злоупотреби от страна на италийските съседи щяха да излязат на бял свят. По всичко личеше, че най-силно засегнати от предлагания законопроект ще се окажат земеделците в Етрурия, и за това си имаше логично обяснение: един от най-едрите земевладелци в района беше Гай Марий, а той не беше човекът, който ще се тревожи дали няма да му откъснат от нивиците в провинцията. В Умбрия също се бе надигнала шумотевица, за разлика от това Кампания мълчеше и не даваше признаци на тревога.

Друз обаче не се безпокоеше особено; напротив, в писмото си до Силон в Марувиум оптимистично твърдеше, че всичко върви като по вода. Скавър, Марий, дори традиционалистът Катул Цезар се били убедили напълно в правотата на предложенията му, когато защитавал законопроекта си пред Сената, и под тяхно влияние дори вторият консул Филип си замълчал. Никой не можел да затвори устата на Цепион, но пък и той сякаш бил говорил на стените — едно, защото не притежаваше никакъв талант на оратор, и второ, защото сред сенаторите твърде усилено започна да се говори, че някои от колегите са получили в наследство твърде много злато, за да им се има доверие; споменът за Златото на Толоза щеше да остане като неизличим белег върху името на Сервилий Цепионите.

„Затова, Квинт Попедий, бъди така добър възможно най-скоро да убедиш жителите на Етрурия и Умбрия, че е безполезно да протестират. Последното, което ми трябва, е тъкмо хората, от които тези земи са били отнети, да не искат Рим да се раздели с тях.“

Но отговорът на Силон не беше особено окуражителен.

„За нещастие, Марк Ливий, тъкмо в Етрурия и Умбрия се ползвам с твърде ограничен авторитет. И в двете области живеят странни люде, които твърде много залагат на самостоятелността си и не гледат с добро око на нас, марсите. Отсега те предупреждавам за два инцидента, които предстои да се случат. За единия вече се говори на север, за другия научих случайно, което ме кара още повече да се тревожа.

Първият инцидент представлява многобройна делегация от страна на етруските и умбрийските земевладелци, която ще пристигне в скоро време в Рим, за да протестира против премахването на римския агер публикус. Официалното обяснение за това (разбира се, че не могат публично да признаят как са променяли границите) е, че римската държавна земя е съществувала толкова продължително време в Етрурия и Умбрия, че покрай нея целият поминък на местното население коренно се е изменил. Според тях рязкото увеличение броя на дребните стопани в двете области ще ги разорят. Цялата търговска мрежа в градовете била от такова естество, че нямало как да се спогоди с вълната от земевладелци, която се очаквало да пристигне. От години търговията се водела не по пазари и дребни дюкяни, а в огромни складове, които снабдявали на едро римските латифундии. Освен това досегашните владелци на латифундиите просто щели да дадат свободата на робите — работници, без да ги е грижа какво ще стане с тях. Вследствие на което из двете области щели да плъзнат хиляди освободени роби, които да създават смутове и навярно да се отдадат на убийства и грабежи. На плещите на Етрурия и Умбрия щяла да легне тежестта по тяхното залавяне, качване на кораби и отвеждане по родните места. И така нататък, и така нататък. Бъди готов да посрещнеш делегацията!

Вторият инцидент може да се окаже по-опасен. Някои горещи глави в Самниум са решили, че всякакви надежди за получаване на римско гражданство си напразни и че е време Рим да разбере колко дълбоко е разочарованието им. За дата на тази проява на характер са насрочени празненствата в чест на Юпитер на Албанската планина, а програмата включва убийството на двамата консули Секст Цезар и Филип. Планът е прост и добре измислен — да нападнат двамата консули при завръщането им в Бовила, с достатъчно голяма дружина, за да смажат всякаква съпротива на празнуващите римляни.

Направи каквото ти е по силите сам да успокоиш етруските и умбрите, но най-важното — предотврати, докато е време, възможността убийството да бъде извършено. Единствената обнадеждаваща новина в писмото ми е, че всеки път, когато споменавам пред съмишлениците си за клетвата за лична вярност пред теб, получавам безрезервното им съгласие. Нека Марк Ливий Друз знае, че броят на потенциалните му клиенти нараства с всеки ден все повече и повече.“

Е, това последното наистина можеше да се нарече обнадеждаваща новина! Естествено обаче Друз се замисли повече над останалата част от писмото. Срещу намеренията на земевладелците от Етрурия и Умбрия той можеше да стори съвсем малко — само да подготви поредната си пламенна и убедителна реч, с която да ги посрещне на Форума. Колкото до плана за убийството на консулите, не му оставаше друго, освен да предупреди самите тях. Но те веднага щяха да започнат да го разпитват откъде е получил информацията и нямаше да се задоволят с уклончивите му отговори — особено Филип.

Следователно първо трябваше да се види със Секст Цезар, защото с него можеше по-спокойно да обсъди случая.

— Получих писмо от Квинт Попедий Силон, моя приятел марсиец от Марувиум — мина по същество Друз още щом се срещна с първия консул. — Според думите му шепа недоволни самнити са решили да напомнят на Рим, че е време да даде гражданство на цяла Италия, и за да докажат доколко са решени да постигнат желаното, щели да преминат към насилствени мерки. В плановете им влизало двамата с Луций Марций да бъдете нападнати от многобройна въоръжена дружина някъде по Апиевия път, между Бовила и Рим, когато се връщате от латинските празненства.

Друз не бе хванал Секст Цезар в твърде подходящ момент; цял ден астмата го бе мъчила, гърдите му не преставаха да свирят, а устните и ушите му бяха посинели. Тъй или иначе, той се бе примирил отдавна с неизлечимата си болест, свидетелство за което бе самият факт, че се е преборил за консулския пост; нещо повече — беше изпреварил братовчед си Луций Цезар, който бе станал претор преди него.

— Ще ти гласувам публични благодарности в Сената, Марк Ливий — рече Секст Цезар, — а и ще помоля Принцепс Сенатус да прати благодарствено писмо и до Квинт Попедий.

— Секст Юлий, ще ти бъда задължен, ако не сториш нито едното, нито другото! Най-добре ще е никой да не знае, а ти да наемеш неколкостотин легионери от Капуа и да се опиташ да хванеш самнитите. Иначе те ще научат, че заговорът им е разкрит, ще отложат за известно време неговото изпълнение, а колегата ти Луций Марций ще заяви, че цялата работа си е била чист фарс. Заради репутацията си държа на това самнитите да бъдат публично уличени в престъпните си намерения. Всеки от заловените ще бъде бит с камшик и публично екзекутиран, което ще послужи за урок на цяла Италия. Нека италийците знаят, че по пътя на насилието не ще постигнат нищо.

— Разбирам те напълно, Марк Ливий, и ще послушам съвета ти — кимна в знак на съгласие Секст Юлий Цезар.

И така сред надигащото се недоволство на италийските земевладелци и под заплахата на заговора срещу консулите Друз трябваше да продължи започнатото дело. Делегацията от Етрурия и Умбрия наистина пристигна, но понеже представителите й така и не се научиха да се държат възпитано и да не гледат отвисоко всеки срещнат римлянин, вместо да си спечелят подкрепа, настроиха целия град срещу себе си и бяха принудени да си вървят с празни ръце и обеца на ухото.

Секст Цезар от своя страна спазваше стриктно указанията на Друз и когато самнитите нападнаха мирното наглед шествие, което се връщаше от празниците край Бовила, откъм градското гробище при Апиевия път се показаха няколко кохорти легионери, които избиха неколцина от заговорниците на място, а другите заловиха, биха и накрая публично ги екзекутираха.

Това обаче, което най-много занимаваше Друз — а и напълно естествено, след като засягаше собственото му законотворчество, — бе, че според лекс агрария всеки римски гражданин трябваше да получи по десет югера обработваема земя от държавния фонд. Първи на опашката бяха сенаторите и останалите членове на първа класа, пролетариите идваха най-отзад. Колкото и да се говореше, че общата площ на римската държавна земя на полуострова е от поне няколко милиона югера, Друз дълбоко се съмняваше, че докато се стигне до реда на най-бедните, ще остане нещо. А никой не можеше да отрече, че е неблагоразумно да се ощетят тъкмо пролетариите. Ако не получеха земя, трябваше да им се даде нещо в замяна. А какво друго, ако не гаранции, че дори и във време на глад зърното от държавните складове няма да поскъпва! Предстоеше му да води нова, този път наистина ожесточена борба в Сената, докато убеди колегите си, че е необходимо прокарването на нов лекс Фрументария, който да осигури за вечни времена евтин хляб на бедните.

Като допълнение на грижите му опитът за покушение срещу консулите така наплаши Филип, че вторият консул започна на своя глава разследвания за настроенията в Италия; през май той държа реч в Сената и съвсем отговорно заяви, че жителите на полуострова стават все по-неспокойни, а мнозина говорят за война с Рим. От тона му не личеше да е особено изплашен — по-скоро му се искаше той да наплаши съседите си, та да забравят подобни мисли. Предлагаше двама претори да се захванат с обиколката на цяла Италия — единият да тръгне на север, другият — на юг, — та да видят с очите си от името на римския Сенат и народ какво е положението у съюзниците.

Катул Цезар, който здравата си беше изпатил, докато председателстваше специалния съд за фалшиво гражданство в Езерния, се изказа в подкрепа на подобна идея, която му се струвала чудесна. Разбира се, неговото изказване стана повод и други сенатори, които иначе и пукната пара не биха дали за предложението на Филип, да го намерят за прекрасно. Без никакви протакания на претора Сервий Сулпиций Галба му бе заръчано да се заеме с южната половина на Италия, докато колегата му Квинт Сервилий — от фамилията на небезизвестния Сервилий Авгур — имаше задачата да проучи какво става на север. И двамата получиха правото да си изберат по един легат, бяха удостоени в проконсулски империум и получиха достатъчно парични средства за осъществяването на експедициите. В цената се включваше дори въоръжена охрана от бивши гладиатори.

Новината, че Сенатът е упълномощил двама претори да водят разследвания по онова, което Катул Цезар упорито наричаше „италийски въпрос“, не се понрави ни най-малко на Силон. Самнитът Мутил пък, който така и така беше бесен от кървавата разправа с двестате му сънародници, изловени при инцидента на Апиевия път, вече се чудеше дали да не използва новото предизвикателство като повод за война. Друз отчаяно засипваше и двамата с писма, в които ги умоляваше да не вършат нищо и да чакат той да оправи нещата.

Сам Друз потегна бойното си снаряжение и се хвърли в поредното сражение, обявявайки пред Сената, че възнамерява да утвърди нови тарифи за зърното. Също както с поделянето на агер публикус, така и сега ниските цени нямаше да се отнасят единствено до бедните. Всеки римски гражданин, който имаше търпението да се нареди на безкрайните опашки пред масите на едилите при Портикус Минуция, можеше да получи своето официално удостоверение, срещу което да закупи пет модия от държавното зърно, после да се яви в държавните складове под скалите на Авентина, където да представи документа, и да отнесе полагащия му се чувал у дома. Намираха се дори богати и знатни римляни, които не се посрамяваха да се възползват от тази си привилегия — някои, защото бяха непоправими скъперници, други — заради самия принцип. Като цяло обаче повечето хора, които можеха да си позволят лукса, предпочитаха да не се тълпят за удостоверения, ами просто да пуснат няколко монети в ръката на иконома си и да го пратят в частните складове на Викус Тускус. В сравнение с цените на много други жизненоважни услуги в Рим — така например жилищните наеми открай време се славеха с астрономическите си размери — сумата от петдесет до сто сестерции месечно на човек за закупуване на частно зърно се смяташе за незначителна. Затова и голяма част от онези, които упорито си искаха удостоверението, бяха представители на най-бедните — петата имуществена класа и пролетариата.

— Както и да го мислим, земята няма да стигне и за тях — говореше Друз пред Сената, — но ние в никакъв случай не бива да ги забравяме, не бива да ги оставяме да мислят, че отново са били подминати. Римската трапеза е достатъчно богата, назначени отци, можем да си позволим да храним всички римски граждани на нея! Ако не е по силите ни да дадем на пролетариите земя, то поне трябва да им подсигурим евтиното зърно. Нека цената бъде пет сестерции модият, независимо дали годината е добра или лоша. Подобно решение до голяма степен ще облекчи задачата на самата държавна хазна, защото когато реколтата надминава търсенето, държавното жито ще се купува между две и четири сестерции модият. Ако поддържаме постоянни цени от пет сестерции, ще позволим реализирането на известна печалба, която на свой ред ще покрие разходите в години на недостиг. Именно затова предлагам част от фондовете на държавната хазна да бъдат отредени изключително за закупуване на зърно и да не се пипат по никакви други причини. Затова пък и сега за прокарването на законопроекта ми няма да използваме нищо от държавния резерв.

— И как тогава предлагаш, Марк Ливий, да подплатим тази незапомнена проява на щедрост? — обади се заядливо Луций Марций Филип.

Друз се усмихна снизходително.

— Всичко съм измислил, Луций Марций. В отделна част от законопроекта си говоря за девалвация на определен процент от годишните ни парични емисии.

При тези му думи членовете на Сената се размърдаха неспокойно. Никой в Рим не оставаше безразличен при споменаването на самата дума „девалвация“. Докоснеше ли се темата за държавния фиск, римските управници се показваха крайно консервативни. Обезценяването на монетите никога не е било част от римската политика, на него открай време се бе гледало като на евтин гръцки шмекерлък. Само по времето на първите две Пунически войни се бе прибягвало до подобно средство, но пък и тогава основната цел бе всъщност уеднаквяването на монетните стандарти. Колкото и радикален да беше в реформите си, Гай Гракх дори беше увеличил стойността на парите в Рим.

Без да се смути от реакцията им, Друз се зае да обяснява позицията си:

— На всеки осем денарии един ще бъде изсичан от бронз, смесен с малко олово, колкото да достигне теглото на среброто, и ще бъде покриван със сребро. Правил съм изчисленията си по най-консервативни методи. Така например, приел съм за изходна точка предположението, че на пет лоши години ще имаме две добри, което, трябва да признаете, е крайно песимистична прогноза. В действителност винаги добрите години са повече от лошите. Взел съм предвид обаче и случаи като онзи продължителен глад по време на войната с робите в Сицилия. Другото, което съм взел под внимание, е, че да се отсече подобна бронзова монета и да се посребри вторично, изисква повече труд, отколкото ако направо се отсече от сребро. Ето защо предлагам девалвираните монети да са една на осем, макар и изчисленията ми да показват по-вероятно съотношение едно на десет. От това сами разбирате, че хазната нищо не може да изгуби. Още по-малко ще бъдат затруднени нашите делови съграждани, които работят предимно с хартия. Най-голямата тежест от реформата ще падне върху онези, които прибягват изключително до услугите на монетите, но което е най-важният аргумент в моя полза, така ще се избегне заплахата от въвеждането на пряк данък.

— Защо да си правим труда всяка година да отсичаме по една осма девалвирани монети, когато можем да го правим просто веднъж на осем години? — попита преторът Луций Луцилий, който подобно на всички свои роднини даваше вид на умен с приказките си, но не разбираше нищо от цифри.

— Защото — отговори му любезно Друз — най-важното според мен е никой да не може да отличи истинските монети от девалвираните. Ако се знае предварително, че цяла една годишна емисия ще бъде от бронзови монети, никой не би искал да си има работа с тях.

Колкото и да му се струваше на самия него невероятно, той успя да прокара и лекс фрументария. На негова страна застана дори хазната (където също бяха направили нужните изчисления, за да стане ясно, че от предлаганата девалвация могат да се извлекат големи печалби), а Сенатът отново оповести одобрението си пред плебейското събрание. Сред самите плебеи по-влиятелните конници бързо разбраха, че подобна реформа не може да се отрази зле върху сделките им, които рядко се осъществяваха срещу пари в брой. Разбира се, една девалвация не можеше да не засегне всички в града — в крайна сметка разликата между металните пари и техните хартиени еквиваленти беше изключително условна; затова пък римляните бяха прагматичен народ и знаеха, че независимо от формата си едни пари имат стойност дотогава, докато хората, които ги използват, им имат доверие.

В края на юни законът беше записан на таблиците. За в бъдеще държавното зърно щеше да се продава по пет сестерции модият, а квесторите, прикрепени към хазната, вече трябваше да подготвят първата емисия девалвирани монети, също както и тъй наречените вири монеталес, които щяха да се погрижат за самото отсичане. Разбира се, цялата операция щеше да отнеме време, но държавните служители разчитаха до септември на всеки осем денария един да е бронзов. Долавяше се недоволство. Цепион нито за миг не млъкваше, конниците не можеха да приемат току-така промените, които Друз предлагаше, а римската беднотия започваше да подозира, че управляващите са измислили новата хитрина, само и само да излъжат тях, неуките. Но Друз продължаваше да бъде пълната противоположност на Сатурнин, затова и Сенатът не му отказваше подкрепата си в нищо. Всеки път, когато свикваше плебейското събрание на концио, той отделяше голямо внимание на реда и спокойствието; само да усетеше, че сред тълпата се надигат вълнения, веднага закриваше заседанието и го насрочваше за друг ден. Винаги се вслушваше в предсказанията на авгурите и никога не му хрумна да използва силови методи за прокарването на своите решения.

В края на юни се видя принуден да преустанови за известно време дейността си; според официалния календар лятото бе започнало и Сенатът прекрати заседанията си, също както и плебейското събрание. Доволен от възможността да си отпочине — от ден на ден се уморяваше все повече и повече, — Друз също напусна Рим. Първо прати майка си и шестте деца в разкошната си вила край Мизенум, после отиде да навести Силон и Мутил, за да обиколят тримата заедно цяла Италия.

И сляп да беше, щеше да види, че цялото население на Централна Италия открито се готви за война; случваше му се, докато яздеше заедно с приятелите си по затънтените пътеки на полуострова, да се сблъска с цели легиони от добре въоръжени войници, които провеждаха открити учения, нищо че се намираха на огромни разстояния от най-близките римски или латински градове. Но така и нищо не каза, нищо не попита и вътрешно се убеждаваше, че на войнолюбието на съседите така и няма да се удаде случай да се прояви на дело. С безпрецедентна бързина той, Марк Ливий Друз, бе успял да внесе реформи в съдебната власт, в Сената, в държавното земевладение, в снабдяването със зърно. Никой друг преди него — нито Тиберий Гракх, нито Гай Гракх, нито Гай Марий, нито Сатурнин — не бе сторил толкова много за толкова кратко време: да прокара толкова много противоречиви закони с толкова малко затруднения, да преодолее едновременно съпротивата и на сенатори, и на конници. И всичко това, защото му вярваха, защото го уважаваха, защото се уповаваха на него. Друз вече разбираше, че му трябва само да обяви намеренията си за всеобщо римско гражданство на полуострова, за да бъде подкрепен от всички свои съграждани. Може би нямаше да го последват доброволно, но със сигурност щяха да го оставят той да ги води. Целта щеше да бъде постигната! А като следствие от това той, Марк Ливий Друз, щеше да стане патрон на една четвърт от целия римски свят, защото вече от единия край на Италия до другия — дори в Етрурия и Умбрия — мало и голямо бе прочело пред него своята тържествена клетва за вярност.

Около осем дни преди Сената да се събере на първото си заседание на септемврийските календи, Друз пристигна във вилата си в Мизенум, където мислеше да си отпочине за кратко, преди да се захване с най-тежката част от делото си. За своя изненада той бе открил у майка си незаменим приятел, у когото се научи да търси утеха и кураж. Корнелия Сципионида беше хитра, остроумна, начетена, свободомислеща и изобщо гледаше на мъжките дела от почти мъжка гледна точка. Проявяваше нескрит интерес към политиката и бе проследила цялата законодателна програма на Друз с гражданско удовлетворение и майчина гордост едновременно. Навярно заради либералните възгледи на мнозина Корнелии и тя харесваше радикализма на сина си, но именно принадлежността й към една от най-старите патрициански фамилии в Рим я караше двойно повече да го цени, задето така добре е схванал ролите на Сената и на народа. Нито веднъж Марк Ливий не бе посегнал към сопата на близките си предшественици, нито веднъж не си бе позволил да заплашва съгражданите си, през цялото време беше разчитал единствено на златния си глас и сребърния си език. Такива трябваше да бъдат всички големи политици! И ако заради нещо се чувстваше още по-горда старата Корнелия, то бе, че всички тези качества синът й несъмнено бе наследил от нея, а не от тъпоглавия си, тесногръд и нищо неразбиращ баща.

— Е, за няколко месеца само ти се справи по блестящ начин и със съдилищата, и със земята, и с беднотията — хвалеше го тя. — Има ли още нещо или вече свърши?

Друз си пое въздух и продължително я изгледа.

— Възнамерявам да дам пълно римско гражданство на всички жители на Италия.

Корнелия пребледня по-силно от ленената си роба й отчаяно възкликна:

— О, не, Марк Ливий! Дотук много неща ти позволиха, но с това никой никога не би се съгласил!

— Че защо не? — изненада се той; напоследък дори не допускаше мисълта, че нещо може и да не стане точно както го е замислил.

— Защото боговете са дали на римляните една задача и тя е на всяка цена да пазят своето гражданство — рече му майка му, все тъй бяла като платно. — Дори ако самият Квирин се яви насред Форума и заповяда на римляните да подарят своето гражданство на всички останали, те няма да се съгласят! — Корнелия протегна ръка и го хвана за лакътя. — Марк Ливий, Марк Ливий, откажи се, докато е време! Това е просто невъзможно! — Тя потръпна от страх. — Умолявам те, откажи се!

— Вече съм дал думата си да го сторя, мамо… И ще я удържа!

В продължение на минута тя не отместваше поглед от черните му очи, сякаш искаше да му внуши целия страх, който тъй внезапно я беше обладал. Най-накрая въздъхна и вдигна рамене.

— Е, виждам, че каквото и да ти кажа, не ще мога да те разубедя. Неслучайно си се родил прапраплеменник на великия Сципион Африкански. О, синко, синко, ще те убият!

Друз надигна вежда в недоумение.

— Защо ще ме убиват, мамо? Аз не съм Гай Гракх, още по-малко Сатурнин. Всичко, което съм сторил досега, сторил съм го по законен път. Никой римлянин не може да се чувства под заплаха, още по-малко застрашавам мос майорум.

Но майка му не желаеше повече да продължават този мъчителен за нея разговор, затова скочи от мястото си и делово подхвърли:

— Ела да видиш децата. Много им липсваш.

Подобно твърдение съдържаше известно преувеличение, но не чак толкова голямо. Друз бе успял да си спечели популярност и сред децата в семейството.

Докато двамата с Корнелия вървяха към детската стая, ясно се чуваше шумът от някаква кавга.

— Ще те убия, Катоне! — беше първата реплика, която двамата чуха от устата на Сервилия при влизането си.

— Стига толкова, Сервилия! — скара се вуйчо й, който започна да предусеща, че момичето не говори току-така. — Малкият Катон е твой брат и боговете ти забраняват с пръст да го докосваш.

— Оставете ме насаме с него и ще видим дали не мога да го докосвам — закани се тя.

— Никога няма да те оставя насаме с него, госпожице Топчест нос! — избута брат си малкият Цепион и предизвикателно застана пред него.

— Носът ми изобщо не е топчест! — разсърди се още повече Сервилия.

— Да имаш да взимаш! — изсмя й се Цепион. — Имаш най-ужасния и топчест нос, който съм виждал! Бррр, гнусотия!

— Млъкнете всички! — кресна им Друз. — Вие друго, освен да се карате, не знаете ли?

— Знаем! — каза с дебелия си глас Катон. — Да се бием!

— И как да не се караме с тоя тук! — посочи го презрително Друз Нерон.

— Ти да мълчиш, черна мутро! — просъска му Цепион, който използваше всеки случай да застане в защита на брат си.

— Не съм черна мутра!

— Напротив, си! — размаха юмруци Катон.

— Ти пък не си Сервилий Цепион! — изрече Сервилия по адрес на Цепион. — Ти си потомък на червенокос галски роб, нямаш нищо общо с нас, истинските Сервилий Цепиони.

— Топчест нос, топчест нос, грозен, гаден топчест нос!

— Тацете! — изкрещя още по-силно от предния път Друз.

— Син на роб! — продължи Сервилия.

— Дъщеря на празноглавец! — отвърна й Порция.

— Прасе с лунички! — обади се най-сетне и Лила.

— Ела да поседнем, синко — подкани Корнелия Сципионида Друз, сякаш подобна сцена не й правеше никакво впечатление. — Когато свършат, сами ще дойдат при нас.

— Всеки път ли споменават родителите си? — заинтересува се Друз, като с мъка надвика развихрилата се челяд.

— Че как иначе, когато Сервилия е тук?

Сервилия отдавна беше навършила тринайсет и фигурата й бе започнала видимо да се оформя, но като част от голямото й наказание настойникът така и не я беше отделил от останалите деца в къщата, както би било редно на тази възраст. В лице се беше разхубавила, макар и в погледа й да продължаваше да се крие онази потайност, която тя сама бе възпитала в ранното си детство. Докато слушаше препирнята между петимата си племенници и осиновения си син, Друз започваше да се чуди дали не е сбъркал, както е оставил Сервилия толкова дълго в детската стая.

Сервилила — или по-просто Лила — от своя страна бе навършила наскоро дванайсет и също като сестра си бързо узряваше. Беше по-хубава от Сервилия, но по-трудно привличаше поглед, мургавото й, дяволито лице отдалеч я издаваше що за човек е. Третият представител на „големите“, който във всичко заставаше на тяхна страна в споровете с „малките“, беше синът на Друз — Марк Ливий Друз Нерон Клавдиан; деветгодишен, хубавец като всички Клавдии, но и също като тях мрачен и непроницаем, той не можеше да се похвали с особена интелигентност, ала беше послушен и любезен с баща си.

Нататък следваха децата на Катон. Друз така и не можеше да свикне с мисълта, че малкият Цепион носи името на истинския си баща, колкото и упорито Ливия Друза да бе твърдяла обратното. Та той във всичко приличаше на покойния Катон Салониан — същата стройна и мускулеста фигура, същата форма на главата и на ушите, същия дълъг врат и издължени крайници и най-вече — същата яркочервена коса. Макар очите на момчето да бяха светлокафяви, те в никакъв случай не приличаха на Цепионовите: вместо това отдалеч правеше впечатление, че са леко раздалечени, затова пък стояха широко отворени. От всички шест деца в семейството малкият Цепион беше любимецът на Друз. Момчето излъчваше сила и готовност да поема всякакви отговорности, които качества нямаше как да не се харесат на човек като вуйчо му. В момента беше на пет години и девет месеца, но от много време Друз бе установил, че с него може да се разговаря не само като с възрастен, но като със същински мъдрец. Цепион Младши говореше с плътен, дълбок глас, в очите му се четеше замисленият му и сериозен характер. Усмихваше се малко и почти винаги по адрес на малкия си брат, който единствен можеше да го разсмее с трогателните си постъпки; Цепион беше до такава степен привързан към Катон, че от самото начало гледаше на него като на едва ли не свой син и нито за миг не се отдалечаваше от него.

Порция, която всички наричаха Порцела, скоро щеше да навърши четири години. По рождение беше грозновата, а напоследък цялата беше в лунички. Луничките се бяха превърнали в най-слабото й място, постоянен обект на злобните закачки от страна на двете й по-големи сестри, които дълбоко я ненавиждаха и не й оставяха миг покой с болезнените си пощипвания, ухапвания, подритвания и оскубвания. За съжаление и тя бе наследила типичния за Катоните орлов нос и единственото, което я спасяваше, бяха красивите й тъмнозелени очи и милият й характер.

Малкият Катон беше на две години и девет месеца и представляваше отвътре и отвън истинско чудовище. По всичко изглеждаше, че носът му си е поставил за цел да стане по-голям от цялата му останала част от тялото, при това не беше издължен и закривен като на семит, ами завършваше с огромна буца, както приляга на достолепен кореняк — римлянин. Най-малко се връзваше въпросното чудо на природата с иначе красивото му лице, в което жените един ден биха се загледали. Имаше малка уста, приятни светлосивкави очи, които грееха на светлината, опънати скули и добре оформена брадичка. Широките рамене подсказваха, че с възрастта Катон може да развие красива фигура, но уви, всичко останало под тях оставаше болезнено хилаво и слабо, най-вече защото детето не проявяваше абсолютно никакво желание да се храни. По душа малкият бе роден да се натрапва на другите, при това притежаваше една черта на характера, която Друз най-малко понасяше у околните: колкото по-ясно и образно отговориш на някой от безконечните му въпроси, толкова по-сигурен можеш да бъдеш, че ще последва цяла серия от други, още по-безсмислени. Друз още не можеше да реши дали това се дължи просто на умствената ограниченост на племенника му, или пък е следствие от дълбоко вкоренения му инат и пълно нежелание да се съгласи с чуждата гледна точка. Катон притежаваше и друга много характерна черта, която беше особено трогателна — а хора в неговото положение се нуждаеха от способността, ако не друго, то поне да трогват; — тя се състоеше в безрезервната му преданост към брат му Цепион, от когото нито през деня, нито през нощта позволяваше да го отделят. Когато прекалеше с досадните си въпроси или дотегнеше с дебелия си глас, достатъчно бе да го заплашат, че ще ги разделят с брат му, за да млъкне.

Скоро след втория рожден ден на Катон Силон бе дошъл за последен път на гости у Друз; приятелят му вече бе избран за народен трибун и марсът си даваше сметка, че няма да е разумно цял Рим да се убеди в тяхното приятелство. Понеже сам изживяваше радостта от бащинството, Силон много обичаше да се занимава с домочадието на Друз. Така например той отделяше специално внимание на издайницата Сервилия, ухажваше я и искрено се забавляваше, когато тя искаше да го срази със своето презрение към жалкия италиец, който той представляваше в очите й. Останалите четири деца той просто обожаваше и никога не отказваше да играе с тях. Единствено малкия Катон не можеше да търпи, колкото и да му беше трудно да обясни тази си антипатия с логични доводи.

— Когато съм с него, имам чувството, че изгубвам способността си да разсъждавам и се превръщам в някакъв звяр без мозък и душа — говореше той на Друз. — Единствено инстинктът ми подсказва, че пред мен стои враг.

Навярно всичко се дължеше на спартанския характер на малкия, нищо че спартанското възпитание беше на почит сред римляни и италийци. Всеки път, когато по адрес на Катон се изливаха словесни обиди или пък тялото му ставаше жертва на физическа агресия от страна на сестрите и братовчед му, той приемаше случилото се със стиснати зъби и никога не плачеше. Само като го гледаше, Силон изтръпваше от страх. На какво можеше да се дължи подобно поведение? Поне сто пъти си бе задавал този въпрос и така и не бе намерил отговор, който да му се стори задоволителен. Навярно защото и самият Катон не криеше презрението си към жалките италийци. Разбира се, за това единствена виновница беше Сервилия. И все пак, когато тя се опиташе да го ужили с някоя и друга приказка, Силон махваше с ръка и отминаваше. Но се оказваше, че на човек като Катон никой не може да си позволи просто да махне с ръка и да отмине.

Един ден, когато му бе омръзнало да слуша грубите и досадни въпроси на Катон към вуйчо му Друз, който напразно се опитваше да бъде търпелив и любезен, Силон просто сграбчи момчето за врата и го провеси през прозореца над градинката, осеяна с декоративни камъни, които заканително показваха ръбовете си.

— Или ще се научиш да се държиш възпитано, Катоне, или ще те пусна долу!

Детето нищо не му отвърна, лицето му излъчваше предизвикателство и омраза, които нищо не можеше да надвие. Колкото и да го люлееше от прозореца, колкото и да се правеше, че аха-аха и наистина ще го хвърли на двора, Силон не можа да го накара да се признае за победен. Наложи се да го върне обратно в стаята и да поклати посрамено глава пред Друз.

— За щастие Катон е още малко дете. Ако беше възрастен, Италия никога не би могла да се разбере с Рим!

Веднъж Силон попита момчето кой му е любимият човек.

— Брат ми — беше категоричният му отговор.

— А след него кой?

— Пак брат ми.

— Е, добре, а след брат ти няма ли друг?

— Брат ми.

Силон се обърна към Друз.

— Този никого друг ли не обича? Теб например? Или поне баба си?

Приятелят му вдигна рамене.

— Както сам се убеждаваш, Квинт Попедий, племенникът ми обича единствено брат си.

Но Силон поне знаеше, че в отношението му към Катон няма нищо странно или необичайно; в действителност никой в къщата не беше привързан към момчето.

Децата открай време се бяха разделили на два лагера, като по-големите безжалостно тормозеха децата на Катон Салониан и детската стая никога не утихваше от словесните им и телесни борби. Логично бе да се предположи, че Сервилио-Ливианската партия ще има пълно превъзходство, но откакто малкият Катон бе навършил две години и бе започнал да помага на брат си с малките си юмручета, балансът се бе обърнал изцяло в полза на Порциите. Никой не можеше да се справи с това дете, което никога не молеше за пощада, никога не прекланяше глава и никога не замлъкваше при препирните. Малкият Катон беше корав противник — неуморим, постоянен, заядлив, шумен, чудовищен и без никакви угризения.

— Мамо — рече най-накрая Друз, след като бе наблюдавал известно време грозната сцена в детската стая, — събрали сме накуп всички нещастия, които могат да постигнат едно римско семейство.

Не само Друз и италийските водачи бяха вършили работа през лятото; Цепион усилено бе търсил съмишленици сред конническото съсловие и в крайна сметка заедно с Варий бяха организирали солидна опозиция на Друз в плебейското събрание; най-сетне Филип, който открай време имаше слабостта да харчи повече, отколкото му позволяваха почтено спечелените средства, позволи на група конници и сенатори, разчитащи до голяма степен на доходите от огромните си латифундии, да го купят за своята кауза.

Разбира се, никой не знаеше точно какво се готви, но в Сената отдавна се беше получила молбата на Друз да бъде свикано заседание на септемврийските календи, а това беше достатъчно да предизвика интерес. Мнозина сенатори, които през отминалата пролетна сесия се бяха увлекли по красноречието на народния трибун, сега съжаляваха за допуснатата слабост; позициите, които той имаше през зимата и пролетта, вече бяха отслабени, на сенаторите им бе омръзнало да вършат велики дела в името на Друзовите идеи за световния мир и повечето от тях бяха твърдо решени този път да останат глухи за словата му, каквито и да са те.

Председателстваше Секст Юлий Цезар — като първи консул на него му се падаше да управлява през септември, а това означаваше, че ритуалите по откриването на заседанието трябваше да, бъдат проведени с абсолютна точност. Докато се извършваха гаданията и се четяха молитвите, сенаторите мълчаха почтително и едва когато кървавите следи от жертвоприношенията бяха измити, всички заеха с готовност местата си и набързо преминаха процедурите, предшестващи задължително речта на народния трибун.

Време беше за работа. Друз се надигна от пейката, поставена пред подиума, на който седяха консулите, преторите и куриатните едили, и се запъти към любимото си място при бронзовите врати, които както обикновено, щом той щеше да държи реч, бяха затворени.

— Уважаеми отци на римския народ, членове на римския Сенат — обърна се той топло към всички присъстващи, — преди няколко месеца в същата тази зала аз говорих за едно голямо зло, което живее сред нас — злото, наречено агер публикус. Днес обаче имам намерение да прикова вниманието ви върху едно друго зло, много по-голямо от агер публикус. Зло, което, ако не го пресечем навреме, има опасност да ни унищожи напълно. Да унищожи самия Рим. Става дума, разбира се, за народите, които живеят в съседство с нас на полуострова. За онези, които наричаме в общото название „италийци“.

При тези думи из редиците на облечените в бяло сенатори се разнесоха сподавени възгласи — сякаш вятърът бе нахлул изневиделица в залата или пък през някоя дупка от покрива се беше спуснал облак жужащи пчели. Друз добре чу реакцията на колегите си, но реши, че е рано да й обръща внимание.

— Ние сме свикнали да се отнасяме към тези десетки, стотици хиляди свои съседи като към граждани трета класа. Изразът е съвсем точен. Първата класа сме ние, римляните, втората — онези, които се ползват с латински права. Третата класа са италийците. Италиецът е човек недостоен от наша гледна точка да участва в решаването на общоримската съдба. Той е онзи, който може да бъде бит, глобяван, гонен, ограбван и експлоатиран безнаказано. Заради нас нито децата му, нито жена му, нито домът му могат да се чувстват в безопасност. Италиецът е човекът, който трябва да лее кръвта си в нашите войни, да издържа войските, с които сам ни дарява, да поверява съдбата на собствените си войници на нашите пълководци. Пак той е човекът, пред когото не устояхме на обещанията си да не създаваме римски и латински колонии сред земите му, да му осигурим пълна политическа самостоятелност в замяна на легионите, които трябваше да ни осигурява, и данъците, които трябваше да ни плаща; ние не само не устояхме на обещанията си, но построихме колонии навсякъде, за да отнемат от земята му, за да черпят от силите му и в същото време да го държат откъснат от останалия свят.

Слушателите му все повече се разшумяваха, но не чак толкова, че да заглушат думите му; но все пак се усещаше, че наближава буря. Устата на Друз пресъхна от напрежение, трябваше да спре и да преглътне, без да се издава. И за да не даде воля на нервите си, веднага продължи:

— Ние, римляните, не признаваме цар. Но в рамките на Италия самите ние се държим като царе и господари. Защото ни харесва усещането, което ни спохожда, докато гледаме как по-нискостоящите ни съседи пълзят в царствените ни крака. На нас ни харесва да се правим на царе! И ако народите, населяващи Италия, наистина ни отстъпваха по нещо, подобно поведение би било напълно оправдано. Но истината е, че италийците не ни отстъпват в нищо. Те са кръв от нашата кръв, плът от нашата плът. Иначе щеше ли в същата тази зала да се чува обвинението, че някой от нас е с „италийска кръв“? Често съм чувал великият и славен Гай Марий да бъде наричан „италиец“. И все пак именно той разгроми германите! Чувал съм и благородният Луций Калпурний Пизон да бъде наричан инсубриец, това не попречи на баща му да загине като герой под стените на Бурдигала! Чувал съм и великият Марк Антоний Оратор да бъде осъждан, задето втората му жена била дъщеря на италиец. И все пак тъкмо той унищожи пиратите и бе избран за цензор!

— Той наистина беше цензор — подвикна му от мястото си Филип — и тъкмо докато той беше цензор, хиляди италийци незаконно се писаха римски граждани!

— Може би искаш да намекнеш, Луций Марций, че съм го направил умишлено? — попита го заплашително Антоний Оратор.

— Точно това искам да намекна, Марк Антоний!

Антоний Оратор се надигна, от стола си така, сякаш мечка изведнъж бе влязла в залата и бе заела мястото му.

— Я да излезем навън, Луций Марций, че да го чуя пак от устата ти!

— Тишина! Марк Ливий говори! — прекъсна ги Секст Цезар и гърдите му жално изсвириха. — Луций Марций, Марк Антоний, нарушавате правилника! Седнете си по местата и изчакайте да ви се даде думата!

Друз продължи:

— Казвах, че италийците са кръв от нашата кръв й плът от нашата плът. Не само това, те дадоха своя голям принос за нашите успехи в Италия и извън нея. Те са добри войници, добри стопани и добри търговци. Сред тях има богаташи, има аристократи, потомци на родове не по-стари от римските, има и интелектуалци, които по нищо не отстъпват на нашите. Жените им са не по-малко грамотни и добре възпитани от римлянките. Италийците живеят в домове като нашите, хранят се със същото, с което се храним и ние. Колкото познавачи на виното имаме ние, толкова имат и те. И което е може би най-важното, физически те са досущ като нас.

— Глупости! — сряза го презрително Катул Цезар и посочи с пръст Гней Помпей Страбон от Пиценум. — И го виж тоя! Чип нос и сламени коси! Римляните можем да бъдем червенокоси, русоляви, белокоси, но със сламени коси не можем да бъдем! Този е чист гал, никакъв римлянин не е! Ако зависеше от мен, всички в нашата любима Курия Хостилия, които не са римляни, отдавна щяха да бъдат изхвърлени. Гай Марий, Луций Калпурний Пизон, Квинт Варий, Марк Антоний, който има наглостта да се ожени за по-нискостояща, цялата рода на Помпеите, дето влязоха в Сената със слама между зъбите, Дидиите от Кампания, Сауфеите, Лабиените и Апулеите. Аз мисля, че трябва да се отървем веднъж завинаги от всички тях!

Част от присъстващите посрещнаха думите му с бурен възторг, а другите — с бурно възмущение. С три изречения Катул Цезар успя да засегне до болка една трета от присъстващите, но в същото време погали, самочувствието на останалите две трети, които отсега нататък щяха да гледат отвисоко всеки един от споменатите си колеги. Само Цепион като че ли не се радваше особено — сред изброените от Катул беше приятелят му Квинт Варий.

— И все пак ще ме изслушате! — закрещя Друз. — Ако трябва, ще стоим тук до тъмно, но ще ме изслушате!

— Боговете да са ми свидетели, няма да те изслушаме! — отвърна му Филип.

— Няма да те слушаме! — изврещя и Цепион зад него.

— Думата е дадена на Марк Ливий! Всеки, който се опита да му я отнеме, ще бъде изгонен от заседанието! — успя все пак да надвика присъстващите Секст Цезар. — Писарю, излез навън и повикай ликторите ми.

Главният писар веднага изхвърча от залата и след малко доведе дванайсетте ликтори на първия консул, облечени в бели тоги и преметнали фасции през рамо.

— Застанете зад куриатните столове! — нареди им високо Секст Цезар. — Днес мнозина си позволиха да нарушат правилника, може да се наложи занапред да изгоня някого от присъстващите. — След което кимна към Друз. — Продължавай.

— Възнамерявам да представя на гласуване в плебейското събрание законопроект, даряващ пълно римско гражданство на всички, живеещи от Арн до Региум, от Рубикон до Верейум, от Тосканско до Адриатическо море! — заяви на всеослушание ораторът, за което му трябваше доста да понапрегне гласните си струни. — Време е да се освободим от това задушаващо ни зло, да престанем да смятаме част от жителите на Италия по-недостойни от останалите, да се откажем от предубеждението, че римляните сме нещо изключително! Назначени отци, Рим е Италия! И Италия е Рим! Нека веднъж завинаги се примирим с този факт и позволим на всички жители на полуострова да се чувстват равни!

В Сената настана невъобразим хаос: мъже на почтена възраст крещяха неистово: „не, не, не“, тропаха с крака, ревяха от злоба, свиркаха, пляскаха, най-подивелите дори започнаха да мятат сгъваемите си столове по посока на оратора и когато не го уцелеха — да му се канят със свити юмруци, че следващия път ще бъдат по-точни.

Но дори сега Друз не трепна.

— Ще го направя! — ревеше и той като обезумял на тълпата около себе си. — Ще го направя!

— Само през трупа ми! — извика Цепион от подиума на преторите.

Друз се обърна и злобно го изгледа.

— Ако трябва, и през трупа ти ще мина, разлигавен кретен! Ти изобщо виждал ли си жив италиец, та смееш да ми говориш? — Беше готов да се нахвърли да го бие.

— Да, Друзе, и то в твоята къща! За въстание говорехте, нали? Ти и приятелчетата ти Силон, Мутил, Егнаций, Видацилий, Лампоний, Дуроний, да изброявам ли още?

— Никога не сме се събирали у дома ми и никога не сме говорили, за каквото и да е въстание!

Цепион също беше скочил от куриатния си стол и пламтеше от гняв.

— Ти си предател, Друзе! Позор за семейството си! Ще те дам под съд за това!

— Не, цирей гноясал, аз теб ще те дам под съд! Какво стана със Златото на Толоза, Цепионе? Защо не кажеш на глас, та целият Сенат да те чуе? Защо не разкажеш за огромните си предприятия, защо не изброиш всички онези дейности, с които сенатор като теб не би трябвало да се занимава!

— Как му позволявате да говори такива неща? — обърна се Цепион към трите реда трибуни и протегна ръце в умоляващ жест. — Та той е предател! Отровна змия, това е той!

Секст Цезар и Скавър Принцепс Сенатус напразно се опитваха да възстановят известен ред в залата. Най-накрая първият консул се отказа, щракна с пръсти на ликторите си да вървят пред него, намести тогата си и гордо се запъти към входа. Някои от преторите го последваха, но Квинт Помпей Руф тръгна тъкмо в обратната посока — към стола на Катул Цезар, накъдето се бе насочил и Гней Помпей Страбон. И двамата се опитваха да убият с поглед самодоволния, по-високомерен отвсякога Катул, но преди да са успели да го достигнат, Гай Марий застана пред Страбон, поклати заплашително глава и рязко свали ръцете му край тялото. Крас Оратор на свой ред се впусна да задържи градския претор и в крайна сметка двамата Помпеи бяха изтикани безславно на стълбите пред Курията. По пътя Марий подбра и Друз, към когото се бе присъединил и Антоний Оратор. Катул Цезар остана ухилен до стола си и изчака да се отдалечат на почтително разстояние, преди сам да си тръгне.

— Този път се оказаха по-нервни — заключи Друз, докато се опитваше да се успокои.

Бяха се събрали в дъното на Кладенеца на комициите, за да не се засекат с противниците си; само за броени минути към тях се присъедини цяла група разгневени сенатори.

— Как можа да го каже това за нас, Помпеите! — ядосваше се на Катул Цезар Помпей Страбон, който се бе хванал за далечния си братовчед Помпей Руф като за сламка в развилнялото се море. — Ако някой от нас има сламени коси, то това е тъкмо той!

— Хайде, млъкнете де! — подкани ги нетърпеливо Марий, който напразно търсеше с поглед Сула; допреди няколко часа поне той беше един от най-запалените привърженици на Друз и със сигурност не бе пропуснал нито едно заседание, на което щеше да говори народният трибун. Къде се бе изгубил точно днес? Дали събитията не го бяха сварили неподготвен? Може би тъкмо в този момент се опитваше да прави мили очи на Катул Цезар? Трезвият разум му подсказваше, че предположението е налудничаво, но дори Марий бе смаян от реакцията на Сената. А и къде се губеше Принцепс Сенатус?

— Как не го беше срам тоя неблагодарник Филип да ме обвини, че съм подправил списъците? — продължаваше да скърца със зъби Антоний Оратор, все още почервенял от гняв. — Но пък видяхте ли го как подви опашка, щом го поканих да се разберем навън?

— Той като че ли не си даде сметка, че когато обвинява теб, Марк Антоний, обвинява и мен! — обади се Луций Валерий Флак, който може би за пръв път в живота си бе излязъл от кожата си от възмущение. — Ще ми плати за това, помни ми думата!

— Не пожелаха дори да погледнат на нещата от моята гледна точка — продължаваше Друз.

— Предполагам, че това не те учудва особено, Марк Ливий — дочу се отнякъде гласът на Скавър.

— Нима ти самият, принцепс Сенатус, ще продължиш да държиш моята страна? — попита Друз, когато Скавър най-сетне успя да си пробие път през скупчилите се около трибуна сенатори.

— О, да, да! — потвърди той, видимо развълнуван. — Съгласен съм с теб, че е крайно време да направим нещо, което не само е логично, но единствено може да предотврати назряващата война. За нещастие повечето ни колеги не искат да повярват, че до война може да се стигне.

— Скоро ще им се удаде случай да се убедят в противното — рече Друз.

— Така е — съгласи се Марий и отново се огледа. — Къде е Луций Корнелий Сула?

— Отиде си — отговори му Скавър.

— Сам или с някого от противниците ни?

— Мисля, че тръгна сам — въздъхна Принцепс Сенатус. — Опасявам се, че откакто синът му си отиде, Луций Корнелий се отнася с безразличие към всичко, което го заобикаля.

— И аз това забелязвам — кимна с видимо облекчение Марий. — Но пък си мислех, че врява като днешната може да разбуди заспалото у него.

— Само времето би могло да излекува рана като неговата — поклати глава Скавър, който също бе изгубил син, при това по много по-болезнен начин.

— А сега накъде ще вървиш, Марк Ливий? — попита Марий.

— В плебейското събрание — отвърна му уверено Друз. — След три дни свиквам концио.

— Там ще срещнеш още по-жестока съпротива — предупреди го Крас Оратор.

— Не ме интересува. Дал съм дума, че ще прокарам този закон и това е. Рано или късно ще го сторя!

— Междувременно, Марк Ливий — увери го Скавър в желанието си да го успокои, — ние всички ще се опитаме да въздействаме по някакъв начин върху Сената.

— Е, поне ще срещнете известно съчувствие у онези, които Катул Цезар така жестоко обиди — усмихна се плахо Друз.

— За нещастие тъкмо сред тях ще имаме най-непримиримите противници на всеобщото гражданство — ухили се злорадо Помпей Руф. — Всички са се отрекли от някоя леля или братовчед само защото са италийци, току-виж един ден им се наложи да ги срещат на улицата и да ги поздравяват като съграждани…

— На мен ли така ми се струва или ти наистина не се чувстваш засегнат от думите на Катул? — сопна му се Помпей Страбон, който още не можеше да си намери място от претърпяното унижение.

— Напротив, подобни думи никога не се забравят — продължаваше да се усмихва загадъчно Помпей Руф. — Но не виждам защо трябва да си изливам гнева върху тези прекрасни люде наоколо.

На четвъртия ден от септември, както бе обещал, Друз свика плебейското събрание на концио. Дойдоха много хора, защото, от една страна, се очакваше да хвърчат искри, а, от друга — с трибун като Друз никой не вярваше, че ще се стигне до открито насилие. И все пак той едва си беше отворил устата да говори, когато на Форума се появи Луций Марций Филип, съпроводен от ликторите си и голяма група от конници и сенаторски синове.

— Това събиране е незаконно! Нареждам то да бъде прекратено незабавно! — викаше Филип, докато ликторите му проправяха път сред тълпата. — Всички да се разотиват! Заповядвам ви да си вървите по домовете!

— Ти не можеш да даваш каквито и да било разпореждания по време на законно свикано заседание на плебейското събрание — напомни му със спокоен тон Друз, сякаш нищо в постъпката на Филип не го тревожеше. — Върви си гледай работата, консуле!

— Аз съм плебей и имам право да присъствам — на свой ред му напомни той.

Друз му се усмихна приветливо.

— В такъв случай, Луций Марций, дръж се като плебей, а не като консул! Ако искаш, стой и слушай заедно с всички останали!

— Събранието е незаконно! — настояваше Филип.

— Предсказанията бяха благоприятни и при свикването на днешното заседание съм спазил напълно буквата на закона, а ти просто отнемаш от ценното време на хората — заяви Друз за всеобщо удоволствие на публиката, която бурно го приветства. Римляните можеха и да не споделят възгледите на своя трибун, но се възмутиха от намесата на Филип.

Реакцията на тълпата обаче беше сигнал за младежите около Филип да започнат да блъскат хората около себе си и да ги изтикват вън от Кладенеца на комициите. По-дръзките вече изваждаха скритите под тогите тояги.

Като видя оръжията на нападателите, Друз мигновено смени тона си.

— Заседанието се закрива! — извика той от рострата. — Няма да позволя на някакви нехранимайковци да превръщат в масов побой подобно обществено събиране.

Но това като че ли не се хареса на самото събрание; неколцина от първите редици започнаха да отвръщат на удара с удар, на свой ред подгониха хората на Филип и скоро стана ясно, че тоягите ще влязат в употреба. Наложи се самият Друз да слезе при трибуните, за да предотврати боя и да убеди съгражданите си да си вървят по домовете.

Тъкмо в този момент на един разочарован италиец, който беше клиент на Гай Марий, до такава степен му причерня пред очите, че без да обръща внимание на никого, дори на апатичните ликтори, застана право пред консула и с добре премерен удар му разби носа. Преди дори да са го запомнили как изглежда, той се шмугна обратно в множеството и изчезна, докато Филип се опитваше да спре рукналата кръв, която бе оплискала снежнобялата му тога.

— Така ти се пада — усмихна се доволно Друз и се обърна на другата страна.

— Добре сторено, Марк Ливий — похвали го Скавър, който бе наблюдавал зрелището от стълбите пред Сената. — Сега накъде?

— Отново към Сената.

Когато на седмия ден от септември Друз отново се яви да говори в Сената, за негова голяма изненада беше посрещнат далеч по-дружелюбно; сподвижниците му бивши консули бяха сторили, каквото могат, и сенаторите бяха повече настроени да слушат от миналия път.

— Това, което римският Сенат и народ трябва да проумее — започна той твърдо, — е, че колкото по-дълго време отказваме да дадем римско гражданство на народите в Италия, толкова повече увеличаваме шансовете си да влезем в открита война с тях. Повярвайте ми, това го казвам напълно отговорно. И понеже предполагам, че мнозина от вас биха се изсмели над воинските качества на съседите ни, нека ви напомня, че всички те в продължение на четиристотин години са се сражавали рамо до рамо с нас, разбира се, когато не сме воювали помежду си. Те добре знаят какво означава Рим да воюва, но също така добре знаят как воюва Рим и от много време насам са се научили да воюват като него. В миналото на Рим му се е налагало да впрегне всички свои сили, за да се справи със съпротивата на един или два от италийските народи — нима някой от вас е забравил за Каудинските теснини[1]? При това тогава воювахме единствено със самнитите. Преди Араузио най-тежките поражения, които римските легиони са претърпявали, са били тъкмо от самнитите. Питам ви, ако днес същите тези самнити се съюзят с останалите италийски народи и излязат против нас, дали Рим ще може да ги победи?

Отново сякаш вятърът влезе в залата да развее белите тоги на сенаторите, които неспокойно потрепериха от въображаемия хлад. Друз се умълча да чуе сподавените въздишки, които се разнесоха по редовете от двете му страни.

— Знам, голямата част от вас не вярват, че война с Италия е възможна. И то най-малко по две причини. Първата: защото не вярвате, че италийските съюзници могат да намерят достатъчно сериозна причина да се обединят помежду си срещу общия враг. Втората: защото не вярвате, че който и да е от съседните ни народи е готов за война. Дори сред онези, които открито ме подкрепят, има такива, които не могат да си представят, че италийските ни съюзници са готови за война. Всъщност по-правилно ще се изразя, ако кажа, че никой от поддръжниците ми в тази зала не може да си представи една действително въоръжена Италия. Откъде ще намерят италийците оръжие? — чувам ги да питат. Откъде ще намерят екипировка, откъде ще съберат войници? Но аз ви казвам, че те вече са ги намерили! Италия е готова за война, само чака да й се предостави повод да я започне. Ако ние не дадем на италийците гражданство, те ще ни унищожат.

Друз замълча и разпери лице в красноречив жест.

— Дълбоко съм убеден, че всеки от вас, римски сенатори, би нарекъл подобна война гражданска. Да, гражданска, защото ще представлява сблъсък между братя. Сблъсък, който ще се води на нашата земя — същата земя, която и италийците смятат за своя. С какво ще оправдаем пред потомците си тази война, която ще ни разори, ще ги лиши от наследството, което иначе биха получили? Нима ще им прозвучат убедително доводите, които ми представяте, за да ме оборите? В гражданските войни победители няма. И плячка няма. Няма и пленници, които бихме могли да продадем в робство. Чуйте какво ви казвам и се замислете над него с цялата сериозност, която въпросът изисква. Никой не ни пита как чувстваме нещата, на какви принципи трябва да се подчиним, за да ги приемем или не. Това, което се опитвам да направя, е да спася Рим от назряващата гражданска война.

Този път като че ли Сенатът наистина се заслуша. Или поне така му се искаше на Друз. Дори Филип, който не криеше яда си и постоянно си мърмореше под носа, не посмя да прекъсне противника си. И което беше още по-многозначително — дори иначе словоохотливият Цепион мълчеше. Освен ако това не беше някаква нова тактика, възприета от двамата през шестте дни между двете заседания; или пък елементарна предпазливост от страна на претора, който не искаше на свой ред да си отиде с подут нос.

Щом Друз свърши с речта си, в негова подкрепа последователно се изказаха Скавър, Крас Оратор, Антоний Оратор и Сцевола. Те също бяха изслушани внимателно от колегите си.

Но когато думата беше взета от Гай Марий, в залата настанаха същите вълнения като предния път. Друз вече предчувстваше победата си, когато се разбра какъв е бил планът на Филип и Цепион.

Вторият консул като по сигнал скочи на крака и закрещя като обезумял:

— Достатъчно! Достатъчно! Кой си ти, Марк Ливий Друз, който имаш наглостта да водиш към срама и позора най-достойните, най-уважаваните хора сред нас. Това, че италиецът Марий е на твоя страна, е напълно разбираемо, но да повлечеш след себе си самия Принцепс Сенатус. Какво трябваше да чуят ушите ми днес! Дали това, което влезе в тях, беше изречено наистина от устата на най-достойните сенатори в Рим?

— Питай се по-скоро какво е трябвало да помирише носът ти! — подвикна му заядливо Антоний Оратор. — Дали вонята, която цял живот е влизала в него, наистина се е носела от собственика му?

— Мълчи ти, италийски любовнико! — сряза го консулът. — Затваряй си устата, да не стане нещо с усмърдялата ти се на италийка главица!

И понеже последното явно бе намек за онази част от мъжката анатомия, която не бе прието да се споменава в Сената, Антоний Оратор реши, че няма какво повече да чака и заплашително се надигна от стола си. Все пак Марий и Крас Оратор, които седяха от двете му страни, бяха достатъчно бързи да го задържат, преди да е счупил главата на Филип.

— Този път мене ще слушате! — ревеше с цяло гърло Филип. — Събудете се, овчи глави, колко още ще търпите подобни мръсотии! Война ли? Че за каква война говорите? Италийците нямат нито оръжие, нито войници, за да воюват! Та те и срещу едно стадо овци не могат да излязат, дори това да сте самите вие!

Откакто бе превърнал заседанието в поредното цирково представление на Сената, и Секст Цезар, и Скавър напразно се опитваха да възстановят реда; най-накрая първият консул кимна към ликторите, които отново бе повикал за всеки случай в залата. Преди обаче те да се доближат до Филип, застанал в самия център на Курията, той демонстративно съблече консулската си тога и я захвърли в краката на Скавър.

— Дръж я, Скавре, предателю! Дръжте я всички, подарявам ви я! Аз отивам в истинския Рим да потърся истинските му управници!

— Също и аз — подкрепи го Цепион и също напусна подиума на магистратите. — Отивам в Кладенеца на комициите да свикам народното събрание!

В Сената отново настъпи пълен хаос, като огромната част от по-незначителните сенатори се защураха като мухи без глави, докато Скавър и Секст Цезар напразно призоваваха към спокойствие, а повечето от онези на предните редове хукнаха подир Филип и Цепион.

В долния край на Форум Романум се бяха насъбрали доста зяпачи, които чакаха с нетърпение да разберат какво е измъдрил Сенатът по този тъй интересен въпрос. Цепион се запъти право към рострата, откъдето обяви, че свиква трибутните комиции, без да се занимава с формалностите, още по-малко с факта, че Сенатът още е в заседание, което по принцип не позволява да се свикват народното или плебейското събрание. Той се впусна в ожесточени нападки по адрес на Друз, който бе дошъл лично да го изслуша от рострата.

— Погледнете го само, предателя! — размахваше ръце Цепион. — Знаете ли какво си е наумил? Да даде пълно римско гражданство на всички мръсни италийци на полуострова. Само да му позволим и всеки прояден от бълхите самнитски овчар, всеки умствено недоразвит пицентинец, всеки смърдящ разбойник от Лукания и Брутиум ще стане римски гражданин! А пък идиотският ни Сенат дотам е стигнал в идиотията си, че още малко и ще гласува пълната си подкрепа на този предател! Но аз няма да го позволя, няма!

Друз се обърна към деветте си колеги трибуни, които го бяха последвали на рострата; никой от тях не можеше да гледа с добро око на Цепионовата провокация, независимо от собственото си несъгласие с предложенията на Друз. Вярно, Цепион беше свикал трибутните комиции, не плебейското събрание, но го бе направил, преди Сената да прекрати заседанието си, а освен това по най-просташки начин бе отнел изконната територия на всеки себеуважаващ се народен трибун. Дори Миниций скърцаше със зъби от недоволство.

— Смятам да сложа край на този фарс — захапа устни Друз. — Вие всички с мен ли сте?

— С теб сме — увери го Сауфей, който беше негов човек.

Друз се изправи отпред на рострата.

— Събранието е свикано незаконно и аз налагам своето вето върху продължаването му!

— Разкарай се от събранието ми, предателю! — ревна в лицето му Цепион.

Но той не му обърна внимание.

— Вървете си по домовете, граждани на Рим! Току-що наложих своето вето над това събрание, което е напълно незаконно! Сенатът още не е разпуснат!

— Предател! Граждани на Рим, ще се оставите ли да ви заповядва човек, който иска да ви лиши от най-скъпоценната ви собственост? — не се отказваше противникът му.

Друз вече губеше търпение.

— Колеги трибуни, арестувайте този нещастник! — даде той знак на Сауфей.

Деветте трибуни оградиха Цепион и с лекота го свалиха от рострата; Филип, който наблюдаваше събитията от дъното на Кладенеца, изведнъж се сети за някаква важна работа и побърза да си тръгне от Форума.

— Достатъчно, Квинт Сервилий Цепион! — извика Друз, така че въпреки врявата всички на Форума да го чуят. — Аз съм народен трибун, а ти си позволи да ми пречиш в изпълнението на задълженията ми! Вземи си бележка, докато е време, втори път няма да те предупреждавам. Или ще напуснеш Форума веднага, или ще наредя да те хвърлят от Тарпейската скала.

Кладенецът на комициите си оставаше негова територия, а по погледа му Цепион разбра, че бившият му зет не се шегува; възраждаше се вековната вражда между патриции и плебеи и ако Друз наистина наредеше на колегите си да хвърлят Цепион от Тарпейската скала, те щяха да го сторят без колебание.

— Не си мисли, че си победил! — закани се той, щом го пуснаха да си върви, и се завтече да настигне Филип.

— Започвам да се чудя — сподели Друз пред Сауфей, докато двамата гледаха отдалечаващия се Цепион, — дали на Филип вече не му е дотегнало от гост като Цепион?

— На мен вече ми е дотегнало и от двамата — въздъхна тежко той. — Предполагам, разбираш, Марк Ливий, че ако Сенатът бе продължил заседанието си, щеше да гласува в твоя полза?

— Разбира се, че щеше. Защо иначе Филип щеше да разиграва такива трагикомични сцени? Голям актьор, пусто опустяло! — рече Друз и се засмя. — Да си съблече тогата… какво ли ще следва?

— Не си ли разочарован?

— Много. Но няма да позволя да ме спрат. Не и докато съм жив.

Сенатът възобнови работата си на септемврийските иди. Денят беше празничен и народното събрание по принцип не можеше да бъде свикано. Цепион не можеше да напусне заседанието.

Секст Цезар изглеждаше напълно изтощен от случилото се през последните две седмици, тежкото му дишане се чуваше в цялата зала, въпреки това изпълни всички задължителни церемонии, след които лично се обърна към сенаторите:

— Отсега нататък няма да остана безучастен към нито едно нарушение на правилника — заяви той така, че всички да възприемат думите му напълно сериозно. — А като се има предвид фактът, че източник на постоянните безредици са хора, седящи до мен на подиума на магистратите, иде ми да потъна в земята от срам. Луций Марций и Квинт Сервилий Цепион, отсега нататък ще се държите така, както повеляват ръководните постове, които заемате. Нека знаете, че в моите очи и двамата се държите по най-позорния начин, по който мога да си представя! Ако и занапред продължите да вършите беззакония и да светотатствате, ще пратя фасциите обратно в храма на Венеа Либитина и ще поискам народът преждевременно да ни избере заместници. — След което кимна на Филип. — Имаш думата, Луций Марций. Но нека те предупредя: поведението ти ми дотегна! Също както и на Принцепс Сенатус.

— Не ти благодаря, Секст Юлий, също както не благодаря на Принцепс Сенатус и на всички останали тук присъстващи, които са си сложили маските на големи патриоти — заяви нагло Филип, сякаш нищо не му бяха казали. — Как може човек да се представя за патриот, когато иска да подари на чужди хора римското гражданство? Не може хем да си патриот, хем да изменяш на родината си! Римското гражданство е за римляните. То не трябва да се дава на никого, който не е кръвно свързан с Рим или не си го е заслужил по законен път. Ние сме деца на Квирин, италийците не са. Само това е, което искам да кажа, първи консуле.

— Напротив, има още много за казване! — възрази му Друз? — Това, че сме деца на Квирин, никой не може да го отрече. И все пак Квирин не е римски бог! Той е бог на сабините, затова и обитава Квиринала, където навремето се е издигал сабински град. С други думи, Луций. Марций, Квирин е италийски бог! Ромул се е отдал под закрилата му и го е направил римски. Но Квирин принадлежи не по-малко на останалите италийски народи. Как ще предаваме Рим, когато искаме да го направим по-могъщ от всякога? Защото тъкмо това ще постигнем, ако разпространим римското гражданство из цяла Италия. Рим ще бъде Италия и това ще го направи всемогъщ; Италия ще бъде Рим и това ще я направи всемогъща. Онова, което като наследници на Ромул притежаваме до ден-днешен, ще си остане наше за вечни времена. Но не гражданството ни даде Ромул! Иначе щяхме ли ние да го раздаваме толкова щедро на хора, които не са деца на Ромул, на хора, които са дошли от другаде, не от Рим. Ако всички римляни трябва да са родени между седемте хълма, тогава какво търси в нашата августейша институция човек като Квинт Варий Серв Хибрида Сукронензис? Прави ми впечатление, Квинт Сервилий, че когато споменавате имената на неистинските римляни в Сената, него вечно го пропускате! Квинт Варий може да е всичко друго, но не и римлянин по рождение. До двайсетгодишна възраст той не само не е стъпвал в Рим, но дори не е имало с кого да говори на латински! И все пак, ето го — по волята на Квирин той седи сега сред римските сенатори, нищо че в своя говор, в своя начин на мислене, в своя поглед към нещата стои много по-далеч от нас, римляните, отколкото който и да е италиец! Ако наистина се вслушаме в думите на Луций Марций, ако наистина ограничим римското гражданство единствено до онези, които докажат, че родът им води началото си от Рим, то тогава първият, който ще трябва да напусне Сената, е Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис! Той е чужденец!

Това, разбира се, принуди Варий здравата да почне да псува от мястото си, нищо че в качеството си на педарий нямаше право на глас.

Секст Цезар пое колкото въздух можеше с болните си гърди и призова към тишина, каквато мигновено се установи.

— Марк Емилий, Принцепс Сенатус, виждам, че искаш да говориш. Имаш думата.

Скавър беше много ядосан.

— Няма да позволя Сенатът да се превърне в пазарище само защото по божие наказание на столовете на висшите магистрати са се настанили хора, които не заслужават дори да бършат помията от улиците на Субура. Нека не споменавам дали всички сенатори наистина заслужават да бъдат такива! Това, което искам да ви кажа, е, че ако искаме Сенатът да оцелее — а оттам да оцелее самият Рим, — ще трябва да се отнасяме към съседите си италийци по същия либерален начин, по който се отнасяме и с неколцина от тук присъстващите.

Но Филип веднага стана на крака.

— Секст Юлий, когато даваше думата на Принцепс Сенатус, ти не пожела да забележиш, че и аз я исках. Като консул имам правото да говоря преди него.

Секст Цезар примигна от учудване.

— Нали от собствената ти уста чух как нямаш какво повече да кажеш, Луций Марций… Но ако толкова настояваш.

— Настоявам.

— Тогава бъди така любезен да ни кажеш всичко, което искаш да ни кажеш. Имаш ли нещо против втория консул да говори преди теб, Принцепс Сенатус?

— Не естествено — примири се Скавър и невъзмутимо седна на мястото си.

— Предлагам — подчерта всяка сричка поотделно Филип — Сенатът да отхвърли като неприемливи всеки един от законите, които Марк Ливий Друз е прокарал досега. Никой от тях не е бил приет по закона.

— Абсолютни глупости! — възмути се Скавър. — Никога в историята на Сената не се е случвало друг народен трибун да отдаде такова внимание на законодателните процедури, както това стори Марк Ливий Друз!

— И все пак законите си остават незаконно приети — държеше на своето Филип, който заради подутия си нос се задъхваше, а с едната си ръка постоянно опипваше удареното място. — Самите богове дадоха воля на своето несъгласие.

— Всяко едно от заседанията, които съм свикал, беше одобрено от боговете.

— Напротив, всяко от тях е било възприето като светотатство, както добре личи от събитията, случили се през последните десет месеца на територията на цяла Италия — съобщи на всеослушание Филип. — Научавам, че целият полуостров е изпитал под една или друга форма гнева на боговете!

— Ама наистина, Луций Марций, прекаляваш! Та кога ли Италия не е изпитвала гнева на боговете — обади се отегчено Скавър.

— Никога в такава степен! — заяви той. — Настоявам Сенатът още днес да препоръча на народното събрание да анулира всички закони на Марк Ливий Друз на основание проявите на божествен гняв. Секст Юлий, държа Сенатът още сега да гласува.

Скавър и Марий се загледаха намръщено. И двамата усещаха, че се готви нещо, но не можеха да си обяснят какво точно. Това, че Филип нямаше да постигне своето, беше сигурно. Тогава защо държеше непременно да се премине към гласуване?

Сенатът се раздели на две. Огромното мнозинство беше против предложението на Филип, който така се разбесня и разкрещя, че слюнка хвърчеше от устата му. Градският претор Квинт Помпей Руф, който седеше най-близо до него на подиума, чак се скри под тогата си да не го наплюе.

— Алчни неблагодарници! Достолепни тъпаци! Овце! Гадини! Боклуци! Кълцани мръвки! Гъсеници! Педерасти! Фелатори! Изнасилвачи на малки момиченца! Мърши! Извор на пороци! — това бяха само част от определенията, които Филип даде на колегите си.

Секст Цезар му остави достатъчно време да излее яда си, сетне даде знак на главния ликтор, който започна да блъска с пръчките си по пода, докато не загърмя цялата зала над главата му.

— Достатъчно! — извика Цезар. — Седни на мястото си и си затвори устата, Луций Марций, преди да съм наредил да те изхвърлят!

Филип седна, преви гърди в знак на пълно изтощение и отчаяние.

— Светотатство! — сложи точка той на словоизлиянията си, но така, че всички добре да го чуят. След което се умълча.

— Какви ли ги замисля? — подшушна Скавър на ухото на Марий.

— Нямам представа — измърмори той. — Би ми се искало обаче да разбера!

Следващият, който стана, бе Крас Оратор.

— Мога ли да говоря, Секст Юлий?

— Имаш думата, Луций Лициний.

— Нямам намерение да ви занимавам с италийците, нито с гражданството, което така много ценим, още по-малко със законите на Марк Ливий — започна импровизираната си реч Крас Оратор, който можеше да спечели всички с медения си глас. — Бих искал да поговоря за службата на римския консул и нека, преди да кажа какво мисля за тази служба, споделя някои наблюдения; а именно, че никога през дългите години, които съм прекарал в този Сенат, не съм бил свидетел как консулското звание може да бъде до такава степен принизено — да, принизено, — както успя да го принизи през последните няколко дни Луций Марций Филип. Никой досега не е посмял да се отнесе толкова безотговорно със службата си — а консулският пост е най-висшият в римското управление, — колкото Луций Марций Филип. И затова мисля, че не би било редно човек като него да продължи да заема подобна почетна длъжност. И все пак, щом човек е бил издигнат на управленски пост по волята на народа, то той има право да не се съобразява с нищо друго, освен със собствения си интелект и добро възпитание, без да забравяме, разбира се, дълговековния опит на предците ни в защитата на римските мос майорум.

Да бъдеш избран за римски консул, означава да се издигнеш в самите крака на боговете, да стоиш по-високо от всеки земен монарх. Защото консулската служба се поверява безвъзмездно, а заемащият я не управлява нито със сила, нито чрез възнаграждения за послушните. В продължение на една година консулът стои над всичко и всекиго. Империумът му надвишава този на всеки провинциален управител. Консулът е главнокомандващ на римската армия, той стои начело на управлението, на хазната, той трябва да ръководи всяко начинание, предприето в името на римската република! Дали е патриций, дали е нов човек, дали е баснословно богат, или е по-скоро беден, консулът е по-важен от всеки друг римлянин. Един-единствен човек може да се сравнява с него — другият консул. Затова и имената на двамата се записват едно до друго в консулските фасти, където да блестят до края на света.

Аз съм имал случай да бъда консул. Навярно поне трийсет души от тук седящите на свой ред са били консули, неколцина от тях са били и цензори. Бих искал да ги попитам как се чувстват в миг като днешния… Как се чувствахте, господа бивши консули, докато слушахте словоизлиянията на Луций Марций Филип през целия този месец? Не се ли чувствате омърсени, унизени, опозорени? Смятате ли за редно този човек, заел кажи-речи случайно консулския пост, да продължи и занапред да хвърля мръсотия, без да му се държи сметка за това? Не, нали? Чудесно! Защото и аз не смятам!

Крас Оратор отмести очи от предните редици на сенаторските трибуни, за да хвърли убийствен поглед на Филип, седнал на мястото си в средата на залата.

— Луций Марций Филип, ти си най-лошият консул, който е бил избиран! Ако сега бях на мястото на Секст Юлий, не виждам откъде бих намерил неговото търпение да не те изхвърля от тази зала! Как не те е срам да вървиш по улиците на нашия любим град, придружен от дванайсетте си ликтори, и да се наричаш консул? Ти не си никакъв консул! Не заслужаваш дори обувките на римските консули да лижеш. Ще си позволя да използвам израза на Принцепс Сенатус и да повторя вместо него, че човек като теб не заслужава дори да чисти помията по улиците! Вместо да бъдеш пример за подражание в очите на по-младите си колеги тук, в Сената, на съгражданите си на Форума, ти се държиш като последния демагог, който някога е дръзнал да говори от рострата, като най-пощръклелия оратор, който е имал смелостта да храчи в лицето на народа! Как смееш да използваш заемания пост, за да сипеш хули и обиди по адрес на членовете на този Сенат? Как смееш да твърдиш, че други са действали противозаконно? — Крас го посочи с пръст и като си пое дълбоко дъх, заключи:

— Твърде дълго се примирявах с напаст като теб, Луций Марций Филип! Или ще се научиш да се държиш, както подобава на един консул, или отсега нататък ще си седиш вкъщи!

Щом Крас Оратор се върна на мястото си, цялата зала гръмна от аплодисменти; Филип бе забил поглед в земята, така че никой да не вижда лицето му, а Цепион се опитваше с поглед да изпепели оратора.

Секст Цезар многозначително се покашля.

— Благодаря ти, Луций Лициний, че напомни на мен и на всички останали, на които предстои да заемат поста ми, какво означава да си консул. Надявам се и Луций Марций да си е взел бележка от словата ти. И понеже разбирам, че при настоящата атмосфера никой от нас не би бил способен да се държи нормално, разпускам днешното заседание. Нека Сенатът се събере отново след осем дни. Намираме се и разгара на римските игри и аз поне съм на мнение, че е редно да измислим друг начин за отдаване почит към Рим и основателя му Ромул от този да се засипваме с ругатни и недостойни приказки под покрива на Курия Хостилия. Приятна почивка, назначени отци, и гледайте добре да се забавлявате.

Скавър Принцепс Сенатус, Друз, Крас Оратор, Сцевола, Антоний Оратор и Квинт Помпей Руф се насочиха към къщата на Гай Марий да пийнат чаша вино и да обсъдят случилото се през деня.

— Е, Луций Лициний, здраво натри и без това смачкания нос на Филип! — радваше се като дете Скавър, докато жадно пиеше виното си.

— Тази реч ще се запомни — съгласи се Антоний Оратор.

— И аз много ти благодаря, Луций Лициний — на свой ред се усмихна Друз.

Крас посрещна тези похвали с подобаваща скромност и само каза:

— В крайна сметка той сам си го изпроси.

Понеже летните горещини още не искаха да напуснат Рим, всеки от гостите захвърляше официалната си тога на входа на къщата и бързо се отправяше на хладно в зелената градина.

— Това, което искам да знам — подхвърли Марий, седнал на ръба на басейнчето си, — е какво всъщност възнамерява да направи Филип?

— И аз това се чудя — съгласи се Скавър.

— Защо мислите, че има определени планове? — чудеше се Помпей Руф. — Според мен той е просто един невъздържан простак. Пък и не се сещам кога се е държал по-различно.

— Не, това, че е простак, не означава, че няма скрити помисли — поклати глава Марий. — По едно време, като че ли проумях за какво става дума, но в следващия момент всичко забравих.

Скавър въздъхна разочарован.

— Е, Гай Марий, в едно поне можеш да си сигурен — все някога ще разберем какви ги крои! И ако не се лъжа, това никога ще е още на следващото заседание.

— То се очертава да бъде интересно — предрече Крас Оратор и разтърка лявото си рамо. — Защо ли се чувствам толкова уморен? Напоследък усещам болки навсякъде по тялото си. Все пак не говорих твърде дълго… Но пък и бях доста ядосан, трябва да го призная.

Нощта щеше да докаже, че за своята реч пред Сената Крас Оратор е трябвало да заплати по-висока цена, отколкото сам би могъл да предполага. Призори на другия ден, разбудена от сутрешния хлад, жена му Муция — дъщеря на стария Сцевола Авгур — се притисна до съпруга си с надеждата да се постопли. Вместо това откри, че той е още по-студен от нея. Крас Оратор беше умрял няколко часа по-рано, на върха на политическата си кариера и в зенита на славата си.

За Друз, Марий, Скавър, Сцевола и всички останали, които споделяха идеите им, смъртта на цензора беше истинска катастрофа; за Филип и Цепион това беше знак, че не са изгубили шансовете си за победа. Двамата започнаха нова кампания за търсене на привърженици сред педариите в Сената и когато след закриването на римските игри дойде време за поредното събиране в Курия Хостилия, бяха готови да поднесат големи изненади.

— Възнамерявам отново да поставя на гласуване въпроса, дали законите на Марк Ливий Друз не трябва да се изтрият от таблиците — започна заседанието Филип, който явно си бе взел поука от речта на покойния Крас и се опитваше да се държи както подобава на римски консул. — Добре разбирам, че упоритото ми желание да унищожа законодателството на Марк Ливий ще се стори на мнозина от вас досадна процедура, напълно безсмислена и неоправдана. Също така имах случай да се убедя, че за мнозинството от вас тези закони са напълно валидни. Искам да повторя: не твърдя, че при тяхното приемане не са били взети под внимание ауспициите, още по-малко бих обвинил плебейското събрание, че е процедирало по нереден път или че Сенатът не е давал съгласието си за всеки от законопроектите поотделно, което би било пълна лъжа. — Филип застана на самия ръб на подиума и повиши тон, за да не остане неразбран: — И все пак има едно препятствие от религиозен характер, което не ни позволява да приемем тези закони за редовни! Това препятствие е от такова естество, че колкото и да не ни се иска да го забележим, религиозната ни съвест няма да позволи да го подминем с лека ръка. Защо боговете са решили да се подиграват с нас, смъртните, не знам. Но един факт остава и той е следният: макар и авгурите да отчетоха за благоприятни знаменията преди всяко едно от заседанията на плебейското събрание, свикани от Марк Ливий, в същото време по цялата територия на Италия са се случили твърде много свръхестествени събития, за да не гледаме на тях като на послания от боговете. Аз самият съм авгур, назначени отци, и не мога да затворя очи пред очевидното — всеки път сме извършвали светотатство. — Той протегна ръка назад и мигом личният му писар пъхна в нея някакъв скрол, който вторият консул разгъна пред колегите си. — На четиринайсетия ден преди януарските календи — в деня, когато Марк Ливий огласи пред Сената своя законопроект за уреждането състава на висшите съдилища и за разширяването състава на Сената, — държавните роби влезли в храма на Сатурн, за да подготвят всичко за настъпващия празник. Спомняте си навярно, че на следващия ден започваха Сатурналиите. Робите открили, че платнените върви, с които е опасана дървената статуя на Сатурн, били просмукани с олио, а в краката на божеството се била насъбрала цяла локва. Самата статуя обаче била напълно суха отвътре. Всички свидетели потвърждават, че мазнината е излязла съвсем скоро, иначе би засъхнала. Още тогава всички единодушно заявиха, че Сатурн е недоволен от нещо!

В деня, в който Марк Ливий Друз прокара споменатите два законопроекта през плебейското събрание, робът — жрец на храма в Неми бил убит от друг един роб от светилището, който според обичая го заместил на жреческия пост. Изведнъж обаче нивото на водата в свещеното езеро край Неми паднало с цяла педя, а новият жрец умрял внезапно, без да е влизал в двубой с никого — ужасно предзнаменование.

В деня, в който законопроектът на Марк Ливий Друз за разпределянето на агер публикус получи съгласието на Сената, върху агер Кампанус се изсипал кървав порой, а агер публикус в Етрурия бил нападнат от рояци жаби.

В деня на приемането на лекс Ливия агрария от плебейското събрание жреците в Ланувиум открили, че свещените щитове били проядени от мишки, за което тъжно събитие веднага съобщили на Колегията на понтифексите в Рим.

В деня, когато петчленната комисия, оглавявана от народния трибун Сауфей, се събра за пръв път, за да се заеме с разделянето на държавната земя в Италия и Сицилия, храмът на благочестието край Фламиниевия цирк на Марсово поле бе ударен от гръм, от което тежко пострада.

В деня, в който плебейското събрание гласува законопроекта на Марк Ливий Друз за снабдяването със зърно, статуята на Дива Ангерона се обляла в пот, за което има свидетели. Превръзката пред устата й се смъкнала надолу, а някои от намиращите се там хора твърдят, че зарадвана най-сетне от възможността да говори, богинята на няколко пъти промълвила тайното име на Рим.

На септемврийските календи, когато Марк Ливий Друз за пръв път говори пред Сената за намеренията си да дари пълно римско гражданство на жителите на Италия, ужасен трус сринал до земята град Мутина в Италийска Галия. Гадателят Публий Корнелий Кулеол недвусмислено изтълкувал знамението, че Италийска Галия била разгневена, задето нямало да получи и тя римско гражданство. Това е предупреждение, назначени отци, че ако някой ден разпространим римското гражданство над целия полуостров, и останалите ни владения по света ще го поискат за себе си.

В деня, когато публично ме охули пред Сената, видният сенатор, бивш консул, Луций Лициний Крас Оратор се спомина по незнайни причини в леглото си и на сутринта бе открит леденостуден.

Има и много други свидетелства, назначени отци — размаха свитъка Филип, който дори нямаше нужда повече да вика — до такава степен всички в залата се бяха умълчали. — Досега споменах само онези знамения, които са се случили в дните, когато законопроектите на Марк Ливий Друз са били или приети от Сената, или гласувани в плебейското събрание. Сега обаче ще ви занимая с дългия списък на всички останали свръхестествени явления, които се случиха на полуострова в последно време.

Небесен гръм повреди статуята на Юпитер Лациарий на Албанската планина — ужасно знамение! В последния ден на римските игри, сиреч съвсем скоро, кървав дъжд се изсипал единствено върху храма на Квирин. Надявам се, че сами разбирате колко разгневен трябва да е богът, за да извърши подобно нещо със собствения си храм! В същия ден се размърдали свещените копия на Марс. Земетресение съборило храма на Марс в Капуа. Свещеният извор на Херкулес в Анкона пресъхнал за пръв път в историята, а тази година не беше сушава. Насред една от улиците на Путеоли се разтворила огромна пукнатина, от която забълвали пламъци. В един и същ момент всички градски порти на Помпей се затръшнали от само себе си.

Има още, назначени отци, много още! Ще закача пълния списък на наблюдаваните знамения на рострата; та да може всеки римлянин с очите си да се убеди до каква степен е предизвикал божествения гняв Марк Ливий Друз със законите си. Но най-важно е вие сами да се убедите, че боговете гледат с лошо око на неговите реформи! Да ви напомня ли колко от тях вече дадоха воля на недоволството си: богинята на Благочестието, която бди над доверието между хората и семейните задължения, Квирин, пазителят на съюза между римляните, Юпитер Лациарис, латинският Юпитер, Херкулес, закрилникът на римската военна мощ, патрон на римските пълководци, Марс, богът на войната. Вулкан, който владее огнените езера под земята. Дива Ангерона, която единствена знае тайното име на Рим и ако го спомене, може да го унищожи, Сатурн, който закриля богатствата на Рим и от когото единствен зависи колко дълго ще просъществуваме във времето.

— Но погледнато от обратния ъгъл — изведнъж се обади Скавър Принцепс Сенатус, — всички тези знамения могат да се изтълкуват и че боговете ще накажат Рим и Италия, ако законите на Марк Ливий бъдат изтрити от таблиците.

Филип предпочете изобщо да не отговаря на забележката, вместо това върна свитъка на писаря си.

— Закачи го още сега на рострата — нареди той и слезе от подиума на магистратите, за да застане пред пейката на трибуните. — Нека Сенатът отново се раздели на две. Нека всички, които смятат, че законите на Марк Ливий Друз трябва да бъдат обявени за невалидни, застанат от дясната ми страна. Останалите пък, които държат законите да останат на таблиците, нека заповядат отляво. Ако обичате, размърдайте се.

— Аз пръв ще дам воля на своя избор, Луций Марций — заяви Ахенобарб Понтифекс Максимус и се надигна на крака. — Като върховен понтифекс редно да е обявя, че посочените примери ме убедиха напълно в правотата на искането ти.

Без никой да смее да продума, сенатор след сенатор от онези, които стояха вляво от Филип, се запътиха към отсрещната страна на залата. Лицата на повечето от присъстващите бяха станали по-бледи от тогите им. В крайна сметка само шепа смелчаци си позволиха да застанат вляво от консула.

— Резултатите от дивизията са повече от красноречиви — рече Секст Цезар. — Трето гласуване няма да има. Сенатът реши законопроектите, приети през мандата на народния трибун Марк Ливий Друз, да бъдат извадени от държавния архив, а таблиците, на които са записани техните окончателни текстове — унищожени. След три дни ще бъдат свикани трибутните комиции, за да се запознаят с това решение.

Друз последен се запъти към мястото си и с гордо вдигната глава се размина с лявото рамо на Филип, застанал пред пейката му.

— Разбира се, ти самият, Марк Ливий, имаш законното право да наложиш своето вето — поклони му се любезно Филип, докато онзи го подминаваше; сенаторите изведнъж замръзнаха по местата си.

Друз се обърна и разсеяно, с почти невиждащ поглед му отвърна:

— О, не, Луций Марций, в никакъв случай не бих го сторил. Аз не съм демагог! През целия си мандат на народен трибун съм изпълнявал задълженията си със съгласието на тези хора около себе си, а ето, че днес моите колеги почти единодушно обявиха законите ми за нищожни. Като истински римски сенатор аз ще се подчиня на тяхната воля.

— С което Марк Ливий за пореден път отнесе лаврите, макар и след изгубено сражение — гордо сподели Скавър пред Сцевола, щом заседанието беше разпуснато.

— Така си е — съгласи се той и сви рамене. — Ти самият какво мислиш за всички тези знамения?

— Две неща. Първо, ако трябва да обръщаме внимание на големия им брой, нека се замислим, че никога досега римлянин не си е правил труда да ги събира толкова щателно едно по едно. И второ, ако знаменията наистина имат някакъв смисъл, то е, че само да зачеркнем законите на Марк Ливий, и войната с Италия наистина ще избухне.

Сцевола естествено бе сред онези, които подкрепиха Друз и при второто гласуване; беше го сторил едва ли не по принуда, защото иначе щеше да изгуби половината си приятели. Но си личеше, че е разтревожен, което и не се опита да прикрие.

— Да, но…

— Квинт Муций, ти да не вярваш случайно на тия неща? — погледна го учудено Марий.

— Не, не, не съм казал такова нещо! — веднага отрече той, въпреки че трезвият разум и типичното римско суеверие водеха жестока борба у него. — И все пак как да си обясним, че Дива Ангерона се е изпотила, а превръзката пред устата й е паднала? — В следващия миг очите му се изпълниха със сълзи. — Ами смъртта на скъпия ми братовчед Крас, най-добрия ми приятел?

— Квинт Муций — на свой ред се обади Друз, който беше настигнал останалите, — нека знаеш, че според мен Марк Емилий е прав. Всички тези предзнаменования имат един-единствен смисъл — какво ще стане, ако премахнат законите ми.

— Квинт Муций, ти си член на Колегията на понтифексите — започна да обяснява Скавър с дружелюбно търпение. — От всички изброени феномени само на един можем да вярваме, а именно, че олиото в дървената статуя на Сатурн се е изляло. Но това го очаквахме от години! Иначе защо щяхме да опасваме статуята с върви? Колкото до Дива Ангерона, какво по-лесно от това, да се промъкнеш в храма й, да й свалиш превръзката и да я облееш с някаква мазна течност, от която да останат капки по раменете й? Всички много добре знаем, че щом падне светкавица, тя удря обикновено най-високата сграда в околността, а храмът на благочестието е много висок. Историите за земетресения, огнени бездни и жабешки рояци, пфу! Изобщо не си заслужава да ги обсъждаме! И най-накрая, Луций Лициний умря в леглото си — нима всички ние не мечтаем за подобна смърт.

— Да, но… — понечи да му възрази нещо Сцевола, който не желаеше толкова лесно да бъде убеден.

— Погледнете го само! — възкликна Скавър и се обърна към Друз и Марий. — Ако той може да бъде объркан с подобни приказки, как да се сърдим на останалите идиоти в Сената?

— Нима ти съвсем не вярваш в боговете, Марк Емилий? — на свой ред го изгледа смаян Сцевола.

— Напротив, напротив, естествено, че вярвам! Но това, в което никога няма да повярвам, Квинт Муций, са долните машинации при интерпретирането на събития, които нямат нищо общо с божествения гняв. Досега не ми се е случвало да наблюдавам предзнаменование, което не може да се обясни по два диаметрално противоположни начина! Пък и откога Филип стана експерт по въпроса? Откогато го избраха за авгур? Та той не би могъл да разпознае едно знамение дори ако стъпи отгоре му или то отиде да го щипне по носа! Колкото до стария Публий Корнелий Кулеол, какво искате от човек, който се казва Орехови топки! Бих искал да се обзаложа с теб, Квинт Муций, при това на голяма сума, че ако някой сега се заеме да преброи всички тъй наречени свръхестествени събития от времето на втория Сатурнинов мандат, ще събере не по-малък списък. Та погледни на нещата логично! Защо не се довериш на присъщия си скептицизъм, ами разсъждаваш като някоя баба?

— Да призная, Филип доста ме изненада — смени тема Марий. — Навремето ми се продаде, навярно затова до ден-днешен не си бях давал сметка колко е способен наистина.

— О, никой не може да му отрече, че е хитра лисица — съгласи се веднага Сцевола, който търсеше как да избяга от укорите на Скавър. — Предполагам, че идеята му е дошла преди доста време. В едно поне можем да сме сигурни — засмя се той, — че идеята е именно негова, а не на Цепион!

— Как се чувстваш, Марк Ливий? — попита Марий.

— Как се чувствам ли? — отвърна той с тон на изключително уморен човек. — Да си призная, Гай Марий, трудно ми е да определя. Той добре го измисли, това е.

— Трябваше да наложиш вето — отбеляза Марий.

— Не се и съмнявам, че на мое място ти би постъпил точно така… За което и не бих те обвинявал. Но трябва да разбереш, че не мога току-така да се отметна от обещанието си пред Сената. Както си спомняш, още в самото начало на мандата си тържествено дадох дума, че във всичко ще се съобразявам с волята на колегите си.

— Но по такъв начин никога няма да се стигне до всеобщото гражданство — констатира очевидното Скавър.

— Защо не? — учуди се на думите му Друз.

— Ами защото, Марк Ливий, току-що отхвърлиха всичките ти закони! Ще отхвърлят и тези, които тепърва ще им предложиш!

— Че какво значение има? Проектът за всеобщото римско гражданство още не е бил представен пред плебейското събрание. Аз просто се опитах да го прокарам първо през Сената, който гласува да не го препоръчва пред плебейското събрание. Но никога не съм обещавал на Сената, че няма да предлагам на плебса законопроект, който не е получил изричното му одобрение. Изпълних обещанието си и говорих пред всички вас. Но това, че ми казахте „не“, не е причина изведнъж да се откажа от намеренията си. Играта не е свършила. Плебейското събрание ще реши кое е право и кое — не. От мен зависи дали ще го накарам да гласува — усмихна се той.

— Боговете са ми свидетели, Марк Ливий, ти заслужаваш да спечелиш! — беше единственото, което можа да измисли Скавър вместо отговор.

— И аз това си го повтарям. — Ще ме извините ли? Трябва да напиша няколко писма до приятелите си италийци. Още веднъж ще трябва да ги убеждавам, че е рано да хващат оръжието, че още има шанс за мирна победа.

— Какви ги говориш, Марк Ливий! — едва ли не се възмути Сцевола. — Дори ако италийците са си наумили, в случай че не получат римско гражданство, да си го извоюват със сила — а в това напълно ти вярвам, иначе щях ли да остана от лявата страна на Филип, — дори ако са го решили, ще им трябват години да се подготвят!

— Ето тук, Квинт Муций, дълбоко грешиш. Те вече са на бойна нога. Във всеки случай са много по-добре подготвени от нас.

Ако не всички италийци, то поне марсите със сигурност бяха готови за война и в това римският Сенат и народ трябваше да се убедят само няколко дни по-късно, когато се разбра, че Квинт Попедий Силон е повел два легиона въоръжени до зъби войници, че марсите са вече на Валериевия път и че се насочват към Рим. Принцепс Сенатус реагира като ужилен на новината и веднага свика Сената на извънредно заседание, но за негов ужас в Курия Хостилия се явиха едва шепа сенатори. Нито Филип, нито Цепион бяха благоволи да се покажат, без дори да представят някакво оправдание за това. Друз също отказа да се представи, но поне прати писмо, в което обясняваше, че не му давало сърце да обсъжда с колегите си постъпката на своя дългогодишен приятел Квинт Попедий Силон.

— Изпокриха се като зайци! — мърмореше Скавър пред Марий, докато обхождаше с поглед празната зала. — Заровиха си главата в земята, сякаш като не го виждат, врагът сам ще си отиде!

Но и той самият не вярваше, че марсите наистина смятат да воюват, затова без особени усилия убеди малцината си слушатели, че ще е най-добре, ако спрат „нашествието“ с мирни средства.

— Гней Домиций — обърна се Скавър към Ахенобарб, — ти си един от най-знатните и именити сенатори в момента, бил си консул, бил си цензор, от много години си върховен понтифекс. Дали би имал нещо против, ако по примера на Попилий Ленас те пратим да спреш армията на марсите, придружен от неколцина ликтори? Преди няколко години, когато действаше лекс Лициння Муция, тъкмо ти ръководеше съда в Алба Фуценция, при това с трезвост и умереност, марсите те познават и доколкото съм чувал, изпитват голямо уважение към теб. Бъди така добър да разбереш защо тази армия е тръгнала по Вия Валерия и какво точно искат марсите от нас.

— Така да бъде, Принцепс Сенатус, щом ви трябва нов Попилий Ленас, ще го имате. Но за целта държа да ми бъде връчен пълен проконсулски империум. Иначе не ще мога да действам така, както ми го наложи обстановката. Освен това държа във фасциите си ликторите ми да носят и брадви.

— И едното, и другото ще бъде сторено — увери го Скавър.

— Марсите би трябвало да стигнат още утре покрайнините на Рим — направи кисела гримаса Марий. — Навярно си спомняте какъв ден е този?

— Аз поне се сещам — отговори Ахенобарб. — Денят преди октомврийските нони — годишнина от битката при Араузио, в която марсите изгубиха цял легион войници.

— Нарочно са наредили така нещата — обади се Секст Цезар, който изпитваше истинско удоволствие да присъства на това заседание, независимо от мрачната атмосфера; нямаше ги нито Филип, нито Цепион, а малкото хора, които го бяха наобиколили, в неговите очи бяха истинските римски патриоти.

— Ето защо, назначени отци, аз лично не мисля, че става дума за открит въоръжен конфликт — заключи Скавър.

— Писарю, иди събери ликторите на трийсетте курии — заповяда Секст Цезар. — Ще получиш своя империум, щом и тридесетте ликтори пристигнат, Гней Домиций. Дали ще можеш да се върнеш за извънредното заседание, което ще свикам вдругиден?

— На самите нони? — погледна го учудено той.

— В случай на извънредно положение, в каквото, мисля, че сме изпаднали; ноните са ден като всеки друг — заяви твърдо Секст Цезар. — Да се надяваме, че повече сенатори ще благоволят да дойдат! Че на какво е заприличал Рим, щом в случай на обществена опасност само неколцина от неговите сенатори са готови да вземат решения?

— О, причината е много ясна, Секст Юлий — отговори му Марий. — Никой не е дошъл, защото всички си мислят, че кризата е създадена изкуствено.

На октомврийските нони залата наистина се понапълни донякъде, но пак имаше доста свободни места. Този път Друз беше дошъл, но Филип и Цепион упорито се криеха, навярно мислейки си, че по този начин най-красноречиво ще изразят мнението си за тъй нареченото „нашествие“.

— Разкажи ни какво се случи, Гней Домиций — даде думата на върховния понтифекс Цезар.

— Ами срещнах се с Квинт Попедий Силон недалеч от Колинската врата — започна той. — Вървеше начело на армия, която се състоеше от два легиона — десет хиляди пешаци, съответните спомагателни части, осем комплекта обсадна техника и конна дружина. Самият Силон ходеше пеш, също както и останалите офицери. Не видях да се задава обоз, затова заключих, че легионите са се движили в строй за бързо придвижване. — Тук ораторът въздъхна. — Величествена гледка, назначени отци! Прави редици, безупречна дисциплина. Докато двамата с предводителя им разговаряхме, никой от марсите не напусна мястото си в строя, всички стояха на слънцето и чакаха безмълвно какво ще им заповядат.

— Направи ли ти впечатление, Понтифекс Максимус, дали ризниците и оръжията им бяха нови или вече износени? — попита Друз от мястото си.

— Направи ми, Марк Ливий, и то не за друго, а защото цялото въоръжение беше сякаш току-що извадено от работилницата.

— Благодаря.

— Продължавай, Гней Домиций — подкани го консулът.

— Когато се намерихме на достатъчно близко разстояние, за да се чуваме с викове, и аз, и Силон спряхме, също както и „придружителите“ ни. Двамата излязохме напред, за да можем да разговаряме, без да ни подслушват.

„Каква е целта на тази военна експедиция, Квинт Попедий?“ — попитах го аз любезно и напълно невъзмутимо.

„Тръгнали сме към Рим, където бяхме повикани от народните трибуни?“ — отговори ми Силон не по-малко любезно.

„От народните трибуни ли, Квинт Попедий? — зачудих се аз. — Или само от един от тях, от Марк Ливий Друз?“

„От народните трибуни“ — подчерта той.

„Искаш да кажеш от всички заедно?“ — попитах за всеки случай.

„От всички заедно“ — потвърди той.

„И защо народните трибуни са решили да повикат тъкмо вас?“ — зачудих се аз.

„За да придобием римско гражданство и да се уверим, че останалите ни италийски събратя ще го получат на свой ред“ — отговори ми Силон.

Тогава отстъпих крачка назад и го изгледах изпитателно — него и легионите зад гърба му.

„И за тази цел сте тръгнали въоръжени?“ — не сдържах недоумението си.

„За всеки случай“ — успокои ме той.

И тогава реших да се възползвам от връчения ми империум, за да направя едно изявление, което иначе дори не би ми минало през ума, като се вземат предвид последните събития в Сената. Трябва да разберете, назначени отци, че реагирах така само защото ситуацията ми го наложи. Казах на Силон следното: „Оръжията са напълно ненужни, Квинт Попедий.“

На което той презрително ми се изсмя: „Хайде сега, Гней Домиций! Мислиш, че наистина ще ти повярвам? Поколение след поколение цяла Италия е тръпнала в очакване да получи гражданство, без да вдига оръжие, и какво получихме в замяна на търпението си — нищо! Днес вече сме се убедили, че единствената възможност, която ни остава, е да вземем своето гражданство със сила.“

Както можете да си представите, назначени отци, думите му силно ме разтревожиха. Затова плеснах ръце и възкликнах: „Уверявам те, Квинт Попедий, времето е наближило! Затова те умолявам да обърнеш тези легиони назад, да върнеш войниците си по домовете им и сам да окачиш меча си на стената. Имаш тържествената ми клетва, че римският Сенат и народ ще дарят с римско гражданство всеки жител на полуострова.“

Той ме изгледа продължително, без да продума, най-сетне рече: „Много добре, Гней Домиций, ще отведа войниците си назад, но няма да се връщам у дома си, а ще изчакам, колкото да видя, дали ще устоиш на думата си. Нека ти го кажа съвсем право, Понтифекс Максимус, ако римският Сенат и народ не дарят Италия с пълно римско гражданство до края на мандата на настоящите народни трибуни, аз отново ще потегля към Рим; само че начело на цяла Италия. Запомни го добре! Цяла Италия ще се обедини срещу Рим.“

След което ми обърна гръб и си отиде. Легионите му се завъртяха кръгом, при което нагледно ми доказаха колко добре са обучени, и поеха към родните си места. Аз се върнах в Рим. Цяла нощ не съм мигнал, назначени отци. Размишлявах. Вие ме познавате, познавате ме при това от доста време. Нямам репутацията на търпелив човек, ако щете дори — и на разсъдлив. И все пак мога да направя разлика между мухата и слона! Казвам ви съвсем откровено, назначени отци, това, което вчера видяха очите ми, беше слон! При това слон с ей такива огромни бивни и с хобот, от който се изпуска зловеща пара. Затова знайте, че обещанието, което дадох на Квинт Попедий Силон, далеч не беше лекомислено! Отсега нататък ще сторя всичко по силите си да убедя римския Сенат и народ, че е време цяла Италия да получи гражданство.

Сенатът се разшумя. Очите на всички се насочиха към Ахенобарб, като се опитваха да отгатнат по погледа му на какво ли се дължи тази рязка промяна в мисленето на човек, който се славеше като твърдоглав и неотстъпчив.

— Ще се съберем отново утре — закри заседанието Секст Цезар. — Крайно време е отново да потърсим отговор на този въпрос. Двамата претори, които по искане на Луций Марций бяха пратени да обикалят Италия — кимна към опразнения стол на Филип, — още не са се завърнали, нито са пратили какъвто и да е доклад с наблюденията си. Налага ни се да обсъдим въпроса без тяхното мнение. Но най-вече държа да дойдат да послушат колегите си двама души, които напоследък започнаха да се правят на много заети — вторият консул и още по-специално преторът Квинт Сервилий Цепион.

На другия ден и двамата се показаха, при това по всичко личеше, че са добре запознати с доклада на Ахенобарб; и все пак нито Друз, нито Скавър, нито който и да било друг от тяхното обкръжение можеше да прочете каквато и да е тревога или дори смущение по лицата им. За разлика от тях Гай Марий беше съвсем оклюмал и тъжно оглеждаше залата. Откакто Друз бе избран за народен трибун, Сула не бе пропуснал нито едно заседание на Сената, но и нито веднъж не си бе отворил устата да говори; смъртта на сина му сякаш го бе откъснала от целия околен свят, дори от новия му съмишленик и евентуален бъдещ колега — Квинт Помпей Руф. Сядаше на мястото си в залата и слушаше с безразличие какво говорят ораторите, след това, щом консулът закриеше заседанието, се насочваше пръв към изхода и сякаш потъваше в нищото. Направи впечатление, че и той гласува законите на Друз да останат на таблиците, по което Марий разбра, че не е изоставил напълно бившите си сподвижници. Но от много време никой в Сената не бе имал случай да обмени и най-елементарна приказка с него. Затова пък Катул Цезар изглеждаше разтревожен, може би заради измяната на доскорошния си пръв съюзник Ахенобарб Понтифекс Максимус.

Най-сетне настъпи раздвижване и Марий се огледа, за да разбере какво става. Понеже вече беше октомври, фасциите се държаха от Филип, който председателстваше вместо колегата си Цезар. Отново носеше някакъв документ със себе си — при това доста ценен, щом не бе позволил на писаря си да го носи вместо него. Когато свършиха с всички формалности по откриването на заседанието, той стана и изрече с леден глас:

— Марк Ливий Друз, бих искал да прочета пред Сената следния текст, който, мисля, има много по-голямо значение за нас от театралното нападение от страна на приятеля ти Квинт Попедий Силон. Но преди да го прочета, искам всеки от тук седящите сенатори да чуе от устата ти, че присъстваш на това заседание и че слушаш.

— Тук съм, Луций Марций, и слушам какво ще кажеш — потвърди Друз със същия тон.

Гай Марий го наблюдаваше изпитателно и трябваше да признае пред себе си, че Друз изглежда крайно уморен. Сякаш жизнените му сили го бяха напуснали отдавна и това, което показваше пред останалите, бе някаква сянка, съществуваща единствено по волята на въображението му. Само за няколко седмици бе изгубил няколко килограма, бузите му бяха хлътнали, очите му бяха потънали дълбоко в орбитите си, скрити зад тъмни, сивкави петна.

„Защо ли се чувствам като пленник, пратен на каторга? — чудеше се Марий. — Защо съм така напрегнат, така разтревожен, така наплашен, че подскачам при най-лекия шум? Защото Друз не се е родил издръжлив като мен и което е най-важното, не е дотам убеден, че е прав. Твърде честен, твърде благоразумен, твърде склонен да гледа на всеки въпрос от двете му страни. Те ще го убият — ако не физически, то психически. Защо ми отне толкова време да разбера колко опасен човек е Филип? Защо чак сега проумявам какъв блестящ ум притежава?“

Филип разгъна свитъка и го опъна с две ръце.

— Ще ви спестя всякакви предварителни коментари, назначени отци. Това, което сега ще прочета, мисля, е напълно достатъчно, за да си направите сами заключения. Ето и самият текст:

„Кълна се в Юпитер Оптимус Максимус, във Веста, в Марс, в Сол Индигес, Тера и Телус, в боговете и героите, които заченаха италийските народи и ги направляваха в дълговечните им борби, че всички онези, които Марк Ливий Друз има за свои приятели, ще бъдат и мои приятели, че всички, които има за свои врагове, ще бъдат и мои врагове. Кълна се, че ще работя за доброто и благополучието на Марк Ливий Друз и на всички, които положат тази клетва, ако трябва ще дам за тях живота си, ще се лиша от децата си и от родителите си, ще се откажа от собствеността си. Кълна се, че ако Марк Ливий Друз ме направи със закон римски гражданин, аз ще почитам Рим като своя единствена родина, а Марк Ливий Друз като свой патрон. Полагам тази клетва и обещавам, че чрез моето посредничество ще я положат и всички останали италийци, които познавам. Кълна се с пълното съзнание, че изпълня ли клетвата си, ще допринеса за собственото си добруване. Случи ли се да престъпя клетвата си, нека животът ми бъде отнет, нека бъде разделен от децата и родителите си, нека бъда лишен от цялата си собственост. Така да бъде. Заклех се.“

Никога преди Сената не бе мълчал така, както мълча в онзи паметен момент. Филип внимателно се вгледа в лицата на хората около себе си: в зяпналия от почуда Скавър, в нервно усмихващия се Марий, в прехапалия устни Сцевола, в почервенелия от възбуда Ахенобарб, в ужасения Катул Цезар, в посърналия Секст Цезар, в потресения до дъното на душата си Метел Пий, в ликуващия Цепион.

Най-накрая пусна свитъка от единия му край, за да го остави да се навие сам в дясната му ръка; като по сигнал половината Сенат скочи на крака.

— Това, назначени отци, е текстът на клетвата, която десетки хиляди италийци са положили през изминалата година. Това е също така причината, заради която Марк Ливий Друз положи такива усилия, прояви такъв ентусиазъм в името на своите приятели италийци, които по волята на законите му трябваше да получат безценния дар на римското гражданство! — Той поклати глава, като че ли се чувстваше разочарован или лично засегнат. — Марк Ливий Друз не се е загрижил за мръсните италийци! Не се е загрижил и за справедливостта, която уж защитаваше със своите изкривени виждания! Единственото, което го подтикваше да се бори, уважаеми членове на нашата свята институция, бе мисълта, че ще получи тази клетва за вярност! Трябваше му само да дари Италия с гражданство и цяла Италия щеше да му принадлежи! Представете си само каква клиентела представлява това! Цялото население на земите от Арн до Региум, от Тосканско до Адриатическо море! Моите поздравления, Марк Ливий! Това се казва цена за услуга! Това се казва цел, в името на която да похабим младостта си! Клиентела, надвишаваща по брой цели армии!

Филип се обърна на другата страна, слезе от подиума и с премерени крачки го заобиколи, за да излезе в лице срещу дървената пейка, на която седяха народните трибуни.

— Марк Ливий Друз, вярно ли е, че цяла Италия е положила тази клетва? Вярно ли е, че в замяна на тази същата клетва, ти си дал дума да дариш цяла Италия с гражданство?

Пребледнял като платно, Друз се свлече на земята и протегна ръка в жест, който можеше да е на молба, можеше да е на самозащита. В следващия миг, докато устата му напразно се опитваше да изрече някакъв отговор, народният трибун се строполи върху черно-белите плочки на пода. Филип демонстративно отстъпи назад, да не би Друз да го повлече със себе си, докато Марий и Скавър се завтекоха над жертвата му.

— Жив ли е? — попита Скавър, докато Филип закриваше заседанието и насрочваше друго за следващия ден.

Марий допря ухо до гърдите на Друз и поклати глава утвърдително.

— Тежък припадък, но все още диша — каза той и се надигна, за да си поеме въздух с облекчение.

Но припадналият не се свестяваше, вместо това лицето му първо почервеня, сетне започна да посинява. Ръцете и краката му заплашително се размърдаха, тялото му се присви няколко пъти в конвулсии, а от гърлото му се дочуха ужасяващи звуци.

— Да не е апоплектичен удар? — уплаши се Скавър.

— Не мисля — успокои го Марий, който бе видял много неща по бойните полета и нищо не можеше да го стресне. — Когато човек остане дълго в несвяст, той често става жертва на конвулсии. Това е признак, че скоро ще се върне в съзнание.

На излизане от залата Филип се спря на почтително разстояние от припадналия, сякаш се притесняваше Друз да не повърне върху тогата му.

— Изнесете гадината навън! — изплю той презрително. — Ако ще умира, да мре вън от тази свята сграда!

Марий вдигна глава и гръмогласно го напсува, така че всички да го чуят.

Колкото и да се мъчеше да изглежда невъзмутим, Филип бързо се оттегли; ако имаше човек, от когото цял живот щеше да се страхува, това бе Гай Марий.

Неколцина сенатори все пак останаха да изчакат Друз да дойде на себе си; за огромна радост на Марий сред тях беше и Луций Корнелий Сула.

Когато болният най-после отвори очи, той сякаш не помнеше нито къде се намира, нито какво точно се е случило.

— Пратих за носилката на Юлия — каза Марий на Скавър. — Нека лежи, докато я докарат.

Беше свалил тогата си, за да я даде на Друз едновременно за възглавница и одеяло.

— Направо не знам какво да мисля! — кършеше ръце Скавър от ръба на подиума, където бе седнал. — Никога не бих предположил подобно нещо от човек като него!

Марий изсумтя леко подигравателно.

— Глупости говориш, Марк Емилий! Че кой, ако не един римски благородник, би помислил подобно нещо? Богове, колко наивни сте понякога!

В зелените очи на Принцепс Сенатус заиграха познатите пламъчета.

— Добре, че си ти, италийският селянин, да ни научиш на нещо! — усмихна се той.

— Дали ще съм аз или някой друг, има ли значение, стига старата ти кратуна да поумнее най-сетне! — отвърна му дружелюбно той и седна до него. Погледът му се спря на тримата останали — Сцевола, Антоний Оратор и Луций Корнелий Сула. — Е, господа — рече, като протегна крака, защото му се бяха схванали от продължителното клечане над припадналия, — какво ще правим сега?

— Нищо — отсече рязко Сцевола.

— Е, Квинт Муций, бива ли така? Нима няма да простиш на един припаднал народен трибун това, че се е поддал на най-римското изкушение, което може да съществува? — възкликна театрално Марий и подобно на Скавър прихна да се смее.

Но Сцевола още повече се намръщи.

— Изкушението може и да е римско, Гай Марий, но аз поне никога не бих му се поддал!

— Не се и съмнявам, но тъкмо затова никога не би могъл да се сравняваш с него, приятелю — рече Марий и посочи с крак към излегналия се Друз.

Сцевола направи гримаса на дълбоко отвращение.

— Знаеш ли, Гай Марий, понякога си направо непоносим! Колкото до теб, Принцепс Сенатус, няма ли поне веднъж да не се засмееш, когато се случват трагични събития!

— И все пак никой не отговори на въпроса на Гай Марий — напомни му Антоний, с цел да го успокои. — Какво ще правим сега?

— То вече не зависи от нас — обади се Сула, нарушавайки неколкомесечното си мълчание. — Той единствен ще каже.

— Добре го каза, Луций Корнелий! — зарадва му се Марий и стана, защото иззад тежката бронзова врата плахо се показа лицето на един от робите на Юлия — носилката беше тук. — Хайде, приятели, да забравим обидите и да отнесем нещастника у дома му.

Нещастникът странстваше в някакъв непознат свят, където общуваше с куп невидими личности, докато най-накрая не го предадоха на майка му да решава да се викат ли лекари или не. Корнелия беше твърдо против каквито и да било шарлатани в къщата й.

— Единственото, което знаят, е да пускат кръв и да прочистват стомаси, а това е последното, от което той има нужда — поклати тя глава. — Синът ми просто не е ял от много време, това е. Щом излезе от шока, ще му дам подсладено вино. Но най-важно е да го оставим да спи.

Корнелия Сципионида нареди да отнесат болния в леглото му и собственоръчно му приготви подсладеното вино в голяма метална чаша.

— Филип! — извика Друз, докато се опитваше да се надигне от възглавницата.

— Първо се опитай да починеш. Остави го това насекомо да си пълзи и не му обръщай внимание.

Друз отпи отново от подадената му чаша й този път успя да се надигне и да седне. Уморено прокара пръсти през късите си черни коси.

— О, мамо! Изпаднах в ужасно положение! Филип е разбрал за клетвата!

Скавър вече бе разказал на Корнелия какво се е случило в Сената, затова на нея не й трябваше да задава повече въпроси. Само кимна разбиращо.

— Предполагам, не си си правил илюзиите, че човек като Филип няма да си пъхне носа в делата ти?

— Та това беше толкова отдавна. Напълно бях забравил за проклетата клетва!

— Марк Ливий, не бива толкова да се измъчваш за подобни неща — успокои го майка му и си придърпа стол да седне при него. — Много по-важно е какво вършиш, а не защо. Човек винаги се интересува от първото, само малцина обръщат внимание на второто. За обществото е важно какво е станало, а не защо този или онзи го е направил. Мотивите на личното поведение у всеки от нас си остават единствено негова собствена грижа. Аз самата винаги съм мислила, че трезвият поглед на нещата е най-важното условие да се постигне каквото трябва! Така че няма за какво да се ядосваш, синко! И брат ти е дошъл да те види, много е разтревожен. Хайде, успокой се и го посрещни!

— Всички ще ме намразят за това.

— Не отричам, че някои наистина ще те намразят. Най-вече от завист. Но останалите ще ти се възхищават още повече — каза мъдро майката. Това, в което можеш да си сигурен, е, че най-близките ти приятели не са се отвърнали от теб. Иначе щяха ли да дойдат така вкупом да те донесат…

— Кои бяха? — попита той с глас, внезапно изпълнен с надежда.

— Ами Марк Емилий, Марк Антоний, Квинт Муций, Гай Марий — седна да изброява Корнелия. — А, и онзи възхитителен мъж Луций Корнелий Сула! Ех, защо не бях по-млада…

Друз добре познаваше майка си, затова подобни бележки не му правеха впечатление; вместо да се възмути, той дори хитро се усмихна.

— Колко странно, че ти е харесал! Знаеш ли, имам чувството, че Луций Корнелий е човекът, на когото идеите ми не направиха почти никакво впечатление.

— И аз научавам, че се държал отчуждено. Синът му бил починал преди известно време, така ли е?

— Да.

— Личи му — замисли се Корнелия и стана от стола. — А сега, Марк Ливий, ще пратя брат ти да те види и да те накара да хапнеш нещо по-сериозно. Не съм чула за някаква болест, която да минава без ядене. Ще накарам готвача да ти направи нещо вкусно и хранително и двамата с Мамерк ще ти стоим на главата, докато не се убедим, че си го изял.

По тези причини едва по тъмно Друз бе оставен сам на размислите си. Беше започнал да се чувства по-добре — в това не се и съмняваше, — но ужасната умора, която изпитваше от известно време насам, така и не го напускаше, още повече че след изпитото вино Друз пак не можеше да мигне. Кога ли за последен път му се бе случвало да се наспи като хората? Навярно преди месеци.

Филип бе открил клетвата. Беше неизбежно някой да не го стори, беше неизбежно и същият този някой да не му го донесе на крака — на него, Филип, или на самия Друз, или на Цепион. Интересно, Филип не бе споделил за тайното си оръжие дори пред Цепион. Иначе онзи щеше да се опита да му го отнеме, да го измести на втори план и да запази целия триумф за себе си. Това обясняваше защо той си беше мълчал. Друз си представи какви скандали щяха да се разиграват същата тази вечер в дома на Луций Марций Филип! Колкото и да му беше тежко, се усмихна при мисълта за едно почти провалено приятелство…

Едва след като се примири напълно с факта, че е бил разобличен, той успя да се отпусне. Майка му беше права. Публичното излагане на клетвата не можеше да повлияе кой знае колко на бъдещите му планове; единствено можеше да накърни собствената му гордост. Дори хората да приемеха обвинението, че е вършил всичко единствено заради огромната клиентела, която би си осигурил, какво толкова? В крайна сметка кой беше Марк Ливий Друз, че да е длъжен да се води само от алтруистични мотиви. Никога не е било забранено на римляните да гонят преди всичко останало собствения си интерес, а той беше римлянин. Сега му изглеждаше съвсем очевидно, че ако всички тези събития се бяха разигравали някъде другаде по света, не в Рим и не пред римския Сенат, то навярно още в началото на мандата му и колегите му сенатори, и колегите му трибуни, и всичките му съграждани щяха да се възмущават при самата мисъл, че може да дари гражданство на стотици хиляди души едновременно и да ги включи в клиентелата си. Фактът, че до момента, в който Филип прочете на глас текста на положената от италийците клетва, никой не бе повдигнал този въпрос доказваше единствено, че реакцията при прочитането на документа е била по-скоро плод на моментно настроение, израз на чувства, които нямат нищо общо с римския трезв разум. В плен на огромното вълнение, което ги бе обзело при текста на тържествената клетва, римските сенатори за известно време бяха забравили за чисто практичната страна на проблема. Че как иначе, след като толкова време в Сената се бе говорило само за патриотизъм и божи гняв, без дори да се спомене каква би била бъдещата съдба на получилите гражданство? Щом от шестстотин сенатори никой не се бе сетил да погледне на италийците като на нечии потенциални клиенти, то излизаше, че Друз през цялото време е говорил наистина на стените.

Най-накрая очите му се затвориха и той потъна в дълбок, продължителен сън.

Когато рано сутринта на другия ден Друз се запъти към Курия Хостилия, той си бе възвърнал изцяло някогашния облик; враговете му напразно си въобразяваха, че са го победили.

Като председател на събранието Филип пропусна всички останали належащи въпроси, дори похода на марсите, за да се върне отново на Друз и клетвата на италийците пред него.

— Текстът, който вчера прочетох, правилен ли беше, Марк Ливий? — попита консулът.

— Доколкото сам съм запознат с въпроса, да, Луций Марций. Все пак никога не съм чувал клетвата изречена в мое присъствие, нито съм я получавал в писмена форма.

— Но не отричаш, че си знаел за нея.

Друз примигна, сякаш му бяха задали най-глупавия въпрос в живота.

— Естествено, че знаех за нея, консуле! Как може човек да не знае нещо, от което би могло да се спечели толкова много — за него самия и за цял Рим? Ако ти беше на мое място и се бореше за всеобщо римско гражданство, нямаше ли да знаеш?

Личеше си, че народният трибун е решил на свой ред да хапе; Филип дори се обърка от думите му.

— Аз никога не бих могъл да бъда на твое място и ако можех да раздам нещо на италийците, то би било единствено здрав бой с тояги! — отговори най-сетне с цялото високомерие, на което беше способен.

— Толкова по-зле за теб самия! — възкликна Друз. — Това, което искам да постигна с разпространението на римското гражданство, назначени отци, е не само добро, но добро на всички равнища, на които може да бъде получено. Погледнете само: първо ще сложим край на една крещяща несправедливост, която се е прехвърляла от поколение на поколение; второ, ще осигурим за вечни времена световната хегемония на страната ни — нещо, за което мечтаем от много време насам; трето, ще унищожим най-трудно превземаемите бариери, застанали пред хората от по-низшите обществени класи; четвърто, ще избегнем неминуема война — защото войната е неминуема, в това трябва да сте напълно убедени; и последно, всеки един от тези новоприети граждани на римската общност от самото начало ще бъде обвързан в лични отношения с един истински римлянин! Това е жизненонеобходимо! Защото означава, че новите граждани ще имат кой да им показва пътя, кой да ги учи на новите отговорности, наложени им от римското гражданство; ще имат човек, който да им показва как и за кого да гласуват. За нас това е толкова по-важно, колкото по-малка е опасността начело на всички тези нови граждани да застанат хора, излезли из техните собствени среди!

Точка в негова полза… Друз можеше да се увери в частичния си успех по напрегнатите лица на слушателите му. Той добре разбираше в какво всъщност се корени най-непреодолимият страх на съотечествениците му — че при едно тъй рязко увеличение на римските граждани, съществуващият баланс между трийсет и петте триби ще бъде нарушен, чисто римският елемент във всяка една от тях ще започне да се изгубва сред италийския и един ден същите тези италийци, които досега са били третирани като нискостоящи, ще започнат да се борят за местата на квестори, народни трибуни, едили, претори, дори консули. Да не говорим, че мнозина от тях щяха да си пробият път в Сената и един ден биха могли да отнемат същия този Сенат от ръцете на чистите римляни, за да го поделят между себе си. Да не говорим за подавляващото мнозинство, което биха получили във всяко едно от народните събрания. Но ако тези нови римляни бяха обвързани с лична клетва към някого — а клетвата, както всички се бяха убедили от прочитането й, предвиждаше жестоко наказание за нарушителите, — ако те по презумпция трябваше да се съобразяват с волята на Рим и по-специално — на един-единствен римлянин, то честта не би им позволила да гласуват против тази воля, да се отметнат от задълженията си на клиенти.

— Италийците са хора на честта, също както и ние самите — продължи Друз. — Чрез самия факт, че са положили тази клетва, те го доказват! В замяна на гражданството, което ние ще им дарим, те ще се поставят в подчинено положение на истинските римляни. На истинските римляни!

— С други думи, ще вършат всичко, което им заповядаш! — просъска като змия Цепион. — И един хубав ден всички останали истински римляни ще установят, че са се сдобили с неофициален, затова пък пожизнен диктатор!

— Това са глупости, Квинт Сервилий! Кога през целия си мандат като народен трибун съм показал с постъпките си, че не смятам да се съобразявам с решенията на Сената? Кога съм дал повод да се мисли, че се грижа повече за собственото си благополучие, отколкото за това на Сената? Или може би ще ми покажете случай, когато съм загърбил желанията и нуждите на римския народ? Кажете, има ли в Рим човек, който да може да играе по-безупречно от мен ролята на патрон на цяла Италия? Има ли друг римски благородник, който толкова да се е грижил за авторитета на събратята си, толкова да е държал на римските традиции, колкото мене? — Огледа залата и протегна ръце, сякаш питаше всекиго от сенаторите поотделно: — Кого бихте предпочели вие, сенатори, да стане патрон на толкова много клиенти едновременно? Марк Ливий Друз или Луций Марций Филип? Марк Ливий Друз или Квинт Сервилий Цепион? Марк Ливий Друз или Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис? Защото е крайно време да направите своя избор, членове на римския Сенат, защото италийците ще получат римско гражданство! Дал съм дума за това и рано или късно ще го постигна! Вие изтрихте законите ми от таблиците, унищожихте всичко, което сторих досега като народен трибун, обезсмислихте най-важната година в целия ми живот, но нека ви напомня, че мандатът ми още не е изтекъл и че в същото време смятам, че съм изпълнил докрай задълженията си към вас, сенатори! Вдругиден ще представя въпроса за всеобщото римско гражданство за разглеждане пред плебейското събрание, ако трябва ще свикам не едно, а десет заседания, ще се погрижа в цяла Италия да не се намери нито един жрец, който да ги обяви за кощунствени, ще следвам всяка буква от закона, ще се грижа за това, никога и по никакъв повод да не се стига до безредици и насилие. Досега вече положих много клетви, но нека чуете последната — няма да напусна поста си на народен трибун, преди на таблиците да бъде записан поне един лекс Ливия — и нека това бъде законът, даряващ всички жители на земите между Арн и Региум, между Рубикон и Верейум, между Тосканско и Адриатическо море с пълно римско гражданство! Ако италийците са положили клетва пред мен, то знайте, че и аз съм положил клетва пред тях — че преди да е изтекъл мандатът ми, те ще получат своето гражданство. И ще я изпълня! Можете да ми вярвате!

Марк Ливий Друз отново бе спечелил на словесното поле.

— И което е най-забележителното в речта му — сподели по-късно мнението си Антоний Оратор, — е, че говорейки за патрон и клиенти, Марк Ливий всъщност убеди всички присъстващи в неизбежността от разпространяването на всеобщото римско гражданство. Днес Друз просто смачка всякаква съпротива, Принцепс Сенатус, скоро всички ще се убедим в това!

— Напълно съм съгласен с теб — кимна Скавър, който сияеше — толкова беше щастлив. — Знаеш ли, Марк Антоний, навремето бях свикнал да мисля, че нищо в римското управление не може да ме изненада, че всеки ход, на който ставаме свидетели, вече е бил правен и преди, при това по-успешно. Но Марк Ливий е уникално явление. Рим никога не е виждал друг подобен управник. И подозирам, никога повече няма да види.

Друз устоя на думата си. Както се бе заканил, почти веднага след заседанието на Сената, отнесе въпроса за всеобщото римско гражданство в плебейското събрание, където добре се възползва от извоювания си ореол на твърд и непоколебим народен трибун. За броени часове славата му се бе разнесла по най-затънтените кътчета на Рим, името му се споменаваше в разговорите на всички римляни, независимо от общественото им положение. Всички хвалеха твърдия му консерватизъм, желанието му да постигне всичко със законни средства, желязната му воля да успее въпреки всичко. Друз се бе превърнал в героя на своето време. С изключение на пролетариите, които навремето така хищно се бяха вкопчили в предложенията на Сатурнин и все пак отказаха да убиват в негово име, римляните си оставаха по душа консерватори. Мос майорум — традициите и обичаите, които бяха наследили през вековете от предците си — щяха да значат повече от всичко друго, дори за най-бедните и най-невежите. Ето, че най-после на преден план изпъкваше личността на човек, който знаеше да поставя правдата и традицията на едни везни. Марк Ливий Друз все повече се обгръщаше с ореола на полубожество, а това беше достатъчно да убеди повечето му съграждани, че всичко, което пожелае, е право.

Като с вързани ръце трябваше да проследят провеждането на всяко едно концио Филип, Цепион, Катул Цезар, дори Прасчо Метел Пий, който колебливо се навърташе около тях. Седмица след седмица нещата вървяха в желаната от Друз посока. В началото събранията бяха бурни и трудни, но той знаеше как да ги води, не лишаваше от правото да се изкаже никого от опонентите си, не се плашеше от скандиранията на тълпата и все пак нито веднъж не им се поддаде, нито за миг не помисли да се остави на масите да го отклонят. Всеки път, когато плебсът се разгорещеше прекалено, той закриваше заседанията и ги насрочваше за друга дата. В началото Цепион на няколко пъти се бе опитал да разтури плебейското събрание със сила, но тази стара и добре позната практика се оказа безполезна с човек като Друз, който инстинктивно предусещаше назряващото насилие и послушно разпускаше трибите, преди да се е стигнало до юмручни схватки на Форума.

Шест заседания, седем, осем… Всяко поредно беше още по-спокойно от предното, на всяко присъстващите се оказваха на все по-близки позиции, сякаш представеният законопроект все повече се приемаше за неизбежен и все по-малко си струваше да му се противопоставят. Като кораб, подхванат от попътен вятър, Друз се носеше из морето на думите, намираше винаги най-подходящата да уталожи страстите, да успокои обидените, да даде личен пример с толерантния си тон и неприкрито достойнство. В сравнение с него от ден на ден противниците му си навличаха все повече и повече образа на простодушни, неграмотни, дори невъзпитани люде.

— Друг път просто няма — обясняваше народният трибун на Принцепс Сенатус след осмото концио, когато двамата се бяха събрали на стъпалата пред Сената, откъдето Скавър бе наблюдавал работата на плебейското събрание. — Това, което винаги е липсвало у римския политик, е търпението. За щастие аз притежавам голямо търпение. Никога не бягам от споровете с противниците си и всички, които идват да ме слушат, оценяват това ми поведение като правилно и почтено. Нещо повече, те харесват самия мен! Твърде дълго се показвам търпелив с тях, за да не спечеля доверието им.

— Ти си първият човек след Гай Марий, когото те толкова искрено обожават — рече Скавър и се замисли за отминалите времена.

— Имаш право — съгласи се Друз. — Гай Марий също е човек, на когото народът знае, че може да има доверие. Той допада на съгражданите си със своята прямота, с излъчването си на сила, със самите си маниери, които го оприличават много повече на обикновен римски гражданин, отколкото на благородник. Аз не мога да се ползвам с тези му предимства, защото просто не ги притежавам. Не мога да не бъда римски благородник. Но търпението ми даде своите първи плодове, Марк Емилий. Хората се научиха да ми имат доверие.

— Мислиш ли, че е дошло времето за гласуване?

— Убеден съм.

— Да събера ли и останалите? Можем да вечеряме у нас.

— Мисля, че днес е денят, когато на всяка цена трябва да вечерям у дома си — поклати глава Друз. — Дали за добро, дали за зло, утре ще се реши съдбата ми.

Скавър хукна да търси Марий, Сцевола и Антоний Оратор. Понеже срещна Луций Корнелий Сула, махна му и на него.

— Разнасям покани от името на Марк Ливий. Какво ще кажеш да дойдеш на вечеря у тях, Луций Корнелий? — И като видя как по лицето на Сула се изписва добре познатото изражение на омраза към всички околни, Скавър веднага добави: — Наистина ще е добре да дойдеш! Все наши хора сме, никой няма да тръгне да се меси в живота ти!

Сула се престана да се мръщи и дори си позволи да се усмихне.

— Щом настояваш, Марк Емилий, ще дойда.

В началото на септември шестимата сенатори нямаше да привлекат особено внимание, защото колкото и много клиенти да имаше Друз, в Рим не беше прието човек да изпраща патрона си чак до къщи. Обикновено времето за срещи и разговори беше ранното утро, когато всеки уважаващ себе си римлянин трябваше да се яви в дома на покровителя си и да му предложи услугите си за през деня. Но след това осмо предварително заседание на плебейското събрание Друз се беше обградил с такава плътна тълпа от почитатели, че освен на петимата си приятели — благородници трябваше да обръща внимание на още поне двеста свои по-неизвестни съграждани. В тълпата не се виждаха нито богаташи, нито хора с име, напротив — повечето бяха представители на третата и четвъртата класи, виждаха се дори пълни бедняци. Обединяваше ги едно — искреното възхищение към почтения, твърд и решителен Марк Ливий Друз. Още от второто концио те като че ли се бяха зарекли всеки път да го изпращат до дома му и от тогава постоянно увеличаваха броя си; днес бяха твърде многобройни, защото на следващия ден предстоеше гласуването и повече нямаше да имат възможност да разговарят с любимеца си.

— Значи всичко е определено за утре? — попита Сула Друз, докато вървяха.

— Да, Луций Корнелий. Народът достатъчно ме опозна, за да ми има доверие. Като казвам „народа“, имам предвид и конници, и тези любезни хора, които сега ме следват като хрътки. Не виждам причина да отлагам повече гласуването. Дори по чисто психологически причини. Ако ми е писано някога да успея, то ще е утре и никой друг път.

— Не се и съмнявам, че ще успееш, Марк Ливий — окуражи го Марий, който беше много доволен от развитието на събитията. — Ето, аз например ще гласувам в твоя подкрепа.

Разстоянието до дома на Друз беше много кратко: трябваше само да се прекоси Форумът, да се изкачат Весталските стълби, да се свърне вдясно по Кливус Викторие и излизаха право срещу входа му.

— Влезте, влезте, приятели! — обърна се развеселен той към тълпата. — Влезте в атрия да си кажем довиждане. — След което тихо подшушна на Скавър: — Вие идете в таблиния и ме изчакайте. Няма да се бавя, но от уважение ще трябва да им кажа няколко прощални думи.

Докато Скавър и останалите четирима почетни гости бързаха да се скрият в кабинета, Друз поведе тълпата свои почитатели през перистила към голяма двукрила врата в отсрещния му край. Зад нея се намираше самият атрий, който иначе радваше окото с пъстрите си фрески, но сега заради падащия здрач тънеше в сумрак. Известно време Друз остана сред анонимните си привърженици, шегуваше се с тях и весело се смееше, без да пропусне да им напомни как трябва да гласуват на другия ден; лека-полека хорицата започнаха да се сбогуват с него, докато накрая той се оказа заобиколен от съвсем малка групичка. Целият атрий бе потънал в сянка, но понеже още не бе дошъл часът за палене на лампите, ъглите се бяха превърнали в огромни черни петна, където човешкият поглед не можеше да проникне.

Най-сетне и последните се сетиха, че е време да си вървят. Един от тях явно бе изгубил ориентация в тъмното, защото се блъсна с цяло тяло в Друз, който усети как синусът на тогата му се надига и изведнъж някаква непонятна болка го сряза от дясно на корема му. Идеше му да извика, но се въздържа, защото хората можеха и да са му почитатели, но си оставаха непознати. Те самите се бяха забързали към изхода, някои обсъждаха как толкова бързо се било смрачило и как би било добре, ако успеят да се приберат по къщите си, преди улиците на Рим да се превърнат в разбойнически свърталища.

Почти заслепен от болка, Друз бе застанал на вратата към градината и се опитваше да маха на гостите си с лявата си ръка, изгубила се под гънките на тогата му. Изчака и последният от посетителите да се изгуби зад отсрещната врата, водеща на улицата, и сам се насочи към кабинета си, където го чакаха приятелите му. Но в мига, в който се опита да помръдне, необяснимата болка над слабините така го парна изведнъж, че този път не можа да се сдържи и с все сила извика. Но напразно… Болката не искаше да отмине, вместо това по десния му крак потече топла и лепкава течност, от която ужас го обзе.

Когато Скавър и останалите изскочиха от кабинета, Друз едва се държеше на крака и с ръка опипваше десния си хълбок. Той вдигна ръка, погледна я на слабата светлина, идваща откъм градината и сякаш не искаше да повярва на очите си, че вижда кръв. Своята кръв. Друз се свлече на колене, сетне изведнъж се строполи като повалено дърво на пода и отчаяно започна да се бори за въздух.

Не Скавър, а Марий пръв разбра какво точно се е случило. С бързи движения разголи десния хълбок на приятеля си, за да се покаже изотдолу дръжката на нож, забит дълбоко в корема на Друз. Отговорът на загадката бе разкрит.

— Луций Корнелий, Квинт Муций, Марк Антоний — започна да нарежда Марий, — всеки да доведе по един лекар със себе си! А ти, Принцепс Сенатус, погрижи се да запалят всички лампи в къщата. Бързо, ако обичате!

Изведнъж Друз нададе нов вик, по-пронизителен от първия, който подобно на прилепите в мрака се защура между стените на атрия и заподскача от греда на греда като обезумял; в миг от всички страни се показаха роби и робини и цялото помещение се изпълни с народ. Кратип хукна да помага на Скавър, който бе започнал сам да пали една след друга лампите в атрия, докато Корнелия Сципионида, придружена от шестимата си внуци, стъпи в локвата кръв на пода и се надвеси над сина си.

— Убиец — обясни с една дума Марий.

— Ще изпратя да повикат брат му — делово заяви майката, без да обръща внимание на изцапаната си с кръв рокля.

Никой не обръщаше внимание на шестте деца, които тихомълком се промъкнаха зад гърба на Марий и с ококорени очи наблюдаваха ужасяващата гледка: локвата кръв по пода, изкривеното от болка лице на вуйчо им, мръсния предмет, който стърчеше от корема му. Вътрешният кръвоизлив притискаше все повече и повече нервните възли, водещи към крака на ранения, който ревеше с пълно гърло; при всяка негова конвулсия децата подскачаха и инстинктивно се дърпаха назад, докато най-накрая Цепион не си възвърна донякъде самообладанието и не притисна плътно до себе си мършавата фигурка на брат си Катон, за да откъсне погледа му от разширените очи на вуйчо му Марк.

Едва когато Корнелия Сципионида се върна в атрия, се сетиха за децата, които бяха отведени от обляната в сълзи бавачка; Корнелия безпомощно се отпусна до Марий и се загледа в ранения.

Скоро след това на вратата се появи Сула, буквално хванал мъничкия Аполодор Сикул под ръка, и хвърли лекаря като играчка до умиращия.

— Това влечуго не искаше да стане от масата — обясни той недотам възпитаното си държане спрямо лекаря.

— Трябва да го отнесете на леглото му, преди да го прегледам — заръча сицилиецът, задъхан от бързането.

Марий, Сула, Кратип и още двама роби подхванаха крещящия от болка Друз от земята и оставяйки широка кървава диря навсякъде, откъдето минеха, го понесоха към огромното легло, където толкова дълги години Сервилия Цепионида напразно се беше мъчила да зачене дете. Стаичката беше тясна и от многото лампи, окачени за случая навсякъде по стените, бе заприличала на огнище.

Дойдоха и другите лекари; Марий и Сула ги оставиха да се суетят около ранения и се върнаха в атрия при приятелите си. Дори оттук ясно чуваха виковете на Друз, който нито за миг не можеше да намери покой от измъчващата го болка. Когато се появи и Мамерк, Марий просто му показа пътя към спалнята, но дори не понечи да го придружи.

— Не можем да си отидем току-така — отбеляза Скавър, който сякаш бе остарял с няколко години.

— Не, не можем — съгласи се Марий, който се чувстваше не по-малко остарял от връстника си.

— Тогава да влезем в таблиния. Там по-малко ще пречим — предложи Сула, който още не можеше да си поеме дъх — не само че почти пред очите му бяха убили човек, но и трябваше да се бори с някакъв си лекар, който искаше да си дояде вечерята.

— Просто не мога да повярвам! — държеше се за главата Антоний Оратор.

— Сципион ще да е! — потръпна при самата мисъл Сцевола.

— По-скоро Варий, испанската курва — изскърца със зъби Сула.

Петимата се разположиха в кабинета, където безпомощно зачакаха да видят какъв ще е резултатът от цялата шетня. Всеки от тях приемаше едва ли не като лична обида това, че трябва да стои с вързани ръце, докато един от най-достойните римляни си отиваше в ужасна агония. Десетина-петнайсет минути по-късно трябваше да се убедят, че Корнелия Сципионида е истинска представителка на славния си род, щом като насред майчините си грижи бе намерила време да им прати храна и вино, оставяйки един от робите си изцяло на тяхно разпореждане.

Когато лекарите най-сетне се осмелиха да извадят оръжието от раната и да го разгледат, всички единодушно се съгласиха, че по-добро за целта едва ли би се намерило — малко обущарско ножче с широко, коварно закривено острие.

— Онзи го е извъртял открай докрай в раната — опита се да обясни Аполодор на Мамерк на фона на неистовите крясъци на Друз.

— Какво означава това? — Брат му беше плувнал в пот от убийствената жега, която маслените лампи бяха създали, и почти не можеше да вижда, камо ли да разсъждава.

— Означава, че вътрешностите са насечени, на парчета и така разбъркани, че изобщо не могат да бъдат повторно наместени. Кръвоносните съдове, нервните възли, пикочният мехур, дори, мисля, червата.

— Не можете ли поне да му дадете успокоително за болката?

— Вече му дадох сироп от мак, но ще му дам още. За нещастие не мисля, че ще му помогне особено.

— А кое ще му помогне повече? — започваше да проумява положението Мамерк.

— Нищо.

— Искаш да кажеш, че синът ми ще умре! — не искаше да вярва Корнелия.

— Да, домина — отвърна й лекарят, сякаш го бяха обидили. — Раната на Марк Ливий не е само външна, но и вътрешна. Не можем нищо да направим, за да спрем кръвоизливите. Уви, ще трябва да умре.

— В такава ужасна агония? Не можете ли поне да намалите болката? — не отстъпваше майката.

— Най-силното успокоително, което използваме ние, римските лекари, е сиропът от малоазиатски мак. Ако той не помогне, значи нищо не би могло.

Цяла нощ Друз не престана да крещи от болка в леглото си. Нямаше кътче в просторната му къща, където да не се чуват предсмъртните му викове, изпълнили до пръсване главите на шестте деца в детската стая. Бяха се скупчили едно до друго, за да се чувстват по-сигурни, а малкият Катон така и не отлепи глава от гърдите на по-големия си брат, докато сестрите и братовчед му горко плачеха. Все едно малко хора бяха умрели в тази къща, че трябваше цял живот да носят спомена за вуйчо си Марк, превиващ се от болка насред собствената си кръв.

Единствен малкият Цепион сякаш бе надминал себе си и без да обръща внимание на собствения си ужас, не преставаше да гали косите на брат си и да го утешава:

— Тук съм, успокой се! Никой нищо не може да ти направи!

Цялата улица пред къщата се изпълваше с народ — до такава степен, че в разстояние от триста крачки в двете посоки човек с мъка си проправяше път. Дори навън отчетливо се дочуваха виковете на Друз, на които в хор отговаряха стотици въздишки и стонове — доказателство каква рана се беше отворила в самите гърди на вечния град.

В самата къща, в атрия сякаш беше свикано заседание на сената. Цепион все пак го нямаше, също както и Филип — предвидливо решение от страна и на двамата. А Луций Корнелий Сула, който постоянно подаваше глава иззад вратата на таблиния, обърна изрично внимание на факта, че отсъства и Квинт Варий. По едно време из мрака, загърнал лоджията, се дочуха нечии стъпки. Сула се примъкна безшумно навън и се огледа в тъмното. Насреща му стоеше момиче на тринайсет-четиринайсет години, чернокосо и наглед хубавичко.

— Какво търсиш тук? — попита я той, като изведнъж застана точно пред светлината на най-близката лампа.

Сервилия ахна от уплаха — червеникавият ореол, който се бе образувал около главата на Сула, го бе накарал да заприлича на покойния Катон Салониан; в очите й за миг се изписа жестока омраза, но скоро се изпари.

— А кой си ти, че да ме питаш? — тросна се тя с присъщото си високомерие.

— Аз съм Луций Корнелий Сула. Ти коя си?

— Сервилия.

— Марш в леглото, млада госпожице. Тук не е място за теб.

— Дошла съм да потърся баща си — обясни тя.

— Кого? Квинт Сервилий Цепион?

— Да, да, баща си!

Сула се засмя при тази идея, без да го е грижа, че може да я нарани.

— Как мислиш, че ще дойде баща ти, глупаво момиче, когато половината град го смята за убиец на вуйчо ти?

Очите на Сервилия отново заблестяха, този път от нескрита радост.

— Марк Ливий наистина ли ще умре? Наистина ли?

— Да.

— Чудесно! — възкликна тя на сбогуване, отвори някаква врата и изчезна.

Той вдигна рамене и се върна в кабинета.

Скоро след зазоряване в таблиния се появи Кратип.

— Марк Емилий, Гай Марий, Марк Антоний, Луций Корнелий, Квинт Муций, господарят иска да ви види.

От известно време виковете се бяха удавили в спорадични стонове, които сякаш режеха гърлото на умиращия; всички добре разбираха какво означава това и се забързаха подир иконома, който разбутваше тълпата от сенатори, събрали се в атрия.

Друз лежеше в постелята; лицето му бе мъртвешки бледо и приличаше повече на маска, в която някое зловещо създание бе пробило две дупки, за да сложи красиви черни очи — очи, от които струеше жизненост и сила. От едната страна на Друз стоеше Корнелия, с гордо вдигната глава и сухи очи; от другата беше Мамерк Емилий Лепид Ливиан — в същото положение като майка си. Лекарите бяха излезли.

— Приятели, трябва да тръгвам — обърна се към сенаторите Друз.

— Разбираме — отговори му Скавър.

— Делото ми ще остане недовършено.

— Така е — кимна Марий.

— Но за да ми попречат, те трябваше да стигнат чак дотук — възкликна раненият и за миг лицето му отново се напрегна от болката.

— Кой го направи? — попита Сула.

— Бяха общо седем души. Един от тях. Не ги познавам. Обикновени хорица. Бих казал, от третата класа. Във всеки случай не пролетарии.

— Беше ли получавал преди това заплахи? — на свой ред попита Сцевола.

— Не — изстена отново Друз.

— Ние ще намерим убиеца — обеща му Антоний.

— Или човека, който му е платил — допълни Сула.

Повече не посмяха да продумат от страх, да не би да съкратят с още някоя секунда и без това отлитащия живот на ранения. С всяка минута дишането му се затрудняваше все повече и повече и най-накрая, когато от изнемога повече не усещаше дори болката в корема си, Друз се надигна с усилия от възглавницата и обиколи с мътния си поглед всички в стаята.

— Еквандоне? — запита той нищото пред себе си с плътен, ясен глас. — Еквандоне симилем меи цивем хабебит рес публика? Кой друг вместо мен ще помогне на републиката така, както се опитах да й помогна аз?

Това бяха последните му слова; в следващия миг в очите му заблестяха златни пламъчета, които закриха цялата му гледка. Друз бе вече мъртъв.

— Никой, Марк Ливий — отвърна на въпроса му Сула. — Никой.

5

Квинт Попедий Силон научи за смъртта на Друз от писмото, което му прати Корнелия Сципионида; писмото пристигна в Марувиум само два дни след събитието — още едно доказателство за невероятната сила на духа у майката на Друз, която винаги знаеше кое и как трябва да се свърши. Беше обещала на сина си да съобщи за случилото се на Силон, преди той да е чул новината по околни пътища — и сега изпълняваше обещанието си.

Новината разплака Силон, но не го изненада. Дори може да се каже, че подобна развръзка на събитията му откриваше нови пътища; времето на изчакване и бездействие бе отминало безвъзвратно. С убийството на Марк Ливий Друз се слагаше край на всички надежди за мирно уреждане на италийския въпрос.

На свой ред той писа на самнита Гай Папий Мутил, до маруцина Херий Азиний, до пелигна Публий Презентей, до пицентинеца Гай Видацилий, до френтана Гай Понтидий, до вестина Тит Лафрений, както и до неизвестния водач на хирпините — народ, който се беше прославил с честата смяна на преторите си. Но къде да се съберат? Цяла Италия добре знаеше за мисията на двамата римски претори, които обикаляха полуострова и надаваха ухо за всякаква информация по тъй наречения „италийски въпрос“. В същото време твърде рисковано беше водачите на всички италийски народи да потърсят убежище в римски или латински град. Мястото на срещата трябваше да се намира по възможност в централната част на полуострова и в същото време — далеч от използваните от римляните пътища. Колкото и трудна да изглеждаше задачата, Силон се сети за отговора почти мигновено; в съзнанието му ясно се очерта картината на една планинска твърдина, кацнала в полите на Централните Апенини, обкръжена с високи стени и с постоянен достъп до вода, което я правеше най-привлекателна. Крепостта се наричаше Корфиниум и се намираше на Валериевия път при устието на река Атерн. Държаха я пелигните, които почти си я оспорваха с маруцините.

Съветът в Корфиниум се проведе осем дни след смъртта на Друз. Присъстваха водачите на осем от италийските племена, придружени от множество последователи — марси, самнити, маруцини, вестини, пелигни, френтани, пиценци и хирпини. Всички до един бяха възбудени и решени на велики дела.

— Отговорът е един: война — заяви Мутил пред съвета почти веднага, щом се започна работа. — Трябва да воюваме, братя италийци, това е единственото, което ни остава! Рим продължава да ни отказва достойнството, което заслужаваме, продължава да си затваря очите пред всички благодеяния, които му сторихме. Но ние ще създадем своя независима държава, който не ще има повече нищо общо нито с Рим, нито с римския народ. Вместо това ще премахнем всички римски и латински колонии, основани в пределите на земите, и ще изковем сами бъдещата си съдба — със собствени сили и собствени средства!

Подобна войнствена декларация не можеше да бъде посрещната другояче, освен с бурни овации и тропане с крака. Мутил беше като пиян, докато Силон си повтаряше, че това е добро начало за славното им дело. Първият се опияняваше от омразата си към римляните, вторият се опитваше да се раздели с всякаква мисъл за помирение с Рим.

— Нека не плащаме повече данъци на римляните! Да не пращаме повече войници! Да не им даваме повече земите си! Да не подлагаме голите си гърбове на камшика им! Да не се оставяме да ни заробват за дългове! Да не се кланяме повече на нищо римско! — крещеше обезумял Мутил. — Отсега нататък ние ще бъдем самостоятелна сила! Ние ще заместим Рим! Защото, приятели, на Рим му е писано в най-скоро време да изчезне сред ужасни пламъци!

Понеже в цял Корфиниум не се бе намерила нито една зала или що-годе просторно помещение, което да побере всички присъстващи, събранието се провеждаше на градския пазар. Самнитът имаше за публика около две хиляди души луди глави, които ентусиазирано подеха втората част от речта му и мощните им възгласи се разнесоха из цялата долина, плашейки птиците и всявайки недоумение у местните жители.

„Цялата работа свършихме за две минути — мислеше си Силон, докато слушаше виковете на събратята си. — Най-важните решения вече ги взехме.“

И все пак оставаха много други, които тепърва трябваше да се обсъдят. Най-напред — как щеше да се казва новата държава.

— Италия! — предложи Мутил.

Италия вече си имаше столица — Корфиниум, но на него му трябваше ново име…

— Италика! — предложи пак Мутил.

Оставаше да се разберат кой ще ги управлява.

— Ще създадем съвет от петстотин души, избрани по равно от всички народи, които се присъединят към Италия — на свой ред взе думата Силон с пълното одобрение на Мутил. Ако Мутил беше душата на бъдеща Италия, то Силон беше нейният мозък. — Гражданските ни закони, също както и самата конституция на държавата ни ще бъдат изготвени и приведени в действие от този италийски съвет, който ще заседава постоянно тук, в новата столица на Италия. Но както всички добре разбирате, за да можем да придадем плът на нашата Италия, първо ще трябва да победим Рим на бойното поле. Ето защо, докато войната не бъде спечелена напълно — а че ще я спечелим, не ще и съмнение, — Италия ще се управлява от вътрешен, или по-добре военен съвет, състоящ се от дванайсет претори и двама консули. Названията са римски, признавам, но ще свършат работа, още повече че лесно се помнят. Военният съвет ще действа единствено със знанието и съгласието на италийския съвет. Негово главно задължение ще бъде да организира войната срещу Рим.

— Но кой римлянин ще ни повярва? — на свой ред се провикна Тит Лафрений, предводител на вестините. — С какво разполагаме? С две имена. Това е всичко, което можем да предложим в замяна на Рим. Името на една несъществуваща държава и новото название на един стар град!

— Рим ще ни повярва — възрази му без капка колебание Силон, — когато започнем да сечем собствени монети и поканим архитекти да проектират новия център на столицата ни! От едната страна на новите монети ще бъдат изобразени осем въоръжени мъже — в чест на осемте народа, представени на това паметно събрание, — готови да заколят жертвеното прасе Рим. От другата страна ще гледа ликът на новата богиня в италийския пантеон — самата Италия! За животно — символ ще изберем самнитския бик. За бог — покровител — Либер Патер, Бащата на свободата, който ще води пантера на каишка като символ за опитомяването на пантерата Рим! До една година нашата нова столица Италика ще има своя форум, не по-малък от този в Рим; ще има своя храм на богинята Италия, по-внушителен от дома на Церера в Рим, ще има и своя храм на Юпитер Италийски, пред който светилището на Юпитер Оптимус Максимус в Рим ще изглежда като кучешка колибка! В най-скоро време римляните ще се убедят, че повече нищо не им дължим!

Отново избухнаха аплодисменти; Силон млъкна на трибуната, усмихваше се предизвикателно на невидимите римляни и чакаше шумът да утихне.

— Рим ще разбере, че ние сме едно цяло! — провикна се той. — Това е клетвата, която полагам сега пред вас и пред всички граждани на свободна Италия! Нека знаят враговете ни, че няма да пожалим нито думи, нито сили, нито храна, нито пари, нито хора в името на победата! В цялата военна история няма да има друг случай, когато всички съюзници да са се сражавали срещу общия враг в такива стегнати редици като нашите. В цяла Италия смелите и горди мъже чакат с оръжие в нозете да бъдат призовани на бой! За броени дни можем да вдигнем на крак не по-малко от сто хиляди души войници, а ако потрябва, техният брой дори ще се увеличи! — Замълча и дръзко се изсмя по адрес на враговете си. — До две години, братя италийци, римляните ще са тези, които със сълзи на очи ще ни молят да им дадем италийско гражданство!

И понеже каузата беше колкото справедлива, толкова и обща за всички присъстващи, понеже цяла Италия бе чакала с десетилетия мига, в който да я защити, в този паметен ден на никого дори не му хрумна да спори за властта, да води подмолна борба със съратниците си за почести и пълномощия; след броени часове съветът на петстотинте вече се беше събрал, за да мисли над бъдещите граждански закони, докато вътрешният съвет обсъждаше как да се води войната срещу Рим.

Членовете на този вътрешен съвет бяха избрани по гръцки маниер с вдигане на ръце. Предвидливо сред преторите бяха избрани и представители на луканите и венузините, които засега отсъстваха, но за които никой не се съмняваше, че всеки момент ще се присъединят към останалите.

Двамата консули бяха самнитът Гай Папий Мутил и марсът Квинт Попедий Силон. Сред преторите личаха имената на Херий Азиний от племето на маруцините, на Публий Ветий Скатон — от марсите, на Публий Презентей — от пелигните, на Гай Видацилий — от пиценците, на Марий Егнаций — от самнитите, на Тит Лафрений — от вестилите, на Тит Херений — отново от пиценците, на Гай Понтидий — от френтаните, на Луций Афраний — от венузините и на Марк Лампоний — от луканите.

Веднага щом бе попълнен съставът му, военният съвет се събра в скромната зала за делови срещи, с която разполагаше в момента Корфиниум — Италика — и се захвана с належащата работа.

— Трябва да включим в редиците си етруските и умбрите — рече Мутил. — Ако те не се присъединят към нас, няма да можем да блокираме Рим от север. А ако не успеем да прекъснем връзките му със север, то той ще продължи да разчита на помощ и суровини от Галия.

— И етруските, и умбрите са странни люде — сподели марсът Скатон. — Наивниците никога не са гледали на себе си като на италийци, нищо че Рим се е отнасял с тях по същия начин, както с нас!

— И все пак те дръзнаха публично да протестират срещу раздаването на агер публикус напомни му Херий Азиний. — Нима това не е признак, че биха застанали на наша страна?

— По-скоро е признак, че няма да го сторят — поклати глава Силон. — От всички жители на полуострова жителите на Етрурия живеят в най-близки връзки с Рим, докато умбрите във всичко са се научили сляпо да ги следват. Питам ви сега, познавате ли лично поне един по-известен жител, на която и да е от двете области? Никого! Виновни са Апенините, които открай време са пречели на контактите им с източните краища на полуострова. На север етруските граничат с Италийска Галия, на юг — с Рим и Лациум. Всичко, което отглеждат или произвеждат, го продават на римляните — не на съседите оттатък планината.

— И какво толкова продават? Чам и свине! Чам, добре, ами няколко прасета в повече или по-малко — какво значение? — попита пиценецът Видацилий.

Силон се усмихна.

— Има прасета и прасета, Гай Видацилий! Някои прасета само си грухкат! Но другите знаят как да правят превъзходни ризници!

— Да, в Пиза и Популония! — рече Видацилий. — Разбирам какво имаш предвид.

— Ще трябва да оставим Етрурия и Умбрия за по-далечно бъдеще — заключи Марий Егнаций. — Предлагам все пак съветът на петстотинте да избере неколцина от най-способните си да убеждават членове и да ги прати на преговори с тамошната върхушка. В това време ние ще се заемем с преките си задължения. С войната. И с това, как възнамеряваме да я започнем.

— Квинт Попедий, нека ти пръв кажеш мнението си! — подкани приятеля си Мутил.

— Ще свикаме всички войници в легионите. Докато те се приготвят за бой, ние ще пратим нова делегация пред римския Сенат и народ, колкото да им хвърлим прах в очите. Както и предния път ще искаме да ни се даде пълно гражданство.

Марий Егнаций изсумтя презрително.

— Че за какво ни е притрябвало това римско гражданство! Нека си бършат задниците с него!

— О, ще си ги избършат, ти не се бой! — увери го развеселен Силон. — И все пак ще трябва първо да се запознаят с армията ни. А за целта ще ни трябва известно време, нали? Може и да сме готови, но ще ни е нужен поне цял месец за пълна мобилизация. От сигурни източници знам, че римляните не очакват да се въоръжим в близките пет-десет години. Защо да им разбиваме илюзиите? Ако сега пратим нова делегация при тях, те ще приемат това само като доказателство колко сме изостанали в подготовката си.

— Напълно съм съгласен с теб, Квинт Попедий — рече Мутил.

— Добре. Тогава предлагам да поискаме от петстотинте да назначат втора делегация от словоохотливи люде, които незабавно да се запътят към Рим. Начело ще е добре все пак да застане някой от военния съвет.

— Нека аз да кажа — обади се Видацилий, — че ако възнамеряваме да спечелим войната с Рим, трябва да бързаме. Римляните трябва да усетят отведнъж цялата ни мощ. Да ги нападнем от всички страни едновременно, да не им оставим време да се окопитят. Разполагаме с достатъчно добре обучени войници, разполагаме и с прекрасна екипировка… — Тук той направи физиономия на дълбоко съмнение. — Но нямаме пълководци.

— Да имаш да взимаш! — тросна му се Силон. — Ако искаш да кажеш, че сред нас няма човек, който да се сравнява с Гай Марий, то тогава си прав. И все пак Гай Марий вече е стар, а на кого римляните биха могли да разчитат? Може би на Квинт Лутаций Катул, задето продължава да се бие по гърдите, че е изклал кимврите в Галия, макар цял свят да знае, че и там е командвал Гай Марий. Или на Тит Дидий, но и той не може да се сравнява с Марий. И което е още по-важно — Дидиевата армия е разположена чак в Капуа — четири легиона, все ветерани. Останалите, предвождани от най-способните римски пълководци в момента — Сенций и Брутий Сура, — още се сражават в Македония, откъдето никой не би посмял да ги повика обратно… И без това си имат достатъчно работа.

— Напротив, когато в Рим разберат, че е заплашено самото му съществуване — не се съгласи с него Мутил, — на драго сърце ще се разделят с всичките си провинции, само и само да ни отблъснат. Тъкмо това е причината, заради която сме принудени да проведем светкавична война!

— Ти не ме доизслуша какво исках да ти кажа за римските пълководци — върна се на въпроса Силон. — В действителност нас ни най-малко не ни интересува с какви таланти разполага или не разполага в момента Рим. Защото и срещу нас римляните ще действат по същия начин, по който са действали срещу всички други. Главнокомандващи ще бъдат действащите консули. Нека не броим Секст Юлий Цезар и Луций Марций Филип — техният мандат почти изтича. Нямам представа кои ще бъдат консули догодина, нищо че изборите вече трябва да са протекли. Така или иначе тъкмо по този въпрос не споделям мнението ти, Гай Видацилий, нито твоето, Гай Папий. Всички ние, които присъстваме в тази стая, имаме не по-малък опит във военното дело от който и да било римлянин, избран тия дни за консул. Аз самият съм участвал в поне няколко похода, имах и нещастието да се сражавам при Араузио! Съплеменникът ми Скатон, ти самият, Гай Видацилий, и ти, Гай Папий, и всички останали, та нима има някой от вас, който да не си е отслужил задължителните шест похода! Ние сме запознати с тънкостите на командването не по-зле от който и да било римски офицер — легат или главнокомандващ.

— Освен това разполагаме с едно голямо предимство — подкрепи го Презентей. — Познаваме бъдещия театър на бойните действия много по-добре от римляните. Вече няколко години не сме спирали военната си подготовка по всички краища на полуострова. Римляните са свикнали да воюват отвъд моретата — самата Италия им е напълно непозната. Щом легионерите биват разпуснати от школите в Капуа, те си отиват право по домовете. Наистина жалко, че четирите легиона на Дидий още не са натоварени по корабите, но пък и това е цялата военна сила, с която разполага в момента Рим. Докато врагът успее да повика обратно войските си от задморските провинции, ще мине време.

— Когато Публий Крас се върна да чества триумфа си, той не взе ли със себе си и част от войската? — попита Херий Азиний.

— Така беше, но щом испанците се вдигнаха отново на въстание, легионите бяха отпратени по корабите в обратна посока — успокои го Мутил, който по принцип живееше близо до Капуа и беше добре осведомен за движението на римските войски. — Четирите легиона на Тит Дидий все още се намират в Капуа, защото римляните не знаят дали няма да им потрябват в Азия или Македония.

В този момент от пазарището дойде пратеник, носещ някакъв документ от страна на новоучредения италийски съвет. Мутил пое свитъка, прочете го няколко пъти открай докрай и накрая грозно се изсмя.

— Е, господа пълководци, личи, че не само нашият съвет, но и петстотинте на пазара са се хванали здраво за работа! В ръцете ми стои документ, с който членовете на италийския съвет официално ни уведомяват за решението си големите градове на Италия да се подредят по двойки с приблизително равно по брой население; между всяка двойка италийски градове ще бъде направена размяна на заложници — всяка страна ще даде на другата петдесет деца от всички слоеве на населението си!

— Бих нарекъл това брутална проява на недоверие — възмути се Силон.

— Предполагам, че и така може да се изтълкува. Но според мен е по-скоро доказателство колко решени са всички италийски народи да проведат борбата до победен край. Затова нека наречем размяната на заложници проява на добра воля и нека всеки италийски град докаже, че може да рискува живота на петдесет деца в името на общата кауза — подкрепи изцяло решението на петстотинте Мутил. — Нека моят град Бовианум размени заложници с Марувиум. Виждам, че отсега са се решили и други размени: между Аскулум Пицентум и Сулмон, между Теате и Сепинум.

Силон и Мутил излязоха навън, за да говорят лично пред големия съвет. Когато се върнаха при осмината претори, откриха, че те не са си губили времето, ами вече са започнали да обсъждат бъдещата стратегия.

— Най-напред трябва да ударим Рим — предложи Тит Лафрений.

— Да, но в никакъв случай с цялата си войска — предупреди го Мутил, докато сядаше на мястото си. — Трябва да действаме с презумпцията, че няма да получим никакво съдействие от страна на етруските и умбрите. Тогава излиза, че не можем да направим и крачка на север. Не бива да забравяме, че и Северен Пиценум е твърде силно обвързан с римските сенатори Помпей, които едва ли ще хукнат да ни помагат. Гай Видацилий, Тит Херений, не сте ли съгласни с мен?

— Няма как да не сме съгласни — въздъхна тежко Видацилий. — Северен Пиценум отдавна е част от Рим. Повече от половината земя в областта е лично владение на Помпей Страбон. Останалото е в ръцете на Помпей Руф. Ние можем да разчитаме само на тясната ивица между Сентинум и Камеринум — това е всичко.

— Много добре. Значи на първо време трябва да забравим за Северна Италия — заключи Мутил. — Разбира се, на изток от Рим положението е коренно различно, особено в планинските райони. В южните части на полуострова също се ползваме с добри позиции и лесно бихме могли да откъснем напълно Рим от Тарент и Брундизиум. Ако Марк Лампоний включи Лукания в съюза ни, а аз вярвам, че ще го стори, ще изолираме Рим и от Региум. — По лицето му обаче вместо радост се изписа кисела гримаса. — И все пак остават долините на Кампания — от Самниум чак до Апулия на Адриатическо море. Тъкмо тук трябва да нанесем най-силния си удар, при това по няколко причини. Най-вече защото Рим е свикнал да гледа на Кампания като на място, завинаги умиротворено, напълно поддало се под римското влияние. Но това далеч не е истина, господа! Римляните могат да държат Капуа, да държат и Путеоли, но аз съм убеден, че останалата част от Кампания би могла да мине в наши ръце! А ако успеем да я привлечем, ще завземем най-добрите пристанища в близост до Рим, ще откъснем града и от останалите, намиращи се по на юг, ще го лишим от най-плодородните му земи, ще обсадим самата Капуа. И когато се разбере, че инициативата е в наши ръце, а Рим е принуден да се защитава, Етрурия и Умбрия ще трябва да се присъединят към нас. За целта обаче се налага да овладеем всички пътища на юг и на изток от Рим, да се опитаме да излезем на Вия Фламиния и Вия Касия. Ако един ден етруските се присъединят към нас, Рим ще бъде обкръжен напълно. В краен случай ще разчитаме да го изтощим от глад.

— Ето, Гай Видацилий, виждаш ли? — обърна се победоносно Силон към пиценеца. — Кой още твърди, че сме нямали добри пълководци.

Видацилий вдигна ръце в знак, че се предава.

— Печелиш, Квинт Попедий! Гай Папий ще бъде предводителят, на когото ще се уповаваме.

— Мисля, че в тази стая ще откриеш не по-малко от десет пълководци, на които бихме могли да се уповаваме — поправи го Мутил.

В деня, когато бе създадена новата италийска държава и бе обявено съществуването на единна италийска нация, в същото време, в което най-знатните представители на различните италийски племена се бяха събрали в новата си столица Италика, за да обсъждат бъдещето, римският претор Квинт Сервилий, роднина на Сервилий Авгур, напусна на кон пристанищния град Фирмум Пиценум и се запъти по Вия Салария право към Рим. Още от юни месец той се бе запилял по пътищата на Северна Италия, беше прекосил плодородните хълмове на Етрурия чак до реката Арн, отвъд която започваше Циспаданска Галия, после се бе насочил на изток към Умбрия, оттам бе минал на юг в Пиценум и бе обиколил цялото адриатическо крайбрежие. Живееше с чувството, че достойно е изпълнил дълга си към Рим и че не е оставил непроверено нито едно кътче в цяла Северна Италия. Ако никъде не бе открил заговор против Рим, това се дължеше на простата причина, че подобен заговор просто не съществуваше. След толкова дълги месеци Квинт Сервилий можеше да се обзаложи с всеки срещнат, че е тъкмо така.

Навсякъде Сервилий беше посрещан като цар. Дарен с проконсулски империум, той бе имал честта през цялото време да язди зад гърбовете на дванайсетте си ликтори, облечени в моравочервени туники и сложили на седлата пред себе си фасциите, измежду които се подаваха двойните им брадви. Самият претор яздеше снежнобял кон, а върху пурпурната си туника бе облякъл сребърна броня. Квинт Сервилий надали си даваше сметка до каква степен заприличва на Тигран Арменски, но ето, че веднъж му хрумна съвсем непринудено да нареди на един от робите си да разпъне чадър над августейшата му глава, да не би да получи топлинен удар. Ако само го бе видял Луций Корнелий Сула, навярно би се смял при гледката, нещо повече — съвсем чистосърдечно би го хванал през кръста и захвърлил в праха, където му беше мястото.

Всеки ден личната прислуга на Квинт Сервилий се откъсваше пред тържественото шествие, което водеха ликторите, и бързаше за следващата спирка, където да уреди настаняването на височайшия си господар. Обикновено за целта се избираше вилата на местния магистрат или поземлен магнат, а колкото до това къде ще прекара нощта останалата част от свитата му, не беше Квинт Сервилий човекът, който, ще се занимава с подобни незначителни въпроси. Освен от ликторите и многобройната си прислуга, той се придружаваше още от двайсет души конна гвардия, въоръжена до зъби. Освен това от страх да не му стане много скучно по време на дългите преходи, Сервилий бе поканил за свой легат някой си Фонтей, богат, но неизвестен римлянин, който наскоро бе успял да си купи късче слава, дарявайки (заедно със своеобразна зестра) седемгодишната си дъщеря Фонтея на колегията на весталките.

От ден на ден на Квинт Сервилий му се струваше все повече и повече, че в Сената се е вдигнал шум за нищо и че цялото пътуване е било съвсем напразно. И все пак това далеч не беше причина да се оплаква, защото бе имал случай да опознае Италия, както никой друг от колегите му не я познаваше, при това да се наслади и на много от скритите й прелести. Където и да стъпеше кракът му, го посрещаха с отворени обятия, хранеха го и го пояха добре. Благодарение на незапомнената щедрост на домакините му, а не на последно място и на магическото въздействие на думите „проконсулски империум“, ковчежето, в което пазеше отредените му от Сената средства за пътни разходи, не се бе изпразнило и наполовина, така че се очертаваше да завърши преторския си мандат с пълна кесия, при това изключително за сметка на държавата.

Вия Салария представляваше Старият път на солта — онова чудо на чудесата, което бе позволило на Рим да се появи на бял свят и да се възползва от трафика на сол, който латините бяха установили от дълбока древност между солените блата край Остия и останалите краища на полуострова. В по-нови времена обаче Вия Салария бе изгубила много от предишното си значение — до такава степен, че държавата нехайстваше за неговото поддържане и такъв достоен човек като Квинт Сервилий трябваше да се друса по разбития път. Между Фирмум Пиценум и следващата спирка по пътя на претора — Аскулум Пицентум — имаше дълги отсечки, където настилката над калдъръма беше напълно отнесена от природните стихии, а най-накрая се оказа, че и самият проход, водещ до Аскулум, е засипан от каменно свлачище, което преграждаше пътя. На преторската свита й трябваха ден и половина, за да разчисти достатъчно място за преминаване, и на Квинт Сервилий му се наложи да прекара цялата нощ на открито в непоносимо тежки условия и липса на най-елементарни удобства.

Понеже беше тръгнал от самия морски бряг, пътят бе вървял единствено и само нагоре — крайбрежната ивица покрай Адриатика беше твърде тясна, а билото на Апенините — твърде близо. Въпреки това Аскулум Пицентум, който се намираше доста навътре в страната, надминаваше и по големина, и по богатства пристанищата в Южен Пиценум; затова и се беше обградил с високи каменни стени, които като че ли се съревноваваха с високите планински върхове наоколо. Близо до града течеше река Труенций, която по това време на годината представляваше просто едно поточе, свързващо известен брой вирове. Предвидливите жители на Аскулум обаче се бяха научили да черпят вода не от самата река, а от кладенец, изпомпващ всичко, което през годината проникваше под каменистото й дъно.

И този път слугите на Квинт Сервилий си бяха свършили добре работата, както господарят им щеше да се увери при влизането си в града; на самите градски порти го чакаха неколцина богати търговци, които говореха латински вместо гръцки и носеха тоги в знак, че се радват на римско гражданство.

Римлянинът слезе от снежнобялото си конче, понамести пурпурното наметало, което се бе свлякло зад лявото му рамо, и благоволи да приеме поздравленията на групичката посрещачи.

— Това не е нито римска, нито латинска колония, нали? — попита той, защото всъщност познанията му по география бяха твърде оскъдни, а това не беше добре за един претор, тръгнал да обикаля цяла Италия.

— Не, Квинт Сервилий, но в града живеят към стотина римски търговци и предприемачи — обясни му водачът на скромната делегация, някой си Публий Фабриций.

— Защо тогава ме посрещате вие, а не местните жители? — възмути се Квинт Сервилий. — В крайна сметка, щом като съм в Пиценум, би трябвало да ме посрещат и пиценци!

Фабриций се опита да замаже положението:

— Вече няколко месеца пиценците упорито ни отбягват нас, римляните, Квинт Сервилий. Изглежда, са насъбрали много омраза срещу нас. А точно днес е местният празник в чест на Пик.

— На Пик ли? — погледна го с недоумение Квинт Сервилий. — Нима тук се вдигат празненства в чест на кълвачите?

Разговорът се водеше в движение по улиците на града и тъкмо в този момент групата излезе на малко площадче, където дърветата бяха окичени с гирлянди от есенни цветя, а паветата — обсипани с розови цветчета и маргаритки.

— По тези места на Пик се гледа като на местно превъплъщение на Марс — побърза да обясни Фабриций. — Местните жители вярват, че така се е казвал един от царете на Стара Италия, които бил извел пиценците от земите на сабините, прехвърлил с тях Апенините и ги заселил в днешен Пиценум. Щом пристигнали по новите си домове, Пик се превърнал в кълвач и с клюна си отбелязал по дърветата границите на новите им землища.

— О, така ли? — подхвърли Сервилий, на когото цялата тази история не се беше сторила особено интересна.

Фабриций с радост отведе претора и приближения му Фонтей в жилището си — изящна сграда, издигната на най-високата точка в целия град. Местният големец се бе погрижил също така ликторите и охраната на Сервилий да бъдат настанени удобно в близост до дома му, а прислугата на госта щеше да прекара нощта заедно с неговата собствена. От подобно любезно отношение Квинт Сервилий нямаше как да не се размекне, още повече че стаята, която му бяха отредили, без никакво съмнение беше най-удобната в цялата къща.

Денят беше доста горещ, а слънцето нямаше намерение скоро да слиза от небосвода; двамата римляни първо си взеха баня, после се присъединиха към домакина си, който ги чакаше на лоджията. Пред очите им се разкри великолепна гледка — на преден план покривите на града, зад тях крепостните стени, а нататък могъщите планински върхове; на човек, отраснал в Рим, подобна прелест не можеше да не направи впечатление.

— Ако искаш, Квинт Сервилий — предложи Фабриций, когато гостите му се показаха, — можем да отидем следобед на театър. Ще играят „Вакханки“ от Плавт.

— Предложението звучи доста изкусително — отбеляза Квинт Сервилий, потънал във възглавниците на стола си. — Откакто напуснах Рим, не съм гледал нито едно представление. — Въздъхна с наслада. — Навсякъде цветя, а по улиците не се вижда жив човек… Дали всичко е единствено заради празника на кълвача?

Фабриций се намръщи, сякаш сам се чудеше.

— Едва ли. Предполагам, че и това е част от новата политика, която италийците възприемат спрямо нас. Тази сутрин петдесет деца от града — всички италийчета — бяха пратени в Сулмон, откъдето се очаквало да дойдат също толкова в замяна.

— Странно наистина! Ако човек не беше запознат по-отблизо с нещата, би си помисли, че се разменят заложници — изказа вещото си мнение по проблема Сервилий. — Да не би на пиценците да им е хрумнало да воюват с маруцините? Че иначе защо ще вършат подобни необясними неща?

— Досега никъде не съм чул да се говори за война — отговори домакинът.

— И все пак, пратили са петдесет деца от града в един маруцински град и очакват на свой ред да посрещнат също толкова. Дори да не става дума за война, това е признак на обтегнати отношения, не мислиш ли? — На Квинт Сервилий му стана забавно. — Няма ли да е чудесно, ако изведнъж се хванат за гушите помежду си? Така ще забравят за известно време за римското гражданство, хм? — Той отпи от виното си и изненадано погледна домакина си. — Скъпи ми Публий Фабриций, как си успял да изстудиш виното си?

— Много просто, само човек да се сети! — похвали се той, щастлив, че е успял да изненада римски претор, който при това носи славната патрицианска фамилия на Сервилиите. — На всеки два дни пращам хора до високите планински части да носят сняг. Така пия хладно вино през цялото лято и есен.

— Забележително — отбеляза със задоволство Квинт Сервилий и отново се отпусна на възглавниците. — С какво се занимаваш? — изведнъж попита той.

— Сключил съм договор с местните овощари — започна да разправя Фабриций. — Изкупувам всички ябълки, круши и дюли в областта. Най-качествените пращам директно на римския пазар, където ги продавам пресни. Останалите преработвам на мармалад в малката си работилница. Мармалада пак продавам в Рим. Сключил съм отделен договор и за нахута.

— Браво, браво!

— Да, трябва да кажа, че наистина добре се справям. Но успехът навсякъде води до хорската завист. Появи ли се отнякъде човек с римско гражданство, започне ли да печели и да живее по-добре от съседите си италийци, всички започват да го обвиняват в незаконен монополизъм, в сключване на тъмни сделки и в какво ли още не. Работата е там, че тук повечето ги мързи да си мръднат пръста, а малцината, които се опитват да правят пари, просто за нищо не ги бива! Ако останеше на тях, плодовете щяха да гният в градините и никой дори не би се навел да ги обере от земята… Аз да не съм дошъл на това затънтено и студено място, за да им крада от залъка, я! Дойдох, за да дам тласък на търговията! Когато преди години започвах, едва не ми целуваха краката от благодарност, а сега в целия град не се намира един италиец да ми каже добър ден на улицата. Приятелите ми римляни също се оплакват, Квинт Сервилий.

— Знам, знам, тази история съм я чувал поне петдесет пъти от Сатурния до Ариминум — отбеляза познавачът на „италийския въпрос“.

Когато слънцето измина седем осми от орбитата си по небето и горещината започна да отстъпва пред хладния планински въздух, Публий Фабриций и височайшите му гости се запътиха към театъра. Той представляваше временна дървена конструкция, опряна на градските стени, така че публиката да се крие на сянка, а сцената да се огрява от залязващото слънце. Навярно около пет хиляди пиценци вече бяха заели огромната част от трибуните, но на предните два реда не седеше още никой — това бяха местата, запазени изключително за римляни.

В последния момент Фабриций бе внесъл известни промени в първия ред, където нареди да издигнат дървен подиум и да го покрият с балдахин. На подиума имаше достатъчно място за куриатния стол на претора, както и за двамата му придружители — легата Фонтей и самия Фабриций. Това, че хората, седнали зад балдахина, нямаше да виждат абсолютно нищо на сцената, не тревожеше ни най-малко търговеца на мармалад. Гостът му беше римски претор, ползващ се с проконсулски империум, и струваше повече от всичките пет хиляди пиценци отзад по трибуните.

Квинт Сервилий и свитата му влязоха в театъра през дългия тунел, минаващ под тъй наречената кавеа — или с други думи трибуните, построени под формата на широка дъга, — за да излязат на средата на пътеката между редовете. Дванайсет реда по-надолу се намираше и самият подиум за претора, а пред него се ширеше празният полукръг, който по традиция отделяше публиката от играещите. Най-напред се показаха главите на ликторите, сложили на рамо фасциите с брадвите, след тях вървяха преторът и легатът му, придружени от грейналия от щастие Фабриций. Шествието завършваше с двайсетте наемници, които пазеха Сервилий. Жената на Фабриций, която бе счетена за недостойна да се запознае лично с гостите си, седеше с приятелки вдясно от подиума, при това на задния ред. Първият ред по традиция се пазеше за мъжете.

При появата на внушителната делегация сред хилядите пиценци се надигна спонтанен шепот; всеки се навеждаше напред с надеждата да види по-добре новодошлите, шепотът се превръщаше все повече в размяна на шеги и коментари, в подвиквания, докато най-накрая целият театър не гръмна в освирквания и тропане с крака по дъските. Колкото и да се чудеше на подобно посрещане, Квинт Сервилий от рода на Авгура прикри обзелото го смущение и премина покрай дванайсетте реда италийци с гордо вдигната глава, за да се разположи царствено върху стола си от слонова кост, сякаш беше представител на древната патрицианска фамилия, с която нямаше нищо общо. Фонтей и Фабриций припкаха подире му, а ликторите и наемниците заеха местата от двете страни на подиума и прибраха оръжията между краката си.

Представлението започна. Играеше се една от най-добрите и най-смешните пиеси на Плавт, придружена при това от изключително приятна музика. Трупата беше от пътуващи артисти, но си струваше. Някои от актьорите бяха римляни, други — латини, трети — италийци; гърци нямаше, защото репертоарът беше изключително от латински комедии. Аскулум Пицентум беше една от постоянните спирки при обиколките на трупата, която никога не изпускаше празника на Пик. Този път обаче настроенията бяха твърде различни; сред пицентинската публика явно се открояваха антиримските настроения, които бяха нещо ново за актьорите. За да преодолеят необяснимото, за тях самите напрежение, всички на сцената се опитваха да надминат себе си, да импровизират къде с жестове, къде с походка, да подчертаят смешното в диалозите и изобщо да сторят всичко по силите си, за да разсеят тягостните настроения у многобройната си публика.

За нещастие тази вечер раздели и самата трупа на два лагера — докато двамината римляни сервилничеха на великия мъж под балдахина, италийците и латините се опитваха да играят предимно за местните жители. Пиесата се състоеше от пролог, след който идваше веднага представянето на фабулата. Главните герои започваха да си разменят забавни реплики, а двама хубавци пееха дует под съпровод на флейта. Нататък следваше първият монолог, изпят от красив тенор, придружаван от звуците на лира. Певецът, по произход самнит, се славеше не само с музикалния си талант, но и със способността си на място да променя авторовия текст. Сега той пристъпи една-две крачки напред и се обърна директно към почетния подиум:

Добре дошъл в Пиценум, преторе от Рим!

Добре дошъл и на добър ти път!

С какво е заслужил скромният пилигрим

честта да се натрови с царския ти дъх?

Погледнете го всички как нос е навирил

и как отвисоко от стола си гледа.

Защо си е лъвския задник натирил

сред пицентинското стадо говеда?

Какво търси той в нашата мръсна барака?

Не му ли е време да си дига чукалата?

Навярно желае напред с двата крака

момците му снажни да го изнесат през вратата!

Римлянин нещастен, ела да ни духаш,

недей се надява гъза да опазиш,

ще смучеш, ще лижеш, дорде не се сдухаш…

И дотам стигна с измислената си песен. Един от телохранителите на Квинт Сервилий хвана копието, което държеше между коленете си, и без дори да се изправи, го метна по тенора. Острието прониза гърдите на самнита, убитият се свлече на земята, но дори смъртта не успя да заличи дълбокото презрение, изписало се по лицето му.

В театъра настъпи гробовно мълчание. Пиценците не можеха да повярват на очите си и не знаеха как да реагират. И докато хилядите зрители бяха застинали по местата си, латинският актьор Саунион, любимецът на тълпата, изскочи от мястото си зад сцената и трескаво заговори, докато четирима от колегите му изнасяха трупа, а двамата римляни в трупата бягаха да се скрият.

— Скъпи пиценци, аз не съм римлянин! — извика Саунион и като някоя подплашена маймуна се хвана за близката дървена греда, за да заподскача в неистов транс. — Умолявам ви, недейте ме бърка с тази паплач! — посочи той към подиума и маската затрепери в ръката му. — Аз съм просто един латин, скъпи пиценци, и на мен ми е тежко да гледам как римските фасции шетат нагоре-надолу из Италия, и на мен ми е трудно да понасям издевателствата на римските хиени!

В този миг самият Квинт Сервилий сметна за нужно да стане, да слезе от подиума си, да прекоси празното пространство пред публиката и да се качи на сцената, за да говори.

— Ако не искаш и теб да те отнесат с някое копие в гърдите, актьоре, разкарай се от сцената! През живота си не бях чувал подобни обиди по свой адрес! Радвай се, италийска сган, че още не съм заповядал на хората си да ви избият!

Това беше казано, като че ли по адрес на актьорите, но заради добрата акустика думите се чуха чак до последния ред. Чак сега той се обърна с лице към публиката и заговори заканително:

— Това, което се случи тук тази вечер, няма да забравя никога! Някои си позволиха да накърнят публично римския авторитет! Но нека жителите на тази италийска кочина знаят, че някой ден скъпо ще плащат за безразсъдството си!

Това, което последва, беше толкова светкавично, че едва по-късно участниците в настъпилото безумие можаха да проумеят какво точно става; като по сигнал всичките няколко хиляди пиценци в амфитеатъра скочиха от местата си и надавайки крясъци до небесата, се втурнаха към предните редове. За броени секунди всички римляни в публиката бяха заобиколени от озверялата тълпа, която се нахвърли с юмруци и ритници върху ликторите и бившите гладиатори, но също и върху мирните граждани, премазани под тежестта на толкова много тела. В суматохата никой от наемниците не успя да надигне копието си, ликторите дори нямаха кога да се сетят, че носят брадвите си. Но и никой не правеше разлика между въоръжени и невъоръжени, между мъже и жени, между облечени в ризници и облечени в тоги… За няколко минути цялото празно пространство между сцената и трибуните се превърна в масова касапница, сред която хвърчаха човешки глави и крайници, а кръв се плискаше на всички страни. Виковете на жертвите дори не можеха да се чуят сред безподобния хаос от кръвожадни гласове, които разтърсиха целия Аскулум. За всеобща радост на копнеещата за мъст тълпа четиридесетчленната римска делегация, а също и двестате присъстващи римски търговци, заедно с жените им, се превърнаха в безформени късове плът, които убийците си прехвърляха един на друг като топки за игра. Фонтей и Фабриций бяха сред първите убити.

Не се спаси дори Квинт Сервилий, роднината на Авгура. Преди дори да е помислил да бяга, неколцина от публиката вече го бяха заградили от всички страни и с огромно удоволствие се заеха да му късат ушите, да му въртят носа, да му бъркат в очите, да му чупят пръстите, да ги гризат със зъби, докато най-накрая не си направиха незабравимото удоволствие да го разкъсат на шест парчета.

Когато се убедиха, че няма какво повече да правят с обезобразените трупове на римляните, жителите на Аскулум се отдадоха на лудешки игри и танци из целия град. Лека-полека късовете човешко месо започнаха да се събират на огромен куп насред площада, но и това не се стори достатъчно на пиценците. В един миг те се сетиха, че в Аскулум има и римляни, които не обичат театър — всички един по един бяха изкарани от домовете си, сграбчени за краката и влачени по улиците до издъхване. До мръкване в цял Аскулум не остана нито един жив римски гражданин или дори роднина на римски гражданин. Градът затвори тежките си порти и започна да обсъжда откъде да се снабди с провизии за предстоящата дълга обсада. Никой не съжаляваше за моментната лудост; по-скоро клането бе разпалило докрай отдавна тлеещата омраза и сега пиценци се чувстваха като окрилени от непреодолимата си омраза към Рим, която нищо повече не можеше да угаси.

Новината за събитията в Аскулум Пицентум достигна до Рим четири дни по-късно. Двамата римски актьори в трупата се бяха скрили навреме от клането и треперещи от ужас при гледката на безумната касапница в театъра, бяха сварили да избягат от града малко преди пиценци да се бяха сетили да затворят портите. Отне им цели четири дни да стигнат до Рим, защото или трябваше да вървят пеша, или да молят някой селянин да ги качи на магарешката си каручка, или в най-добрия случай да наемат коне до следващата спирка, а в ездата ги нямаше никакви. През цялото време не смееха да отворят дума за преживяното в Аскулум от страх да не си навлекат беля. Но понеже бяха актьори, когато най-сетне стигнаха Рим и започнаха да разправят за събитията, разказите им бяха толкова описателни, че целият град се почувства едва ли не личен свидетел на драмата. Ужасът обхвана всички римски домове, Сенатът отреди ден за траур в памет на загиналия претор, а весталките извършиха жертвоприношение в чест на Фонтей — бащата на най-новата им сестра.

Ако в цялата тази кървава история имаше нещо хубаво, то бе, че се бе изиграла след провеждането на новите консулски избори в Рим. Така поне на Сената му се спестяваше нещастието да слуша безпомощно словоизлиянията на обезумелия Филип. Двамата нови консули бяха Луций Юлий Цезар и Публий Рутилий Луп — първият, достоен за името си патриций, който се чудеше от какво да живее, а вторият — самодоволен простак, който се чудеше за какво да си харчи парите. Отново бяха избрани осем, вместо шест претори, сред които се наблюдаваше познатото равно съотношение между патриции и плебеи, между компетентни люде и абсолютни невежи; по-малкият брат на новоизбрания консул — Цезар Страбон заемаше поста на куриатен едил. Сред квесторите пък личеше името на Квинт Серторий, който се бе върнал от войната в Испания с венец от трева на челото и му предстоеше без съревнование да получи всички управленски постове, които поискаше. Гай Марий, братовчед на майка му, вече се бе погрижил младият Серторий да покрие сенаторския ценз и още с влизането в длъжност на бъдещите цензори той щеше да намери своето място в Сената. Серторий почти нямаше представа как се водят съдебни дела, но за човек на своята възраст той си бе спечелил огромна слава, а също като роднината си Гай Марий притежаваше вродената дарба да се харесва на народа.

Тази година колегията на народните трибуни представляваше доста внушителна гледка, но най-внушителен сред всички беше Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис, който отдавна се бе зарекъл, че само да встъпи в длъжност, и всички поддръжници на идеята за всеобщо римско гражданство здраво ще си изпатят. Новините за клането в Аскулум Пицентум му дадоха още едно основание да се чувства сигурен победител в борбата с италофилите. Макар и още да действаше старата трибунска колегия, Варий непрекъснато сновеше сред познатите си конници и постоянното присъствие на Форума и търсеше подкрепа за законодателната си програма в плебейското събрание. Колкото до членовете на Сената, отчаяни от всекидневните укори, които сипеха Филип и Цепион, всички чакаха с еднаква надежда изтичането на годината и започването на следващия консулски мандат.

Наскоро, след като се бе разчуло за събитията в Аскулум Пицентум, в Рим пристигна мирна делегация от двайсет италийски благородници. Идваха право от новата столица Италика, но благоразумно замълчаха за новото й име, също както и не споменаха нищо за новоучредената държава Италия. Поискаха само аудиенция в Сената по въпроса за всеобщото римско гражданство за земите на юг не само от Арно и Рубикон, но от самата река Пад! Подобно неосъществимо искане имаше за цел единствено да задълбочи противоречията между италийци и римляни, както и по възможност да скара окончателно сенаторите помежду им. Управниците на Италия не мечтаеха повече за римско гражданство. Те искаха само едно — война.

Делегацията беше посрещната на първо време само от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който се затвори с двайсетте италийци в тъй наречения Сенакулум — малко здание в съседство с храма на Конкорд. Опитваше се да им внуши, че исканията им са абсурдни и дори обидни за Рим. Макар и верен поддръжник на Друз, след смъртта му Скавър се опитваше да забрави всякакви приказки за всеобщо римско гражданство. Предпочиташе да доживее мирно старините си.

— Можете да съобщите на онези, които са ви пратили, че докато Рим не получи пълно възмездие за станалото в Аскулум Пицентум — отсече той. — Сенатът няма да ви приеме.

— Случилото се в Аскулум е просто поредното доказателство колко силни са настроенията в цяла Италия — възрази му водачът на делегацията — марсът Публий Ветий Скатон. — Така или иначе, не е в нашите права да държим сметка на пиценци за каквото и да било. Те сами ще решават по-нататъшната си съдба.

— Не те ще я решават — поправи го Скавър, — а ние, римляните.

— И все пак, ние държим Сенатът да ни приеме — упорстваше Скатон.

— Сенатът няма да ви приеме.

Най-накрая двайсетте италийци благоволиха да си тръгнат. Никой не изглеждаше особено обезкуражен от решението на римляните — или поне така се стори на Скавър. Последен на вратата остана Скатон, който подаде на Принцепс Сенатус някакъв свитък.

— Ако обичаш, Марк Емилий, приеми това като писмено послание от страна на марсите.

Скавър реши да не се занимава с документа, преди да се върне на спокойствие у дома си, и чак там се сети да го поиска обратно от писаря си. Да се занимава още с разни италийци, му се струваше досадно, но все пак реши да види какво му пишат марсите. Колкото повече четеше, толкова повече нарастваше удивлението му.

Още на другата сутрин Скавър свика Сената на заседание; явиха се малко хора, защото никой знатен римлянин не обича да го викат на работа по никое време. Както се и очакваше, сред отсъстващите бяха Филип и Цепион. За разлика от тях първият консул Секст Цезар, както и двамата му наследници на поста се явиха, а също така новоизбраните претори и народни трибуни. По обясними причини не се виждаше само Варий. Консуларните сенатори присъстваха в голямата си част. За голямо облекчение на Секст Цезар заседанието щеше да протече при кворум.

— Вчера получих официален документ, подписан от трима марси — взе думата Принцепс Сенатус, — Квинт Попедий Силон, който в документа се нарича консул, Публий Ветий Скатон, който пък се е кръстил претор, и Луций Фравк — в качеството си на някакъв съветник. Нека ви го прочета целия.

„До римския Сенат и народ. Ние, избраните от народа на марсите за негови официални представители, декларираме от името на своя народ, че отсега нататък се отказваме от съюза си с Рим. Нека се знае, че повече няма да плащаме никакви данъци и такси на Рим, още по-малко ще обслужваме досегашните си задължения към него. Рим повече няма да получава помощта на нашите легиони. В близко бъдеще римският град Алба Фуценция трябва да премине в наши ръце, а римското му население да го напусне. Нека настоящият документ се изтълкува като обявяване на война.“

Членовете на Сената неспокойно се размърдаха. Гай Марий протегна ръка към свитъка и Скавър любезно му го предостави. Документът бавно обходи цялата зала, така че всеки с очите си да се убеди в неговата достоверност.

— По всичко личи, че от днес сме в положение на война — заключи с присъщия си лаконизъм Марий.

— Война с марсите? — Не искаше да вярва на ушите си Ахенобарб Понтифекс Максимус. — Вярно, тъкмо аз бях човекът, който преговаряше със Силон пред Колинската порта; вярно е и че тогава обсъждахме въпроса за войната. Но все пак е абсурдно марсите да мислят, че биха могли да ни победят на бойното поле! Та те просто нямат достатъчно войници, за да излязат срещу нас! Убеден съм, че двата легиона, които ми се представиха на Валериевия път, представляват цялата им армия.

— Да, случаят изглежда странен — съгласи се Скавър.

— Освен ако и останалите италийски народи не са обвързани по някакъв начин с марсите — предположи Секст Цезар.

Но в това никой от присъстващите не искаше да повярва, дори Гай Марий. И понеже нямаше какво повече да си кажат, сенаторите се разотидоха по домовете си, без да са приели каквото и да е решение. Единственото, което оставаше, бе Италия да се държи под строго наблюдение… Обаче беше изключено да изпратят нови двама скитащи претори. Сервий Сулпиций Галба, който беше пратен да разучава „италийския въпрос“ в южната половина на полуострова, вече бе пратил вест, че се завръща в Рим. Сенатът прие да отложи всякакви кардинални решения за по-късно, когато преторът ще се е прибрал и ще е изнесъл доклада си за положението на юг от Рим. Възможно ли бе да започне война с цяла Италия? Нищо чудно, но не още.

— Признавам, че докато Марк Ливий беше сред нас, живеех с усещането как всеки миг може да избухне конфликт със съседите ни — говореше Марий на Скавър, след като заседанието беше разпуснато. — Но сега, когато него вече го няма сред живите, подобна идея ми се струва напълно несериозна! Чудя се дори дали той нарочно не е преувеличавал, за да успее с програмата си. Но пък и дали марсите биха се хванали току-тъй сами? По всичко личи, че не разчитат на съюзници, но пък и Квинт Попедий никога не ми е приличал на глупак.

— Нямам какво да ти отговоря, Гай Марий — рече Скавър. — Всичко, което излезе току-що от устата ти, все едно аз съм го казал. Да му се не види, как пък не прочетох тая хартийка, преди Скатон да е напуснал Рим? Вътрешният ми глас подсказва, че боговете си играят с нас.

Разбира се, времето от годината не предразполагаше Сенатът да се занимава с други въпроси, освен с вътрешноримските. Колкото и сериозна да беше външнополитическата обстановка, никой не би се наел да взима решения по времето, когато една двойка сенатори вече слиза от сцената, а следващата още се колебае в настроенията на сенаторите.

И така през целия декември назначените отци се отдаваха на домашни разправии. Колкото и незначителни да бяха, инцидентите на Форума предизвикваха много по-голям интерес сред гражданите, отколкото някаква си декларация за война от страна на марсите. А сред тези тривиални въпроси, които вълнуваха обществеността, бе кой да заеме опразненото от Марк Ливий Друз място в колегията на понтифексите. Дори след толкова много години Ахенобарб Понтифекс Максимус още се чувстваше в правото си да претендира за жречеството на Друз, което според логиката на нещата трябваше да се падне на него. Затова той използва първия сгоден случай да предложи за поста по-големия си син Гней, отскоро сгоден за Корнелий Цина, дъщеря на патриция Луций Корнелий Цина. Понеже Друз беше плебей, редно беше мястото му да се заеме също така от плебей. Докато се стигне до самите избори, в кандидатските списъци се появиха имената на кажи-речи всички видни римляни от плебейски произход. Имаше и патриции, сред които Метел Пий, който също се чувстваше ощетен, задето по волята на избирателите мястото на покойния му баща бе заето от Гай Аврелий Кота. Най-накрая Скавър Принцепс Сенатус смая всички, като лично внесе сред имената на съревноваващите се това на патриция Мамерк Емилий Лепид Ливиан — роден брат на Друз, но отгледан в патрицианско семейство.

— Кандидатурата е незаконна по най-малко две причини! — възрази Ахенобарб. — Първо, защото е патриций. Второ, защото е от фамилията на Емилиите, а сред понтифексите вече има един такъв — самият ти Марк Емилий. И да искаш, и да не искаш, друг Емилий не може да ти прави компания.

— Глупости ми говориш! — тросна се на свой ред Скавър. — Аз да не го предлагам, защото се казва Емилий? Предлагам го, защото е роден брат на покойния Друз. По баща Мамерк Емилий е наследник на Ливий Друзите и аз държа той да бъде вписан сред кандидатите.

Най-накрая колегията на понтифексите се съгласи, че при настъпилите обстоятелства Мамерк може да участва като наследник на Ливиите, и името му бе включено в общия списък. Скоро се разбра колко са били привързани римляните към така преждевременно напусналия ги Друз; от участващите в изборите седемнайсет триби, и седемнайсетте гласуваха за Мамерк, който без конкуренция зае мястото на брат си.

По-сериозно започна да става положението с встъпването в длъжност на народния трибун Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис. Още на десетия ден от декември, когато бе официалната церемония по смяната на трибунските колегии, Квинт Варий веднага поиска да се приеме закон, според който всички, уличени в подкрепа на идеята за всеобщо римско гражданство, трябва да бъдат третирани като държавни изменници. И деветимата му колеги единодушно наложиха ветото си над подобно безобразие, но Варий последва примера на предшественика си Сатурнин и мигом изпълни Кладенеца на комициите с мускулести наемници, които в най-скоро време разубедиха всеки от народните трибуни поотделно. Юмруците успяха да сплашат всякаква опозиция и скоро след Нова година в Рим бе учреден нов специален съд, който по името на създателя си бе наречен Варианска комисия. Съдът бе упълномощен да разследва само онези, уличени в подкрепа на всеобщото гражданство. Но понеже за аргументи в подкрепа на обвиненията се използваха най-бегли и мъгляви термини, кажи-речи всеки римлянин можеше да бъде представен пред съдебните заседатели, представляващи изключително конническото съсловие.

— Целта на подобно начинание е не преследване на държавните изменници, а преследване на личните врагове на Варий, разбирай на Цепион и Филип — споделяше неведнъж на публично място Скавър Принцепс Сенатус. — Само почакайте и сами ще се убедите! Това е най-позорният закон, приет през цялата римска история!

Варий реши да потвърди думите на Скавър още с първата набелязана жертва — стриктния, придържащ се към всички норми Луций Аврелий Кота, римски претор пет години по-рано и всеизвестен с ултраконсервативните си възгледи. По баща той беше брат на Аврелия и никога не бе бил кой знае колко силен привърженик на Друз. И все пак, подобно на много други сенатори, и той бе възприел идеята за всеобщото гражданство като неизбежна необходимост. През онези няколко седмици, когато Друз бе предприел своя отчаян щурм в Сената, Луций Аврелий бе дал своя глас в негова подкрепа, воден навярно от непреодолимата си омраза към Филип и Цепион. В това се състоеше и голямата му грешка в очите на Варий.

Изборът на Варианската комисия беше много подходящ; най-възрастният от новото поколение в рода на Аврелий Котите беше недотам влиятелен, че да го спасят приятелите му, и в същото време — недотам неизвестен, че никой да не му обърне внимание. Ако Варий успееше да спечели своето първо дело срещу него, съдът му щеше да се превърне в инструмент за терор срещу всички останали сенатори. Още първият ден от делото показа недвусмислено на Луций Кота, че съдбата му е решена. Съдебните заседатели бяха все хора, таящи неизлечима злоба срещу Сената, а председателят на съда — изключително влиятелният плутократ Тит Помпоний, дори не си правеше труда да изслушва доводите на защитата.

— Баща ми допуска голяма грешка — говореше Тит Помпоний син от мястото си сред тълпата зяпачи, докато гледаше как върви процесът.

Събеседник му беше не друг, а вероятно най-надареният ученик на престарелия Сцевола Авгур — младият адвокат Марк Тулий Цицерон. Цицерон беше четири години по-малък от Помпоний, но заради изключителния си интелект можеше да претендира, че е поне четиридесет по-стар.

— Какво искаш да кажеш? — зачуди се на твърдението му Цицерон, който след смъртта на приятеля си Сула се бе сближил с Тит Помпоний. Смъртта на младия Корнелий беше първата лична драма в живота на Цицерон; дори толкова месеци по-късно той още не можеше да се наплаче за загубата на скъпия си другар.

— Искам да кажа, че баща ми не е прав толкова да държи на влизането си в Сената — обясни мрачно Тит Помпоний. — Идеята на всяка цена да стане сенатор така е обсебила съзнанието му, Марк Тулий, че ще го разяде целия! Всичко, което прави през последните няколко години, е подчинено на една и съща цел — да влезе в Курия Хостилия. Като последния глупак се хвана на въдицата на Квинт Варий и се нагърби да председателства съда му. Премахването на законите на Марк Ливий Друз унищожи всички шансове баща ми да стане един от новите триста сенатори и Квинт Варий ловко се възползва от това. Обещал е на баща ми, че ако му помага в делото, още щом бъдат избрани новите цензори, той ще му уреди да влезе в Сената.

— Но нали баща ти се занимава с търговия? — попита го Цицерон. — Ако го приемат в Сената, ще трябва да зареже всичко и да зависи единствено от земята си.

— Това ни най-малко не го притеснява! — увери го Помпоний Младши. — Нали има мен? Скоро ще навърша двайсет, тъй и тъй ме е обучил добре, ще ме остави да ръководя цялата семейна каса. Но като че ли и това му се струва малко! Един ден ще вземе да се отрече и от мен, и от цялото си минало на лихвар и търговец, защото ще го е срам да си спомня как е тръгнал от някаква си кантора.

— И какво общо има всичко това с днешния процес? — продължаваше да не разбира приятелят му.

— Ами всичко, не виждаш ли? — ставаше нетърпелив Тит. — Той иска на всяка цена да влезе в Сената! Но греши именно като го иска. Та той е конник, при това един от десетте най-влиятелни конници в цял Рим. Аз лично не виждам какво лошо може да открие човек в това да си един от десетте най-влиятелни конници в Рим. Той държи част от „обществения кон“, която част един ден ще прехвърли на мен, всички идват да се допитват до мнението му, думата му се слуша в народното събрание, а трибуните на Хазната дори не биха помислили да предприемат нещо без изричната му благословия. Какво не му стига, та е все недоволен? Не, та не, трябва да стане сенатор! От влиятелен човек да се превърне в един от онези безмълвни членове, които превиват гръб на задния ред и слушат глупостите на по-възрастните си колеги.

— С две думи, искаш да кажеш, че баща ти е кариерист — заключи Цицерон. — Е, аз поне не виждам какво лошо има в това. Та аз самият не съм ли кариерист?

— Но ти не разбираш, Марк Тулий, че баща ми няма какво повече да постига в кариерата си. Той отдавна е достигнал своя истински връх. На него не му трябва да се издига като политик, нито да забогатее, защото няма по-богат човек от него, нито да го нарекат благородник; та нашият род е стар и почтен — по женска линия произлизаме от Цецилии Пилиите, само дето самите ние не сме патриции, но какво от това? — Тъкмо защото беше представител на най-висшата конническа прослойка, младият Тит трудно щеше да се сети, че думите му могат да наранят приятеля му. — Ти да станеш кариерист, Марк Тулий, винаги ще те разбера. Когато влезеше в Сената, всички ще те наричат нов човек и за да бъдеш допуснат сред римския нобилитет, ще ти трябва да се изкачиш чак до консулството. Затова отсега трябва да си търсиш приятелства и връзки, да печелиш сърцата на патриции и плебеи. Докато ако при всичко, което вече притежава, баща ми стане просто един педарий в Сената, това ще е крачка назад.

— Да влезеш в Сената, не може да бъде крачка назад! — разсърди се Цицерон.

Напоследък младият Тит се бе научил здраво да хапе с думите си и при него Цицерон за сетен път се бе убедил, че само да спомене, че е родом от Арпинум, и веднага бива пращан на дъното на обществото подобно на най-видния засега арпинец — Гай Марий. Ако всички продължаваха да гледат на Гай Марий като на италийски селяк без думичка гръцки, то какво щеше да е Марк Тулий Цицерон, ако не образован селяк с изящен гръцки. Образован или не, кажи му селянин и това е. Макар и от време на време да си разменяха дъщери, Тулиите и Мариите никога не се бяха обичали особено; откакто бе пристигнал в Рим обаче, Марк Тулий Цицерон се бе научил да ненавижда от дъното на душата си Спасителя на Рим. Както и да мрази своето родно място.

— Тъй или иначе — продължаваше да философства за живота конникът Тит Помпоний, — когато на свой ред създам семейство, никога няма да се оплаквам от общественото си положение. Дори цензорите да ми се молят на колене да вляза в Сената, няма да го сторя. Кълна ти се, Марк Тулий, аз никога, ама никога през целия си живот няма да стъпя в Курия Хостилия!

Междувременно беше ясно, че положението на Луций Кота става все по-отчаяно и по-отчаяно. Затова не беше изненада, когато на следващия ден при откриването на новото заседание по делото се разбра, че обвиняемият Луций Аврелий Кота е решил да замине доброволно в изгнание, вместо да чака да чуе с ушите си присъдата на заседателите. Подобен ход поне позволяваше на човек да събере каквото може от имуществото си и да се изсели заедно с него в някоя от провинциите; иначе не само че пак щяха да го изгонят от Рим, но и щяха да конфискуват цялата му собственост и да го лишат дори от средства за елементарно съществуване.

Времето обаче не беше подходящо нито за ликвидиране на сметки в банки, нито за разпродажба на семейни бижута. Колкото и Сенатът да се занимаваше с глупости, колкото и Варианската комисия да събираше върху себе си обществения интерес, деловите среди ясно усещаха накъде духа вятърът и вземаха необходимите мерки. Парите се изтегляха от обращение, дяловете в сдруженията губеха от стойността си, по-малките от тях свикваха отчаяни заседания на управителите си. Златарите и търговците на диаманти пък все по-задълбочено обсъждаха въпроса, дали избухването на една война няма да принуди управниците да спазват стриктно и без това действащия закон за лукса, и в крайна сметка решаваха да прехвърлят капиталите си в търговия с оръжие.

Нищо не успя да убеди римския Сенат, че марсите са обявили война на Рим. Отникъде не се чуваха новини за въоръжени нападения, още по-малко се говореше за военна подготовка у останалите италийски народи. Единственото, което можеше да разтревожи безгрижния град, бе, че вместо да се прибере у дома, както бе обещал, преторът Сервий Сулпиций Галба изчезна вдън земя.

Варианската комисия набираше скорост. Вторият осъден и изпратен в изгнание беше Луций Калпурний Бестия, който, за разлика от Кота си остана и без имуществото. Същото се случи и с Луций Мемий, заминал да се спасява на остров Делос. В средата на януари пред съда бе извикан самият Антоний Оратор, но той изнесе такава блестяща реч и бе посрещнат с такива бурни акламации от страна на публиката, че съдебните заседатели решиха за по-сигурно да го обявят за невинен. Разгневен от подобна мекушавост, Квинт Варий реши да си отмъсти, като осъди самия Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус.

Скавър се яви в съда съвсем сам, без нито един адвокат. Както винаги беше облякъл пурпурноръбата си тога претекста, а по някакъв тайнствен начин бе успял сякаш да материализира цялата аукторитас и дигнитас, която бе придобил през дългата си политическа кариера, и тя витаеше като ореол около плешивата му глава. С каменно изражение изчака Квинт Варий (който бе счел делото за достатъчно важно да го води сам) да му издиктува всички прегрешения, които е извършил спрямо римския народ, подкрепяйки италийската кауза, докато най-накрая изсумтя презрително и за малко не се изплю в лицето на обвинителя си. Дори не благоволи да се обърне към съдебните заседатели, ами заговори направо на тълпата зад себе си:

— Чухте ли, Квирити? — прогърмя гласът му из Форума. — Някакво си кариеристче от Сукрон, дето не се знае дали изобщо има римска кръв в жилите си, смее да обвинява мен, Скавър, Принцепс Сенатус, в държавна измяна спрямо Рим! Да, но Скавър отрича до едно всичките му обвинения! Вие на кого бихте повярвали, на него или на Квинт Варий?

— На Скавър! — изрева в един глас множеството, към което се присъединиха и съдебните заседатели. Не само това, ами неколцина дори станаха от столовете си и на рамене понесоха обвиняемия из площада.

— Голям глупак! — сподели по-късно Марий пред Скавър. — Дали наистина си е въобразявал, че ще може да обвини точно теб в държавна измяна? Дали би се намерил и конник, който да му повярва?

— Откакто тези нещастници, конниците, успяха да пратят на заточение Публий Рутилий Руф, им се струва, че вече няма кой да им се опре. Ха… — намести тогата си той, защото ездата, която му бяха организирали, бе поразвалила външния му вид.

— Когато Варий реши, че е достатъчно силен, за да се нахвърли и върху бившите консули, трябваше да започне с мен, не с теб — продължи Марий. — Мисля, че оправдаването на Марк Антоний трябваше да му послужи като предупреждение. Но той се сметна за твърде силен! Е, добре, предполагам, че в продължение на поне няколко седмици Варий ще си почине. И ще продължи с не чак толкова известни фигури. Бестия никой не би го защитил, всички го знаят какъв е разбойник. Докато Луций Кота не се радваше на много приятели. Вярно, че само роднините му биха му помогнали достатъчно, но той отдавна е изгубил симпатиите на чичовците си — всички погледи в семейството са насочени към синовете на Марк Кота и Рутилия. — Марий се замисли и веждите му заиграха в лукава усмивка. — Разбира се, най-голямото нещастие за Варий е, че не е римлянин. Ти си и аз съм, но той не е. Само че не ще да го разбере.

Този път обаче Скавър не се засмя, както би сторил в подобна ситуация.

— Не го разбират и Филип и Цепион — изсумтя той презрително.

Силон и Мутил бяха оставили достатъчно време на съюзниците си да се мобилизират, но цял месец мина, а никой от италийските народи не смееше да настъпи срещу Рим. За това съществуваха поне две причини. Едната Мутил би я разбрал; другата обаче имаше опасност да го доведе до ръба на отчаянието. Пазарлъците с етруските и умбрите се провеждаха от бавно по-бавно, а никой нито във военния, нито в големия съвет не искаше да започва една война, за която не се знае как би завършила; това беше причината, която Мутил бе склонен да приеме за оправдателна. Но освен страха съществуваше и друго — нежеланието да се разбере, че точно ти пръв си размахал оръжието. След толкова векове на съюз с Рим италийците продължаваха да гледат на бившите си господари с известно страхопочитание; тъкмо това отчайваше Мутил.

— Нека изчакаме Рим да направи първата крачка — предложи Силон пред военния съвет.

— Нека изчакаме Рим да направи първата крачка — предложи Луций Фравк пред петстотинте.

Когато научи, че марсите официално са обявили война на римския Сенат и народ, Мутил здравата се разлюти; беше убеден, че след подобна глупост римляните веднага ще се мобилизират, но Силон дори не сметна за нужно да се прави на гузен.

— Това беше най-доброто решение — продължаваше да твърди той. — Във войната, както и във всички други форми на човешко съжителство, съществуват закони. Нека римляните не кажат, че сме ги нападнали в гръб.

Колкото Мутил и да се опитваше да внуши у събратята си трезв поглед върху нещата, италийските водачи упорстваха в желанието си да видят Рим агресор.

— Но ако тръгнем сега, ще ги сварим напълно неподготвени! — отчаяно убеждаваше той военния съвет, докато съплеменникът му Гай Требаций се опитваше да убеди в същото петстотинте. — Предполагам, ясно ви е като бял ден, че колкото повече време оставим на Рим да се настрои за война, толкова по-малко шансове ни остават на нас да я спечелим! Това, че никой в Рим не желае да ни обърне внимание, може само да ни радва! Трябва да настъпим! Трябва да настъпим още утре! Ако сега се забавим, със сигурност ще загубим!

Но останалите мъдро клатеха глави. Изключение правеше единствено Марий Егнаций — просто защото и той беше самнит. Дори Силон, който добре разбираше логиката на приятеля си, отказваше да го подкрепи.

— Няма да е по правилата — повтаряше той и при цялото си желание да поемат инициативата, самнитите оставаха с вързани ръце.

Дори клането в Аскулум Пицентум не предизвика очаквания интерес; Гай Видацилий дори не сметна за нужно да изпрати военен гарнизон в града, който да го пази от римски наказателни действия. Според думите му подобни действия изобщо не се очертавали и надали някога щяло да се стигне до тях.

— Трябва да настъпваме! — не преставаше да повтаря в съвета Мутил. — Хората от селата твърдят, че зимата няма да е студена. Не виждам никаква причина да чакаме до пролетта. Трябва да настъпим още сега!

Но никой не искаше да настъпва и положението си оставаше все същото.

В крайна сметка първите прояви на движения се забелязаха у самнитите. Нито от римска, нито от италийска страна бяха погледнали на трагедията в Аскулум Пицентум като на проява на бунт; на населението просто му бе причерняло от обидите на римското малцинство и му го бе върнало тъпкано. Докато в случая с Кампания нещата стояха другояче — самнитското население тук в продължение на векове бе възпирало омразата си срещу римляните и латините, с които бе принудено да съжителства, и сега му се удаваше сгоден случай да й даде воля.

Първите вести за настроенията сред самнитите достигнаха до Рим един февруарски ден, когато в града се завърна без придружители и в доста окаяно състояние преторът Сервий Сулпиций Галба.

Новият първи консул Луций Юлий Цезар мигновено свика Сената на заседание, за да бъде изслушан докладът на претора.

— В продължение на шест седмици стоях задържан в град Нола — обясни дългото си отсъствие той пред притихналите сенатори. — Тъкмо бях пратил писмото си до вас, за да ви известя, че съм тръгнал за насам, и отседнах в Нола. Първоначално нямах намерение да минавам оттам, но понеже тъй и тъй пътят ми минаваше през града, реших да се позаинтересувам за настроенията и на тамошните самнити. Настаних се у една стара дама, която навремето беше първа приятелка с майка ми — разбира се, римлянка. Тя ми съобщи, че от известно време в Нола се случвали странни неща — изведнъж на римляните и латините станало напълно невъзможно да се ползват от услугите на съгражданите си, търговците по пазарите ги пъдели, не искали да им продават дори храна! За да я снабдяват, робите й трябвало да пътуват с каруца чак до Ацера. Когато излязох да обиколя града, придружен от ликторите и охраната си, навсякъде бях посрещан с хули и освирквания, но така и никой не посмя да ми излезе в лицето.

Галба направи неспокоен жест, сякаш искаше отдалеч да предупреди слушателите си, че разказът му няма да е много приятен.

— През нощта след пристигането ми в Нола самнитите затвориха градските порти и овладяха със сила целия град. Всички римляни и латини бяха поставени под стража в собствените им домове, а наред с тях и аз, ликторите ми, охраната и секретарите ми. Бях заключен в къщата на домакинята си, като предният и задният вход бяха завардени от въоръжени самнити. Там и прекарах допреди само три дни, когато приятелката на майка ми най-после успя да залъже нещо пазачите на задната врата и аз се измъкнах незабелязано. Облечен като търговец самнит, успях да изляза вън от крепостните стени, преди да са се сетили да ме търсят.

Скавър се приведе напред на стола си.

— През времето на задържането ти имаше ли случай да говориш с представител на местната власт, Сервий Сулпиций?

— С никого — отговори Галба. — Само от време на време разменях по някоя приказка с пазачите на вратата, нищо повече.

— И какво ти казаха те?

— Че цял Самниум се е вдигнал на въстание, Марк Емилий. Аз самият нямаше как да проверя истинността на подобно твърдение, а когато най-после се видях на свобода, цял ден се криех като заек от всеки човек с вид на самнит. Едва когато стигнах Капуа, започнах да питам хората около себе си, но никой за никакво въстание не беше чувал, поне за тази част на острова. Според мен в цяла Капуа нямаше човек, който да знае за събитията в Нола! През деня самнитите държаха градските порти отворени и не даваха вид, че нещо се е случило. Затова, когато разказах на управителите в Капуа за инцидента в Нола, те бяха смаяни. И дълбоко разтревожени при това… Дуумвирите на Капуа изрично ме помолиха да питам от тяхно име Сената какво да предприемат занапред.

— По време на пленничеството ти хранеха ли те? Как се държаха с домакинята ти? Позволяваха ли й да ходи на пазар до Ацера? — отново попита Скавър.

— Храната беше малко. Домакинята ми имаше право да пазарува в самата Нола, но можеше да купува само определени храни, при това на астрономически цени. На латините и на римляните не се позволяваше да напускат пределите на града — обясни Галба.

Този път Сенатът беше пълен; ако Варианската комисия бе имала своето благотворно влияние върху обществото, то бе, че заради общия страх сенаторите здраво бяха стегнали редиците си и все по-често се отбиваха в Сената, където да забравят за съдебните разправии.

— Може ли да взема думата? — обади се Гай Марий.

— Само ако никой по-висшестоящ не я поиска преди теб — изгледа го хладно вторият консул Публий Рутилий Луп; понеже беше февруари, той държеше фасциите, а съвсем не бе привърженик на Марий.

Но така и никой друг не пожела да говори.

— Ако наистина в град Нола римските граждани и латините са поставени под надзор и подложени на лишения, то и ние трябва да гледаме на града като на разбунтувал се срещу римската власт. Помислете малко: юни миналата година Сенатът упълномощи двама свои претори да извършат разследвания върху това, което нашият уважаван колега Квинт Лутаций нарече „италийски въпрос“. Преди почти три месеца единият от тези двама претори — Квинт Сервилий — бе жестоко убит в Аскулум Пицентум, също както и всички останали римски граждани, намиращи се по това време в града. Преди почти два месеца другият претор — Сервий Сулпиций — е бил заловен и затворен в Нола, заедно с всички римски граждани в селището.

Двама претори, единият на север, другият на юг, са станали жертва на ужасни инциденти. Цяла Италия, дори и най-затънтените й села, разбира значението, неприкосновеността на римския претор. И все пак, — назначени отци, свидетели сме как в единия случай е било извършено грозно убийство, а в другия е било наложено принудително задържане. Това, че не знаем как би завършило задържането на Сервий Сулпиций, се дължи единствено на щастливата случайност, позволила му да избяга. На мен обаче ми се струва, че и Сервий Сулпиций е щял да сподели рано или късно тъжната участ на Квинт Сервилий. Рим щеше да изгуби двама свои претори, и двамата дарени с проконсулски империум! При това и в двата случая поведението на техните убийци ясно подсказва, че не се страхуват от възмездие. Задавате ли си въпроса какво означава това? Означава само едно, колеги сенатори! Ако Аскулум Пицентум и Нола са достигнали дотам в дързостта си, че да посягат върху живота на римските претори, то е, защото са убедени, че възмездие няма да има! С други думи, в Аскулум и Нола разчитат между Рим и съответните области на Италия да избухне война, която да ни попречи да потърсим сметка на убийците.

Всички в залата застанаха като на тръни; не откъсваха очи от Марий. Той се спря за секунда-две и потърси с поглед неколцина от колегите си: Луций Корнелий Сула например, в чиито очи се четяха забравени искри; или Квинт Лутаций Катул, който гледаше оратора с уважение.

— И аз не по-малко от вас се смятам за виновен, назначени отци. Виновен за това, че откакто Марк Ливий Друз ни напусна и престана да ни предупреждава, аз като че ли отхвърлих всякаква мисъл за наближаващата буря. Рекох си, сигурно е бъркал, сигурно просто така му се е струвало. Когато след похода на марса Силон срещу Рим нищо съществено не се случи, изпаднах в още по-голяма заблуда. Казах си, че цялата работа е била наивен опит да получат с хитрост римското гражданство. Когато след това марсите отправиха до Принцепс Сенатус официален документ, с който обявяваха война на Рим, аз и на това не обърнах особено внимание. Не му обърнах внимание, защото заплахата идваше от един-единствен от италийските ни съседи, нищо че в онази делегация участваха представители на още седем. И което е може би най-показателно, до ден-днешен не мога да повярвам, че който и да е от италийските ни съюзници би имал желанието и смелостта да излезе срещу нас.

Марий закрачи по каменните плочки и застана пред затворените врати на Курията, за да може да гледа двете страни на Сената едновременно.

— И все пак това, което научихме днес от устата на Сервий Сулпиций, променя всичко. Разказът му хвърля съвсем нова светлина върху случилото се в Аскулум Пицентум. Както подсказва името му, Аскулум е пиценски град. Нола пък е самнитски. И двете селища не се ползват със статута на римска или латинска колония. Ето защо твърдя, че имаме пълни основания да се смятаме в състояние на война едновременно с марсите, пиценците и самнитите, които навярно са сключили съюз. Нищо чудно да се окаже, че в съюза влизат всички осем народи, които участваха в делегацията до Сената. Навярно с официалното обявяване на война марсите са искали да ни предупредят. Докато останалите седем членове на съюза дори не са сметнали за нужно да се съобразяват. Марк Ливий Друз не преставаше да повтаря, че италийските съюзници са пред прага на война. Макар и със закъснение, трябва да заявя, че и аз подкрепям мнението му. С тази разлика, че според мен прагът вече е прекрачен.

— Да разбираме ли, че според теб Рим се намира в състояние на война със съседите си? — попита Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— Точно така, Гней Домиций.

— Продължавай, Гай Марий — подкани го Скавър. — Бих искал да те изслушам докрай, преди сам да взема думата.

— Остава ми съвсем малко да се доизкажа, Марк Емилий. Това, което всички трябва да разберем, е, че е нужна светкавична мобилизация. В същото време трябва да разберем докъде се разпростира съюзът срещу нас. Трябва да вдигнем на оръжие всички сили, с които разполагаме, за да защитим пътищата към Кампания. Необходимо е да се уверим в настроенията на латините, да проверим до каква степен колониите ни, намиращи се на вража територия, ще могат сами да се защитават в случай на обсада. Както добре знаете, аз самият владея обширни земи в Етрурия, също както Квинт Цецилий Метел Пий и мнозина друга от фамилията на Цецилиите. Не по-малки са владенията на Квинт Сервилий Цепион в Умбрия. А Гней Помпей Страбон и Квинт Помпей Руф държат в ръцете си Северен Пиценум. По тази причина, мисля, че ще е напълно по силите ни да задържим Етрурия, Умбрия и Северен Пиценум на своя страна — но само ако незабавно пратим делегация, която да влезе в контакт с тамошните големци. Що се отнася до Северен Пиценум обаче, мисля, че въпросните големци седят днес сред нас в Сената.

Марий кимна към Скавър Принцепс Сенатус.

— Излишно е да споменавам, че аз самият съм изцяло на разположение на римската държава.

Скавър стана от стола си.

— Подкрепям напълно всяка дума, изречена от Гай Марий на това заседание. Не можем да си позволим да изгубим минута време, назначени отци. Затова предлагам, да се абстрахираме от месеца, в който се намираме, и да предадем фасциите на първия консул. Мисля, че въпросът е достатъчно сериозен, за да се занимава с неговото разрешаване именно първият консул.

Възмутен, Рутилий Луп се надигна, но популярността му сред Сената беше доста малка и макар да настоя да се проведе гласуване, мнозинството се изказа против него. При цялата си злоба бе принуден да предаде властта на по-старшия си колега Луций Юлий Цезар. От приятелите на Луп само Цепион присъстваше; Филип и Квинт Варий се бяха спотаили някъде.

Доволен от подобно развитие на събитията, Луций Юлий Цезар скоро оправда доверието, което Принцепс Сенатус му бе оказал. В рамките на едно-единствено заседание на сената бяха взети всички по-важни решения. Така например, прието бе, че и двамата консули ще застанат начело на римските армии, докато управлението на града ще бъде предадено на градския претор Луций Корнелий Цина. На преден план излезе въпросът за управлението на задморските провинции, които и първи щяха да понесат тежестта на една евентуална война. Решено бе Сенций и занапред да остане в Македония, също както и колегите му управители в двете Испании. В същото време, за да се попречи на и без това агресивния цар Митридат да се възползва от вътрешните неразбории на Рим, за Киликия бе пратен Публий Сервилий Вация, който имаше за задача да поддържа спокойствието в тази част на Мала Азия. Най-важната промяна обаче беше назначаването на нов провинциален управител — консуларният сенатор Гай Целий Калд поемаше грижата за Трансалпийска и Италийска Галия едновременно.

— Ясно е — обосноваваше исканията си консулът Юлий Цезар, — че ако цяла Италия се вдигне на бунт срещу Рим, ние няма да можем да разчитаме на никакви войници от земите на полуострова. Затова пък в Италийска Галия се намират голям брой латински колонии, както и няколко римски колонии. Гай Целий ще се настани някъде в Италийска Галия и ще се заеме с набирането на войска.

— Бих искал да предложа нещо — закашля се от мястото си Марий. — Ако може квесторът Квинт Серторий да придружи Гай Целий. Вярно, че задълженията му тази година са от фискално естество, а и той още не е намерил мястото си в Сената. И все пак вярвам, всички сте се убедили, че Квинт Серторий е роден войник. Нека изпълнява чиновническите си задължения в услуга на армията.

— Предложението ти е прието — съгласи се Цезар.

Разбира се, самите финансови проблеми бяха ужасяващи. Хазната не можеше да се оплаче, че е празна, авоарите й можеха да подплатят не една военна кампания, но…

— Ако войната се разпростре на по-голяма територия, отколкото предполагаме, или ако се проточи по-дълго, ще ни трябват и повече пари — напомни Луций Цезар. — Мисля, че ще е добре, ако се замислим над въпроса, преди да е станало късно. Предлагам да обложим с преки данъци римските граждани и ползващите се с латински права.

Това естествено предизвика бурните протести на мнозина сенатори. Антоний Оратор обаче набързо скалъпи поредната си убедителна реч и със съдействието на Принцепс Сенатус успя да убеди недоволните, че друго решение няма. В цялата история на Рим никога не се бе събирал постоянен трибутум, до подобна мярка се прибягваше единствено във времена на нужда; откакто обаче великият Емилий Павел бе разгромил цар Персей и завладял Македония, римският народ бе прехвърлил всичките си данъчни задължения върху неримското население на провинциите си.

— Ако ни се наложи обаче да поддържаме повече от шест легиона войници, доходите ни от провинциите няма да стигнат — обяви главният трибун на хазната. — Занапред огромната тежест по въоръжаването, обличането и изхранването на войската ще легне върху плещите на Рим и на римската хазна.

— Сбогом, италийски съюзници! — извика свирепо Катул Цезар.

— Но като се има предвид, че е възможно да разчитаме на десет до петнайсет легиона — подхвърли Луций Цезар, на когото точно тази част от задълженията не се нравеше никак, — какъв трябва да бъде размерът на данъка?

Главният трибун на хазната се обърна към придружаващите го чиновници и след кратко съвещание обяви:

— Един процент от цялото имущество на човек.

— И както обикновено на пролетариите ще им се размине… — провикна се Цепион.

— По всичко изглежда, Квинт Сервилий — обърна се към него Марий с подходящата за случая ирония, — че тъкмо пролетариите ще попълват въпросните петнайсет легиона.

— И така, докато още не сме свършили с финансовата тема — продължи Луций Юлий Цезар, без да обръща внимание на разменените реплики, — предлагам да назначим неколцина от най-висшите сенатори да поемат грижата за снабдяването на армията с оръжие и всичко останало. По принцип проблемът е от компетенцията на префектус фабрум, но тъй като в момента няма ни най-малка представа какъв ще бъде общественият статут на легионерите, а и изобщо колко легиона ще са ни необходими, смятам за най-редно целият Сенат да отговаря за снабдяването на войската, поне на първо време. В момента под ръка имаме четири легиона ветерани в Капуа, както и още два, намиращи се в момента на обучение в Рим. И шестте бяха готвени за изпращане по провинциите, но за това вече и дума не може да става. Провинциите ще трябва да разчитат единствено на настоящите си гарнизони.

— Луций Юлий — обърна се към консула Цепион, — смятам, че всичко това е смехотворно! Понеже в някакви си два италийски града са станали някакви си два инцидента, ние изведнъж сме се хванали да обсъждаме въвеждането на поголовен данък, готвим се да свикаме петнайсет легиона армия, назначаваме сенатори да закупуват десетки хиляди комплекта военна екипировка, пращаме управители в провинции, които никога не са се смятали за такива… Е, докъде смяташ да стигнем? Още малко и ще обявиш всеобща мобилизация на мъжете под трийсет и пет години!

— Което и ще сторя наистина — отвърна му безцеремонно Цезар. — Все пак не виждам защо толкова си се разтревожил, Квинт Сервилий, ти отдавна си прехвърлил възрастта за военна служба. — Той се замисли и добави: — Поне на години.

— На мен пък ми се струва — взе думата Катул Цезар, — че Квинт Сервилий би могъл — казвам „би могъл“ — да има известно право. Напълно е достатъчно според мен засега да се задоволим с шестте легиона, които имаме, а за останалото да се погрижим, когато му дойде времето, сиреч когато заплахите за масово въстание се превърнат в действителност. Ако ли пък те се окажат само празни думи, тогава просто ще забравим за всякакви изключителни мерки.

— Когато Рим се окаже, че се нуждае от войници, Квинт Лутаций — възрази му веднага Скавър, — те ще трябва не просто да излязат на полето, но и да могат да се бият! За това е нужна предварителна подготовка. — И за да подкрепи думите си, се обърна към човек вдясно от себе си. — Гай Марий, колко време е нужно на един новобранец да стане добър войник?

— За да бъде пуснат в сражение, трябват сто дни. Но това не значи, че е станал добър войник, Марк Емилий. Едва като оцелее след първото сражение, би могъл да се смята за такъв — каза Марий.

— А не би ли могло подготовката да отнеме по-малко от сто дни?

— Може, но само ако новобранците са хора на място, а центурионите им — над средното равнище.

— Тогава ще е добре отсега да се поразтърсим за центуриони над средното равнище — заключи Скавър.

— Предлагам все пак да се върнем на въпроса, който обсъждахме — настоя Луций Цезар. — Доколкото си спомням, говорех за това, как по принцип снабдяването на войската спада към задълженията на префектус фабрум. Предложих по изключение въпросният префект да бъде избран измежду висшите сенатори. За целта ще е добре да направим списък от няколко подходящи кандидати, а после чрез избори да посочим най-достойния според нас. Избраникът ще може сам да определи кои други сенатори да му помагат. Предлагам в списъка на кандидатите да се включат единствено колеги, които по една или друга причина не могат да ходят на война. Дали ще чуя имена?

И така задачата получи синът на някогашния висш легат в армията на Гай Касий, който заедно с началника си бе загинал в германската засада пред Бурдигала — Луций Калпурний Пизон Цезонин. Жертва на онази необяснима болест, която се нахвърляше върху децата през летните горещини, Пизон куцаше лошо с левия си крак и по тази причина никога не бе ходил войник. Женен за дъщерята на живеещия в изгнание Публий Рутилий Руф, той бе интелигентен човек, който доста беше изпитал покрай преждевременната смърт на баща си — особено в парично отношение. Щом се разбра, че му предстои да купува бойно снаряжение в огромни количества и че сам ще назначава помощниците си, очите му заблестяха от радост. Ако не успееше да се възползва от случая хем да изпълни дълга си пред родината, хем да напълни собствената си кесия, значи наистина заслужаваше да умре в неизвестност… Но Пизон тихичко си се подхилкваше и знаеше, че няма такава опасност.

— Сега остава да решим кой да поеме командването — мина на следващата тема Луций Цезар; започваше да се уморява да говори, но твърдо възнамеряваше до края на заседанието да е свършил с всички по-важни въпроси.

— Как ще е най-добре да организираме войската си? — попита той сенаторите.

По принцип въпросът трябваше да е насочен лично към Гай Марий, но Луций Цезар нито беше сред почитателите на великия пълководец, нито смяташе, че на тази възраст и след този мозъчен удар той щеше да се покаже на някогашната си висота. Освен това Марий бе взел пръв думата и повече нямаше какво да каже. Затова погледът на консула се местеше от лице на лице и се чудеше кой от всички присъстващи може да му е от помощ. И понеже най-важното беше да му отговори друг, а не Марий, веднага повтори въпроса си:

— Луций Корнелий Сула, бих искал да чуя твоето мнение — бе подчертал последното му име, за да не стане объркване с градския претор — Луций Корнелий Цина.

Подобен въпрос, зададен лично към него, бе най-малкото неочакван, но Сула имаше готов отговор.

— Ако сред враговете ни влизат всички осем народи, участвали в делегацията до Сената, то твърде вероятно е да бъдем нападнати от две страни едновременно — от изток, по Вия Салария и Вия Валерия с двете му разклонения, и от юг, където самнитите упражняват повече или по-малко влияние върху цялата територия между Адриатическо море и залива Кратер на Тосканско. Нека първо погледнем на юг, ако апулите, луканите и венузините се присъединят към самнитите, хирпините и френтаните, то войната се очертава не само като неизбежна, но и като изключително тежка за нас. Нека наречем този театър на действия южен. Другия можем да кръстим северен, имайки предвид земите на север и изток от Рим, или централен, което е все същото. В този централен или северен театър ще си имаме работа с марсите, пелигните, маруцините, вестините и пиценците. Навярно забелязвате, че не включвам нито етруските, нито умбрите, нито жителите на Северен Пиценум.

Той си пое въздух и продължи бързо; целият план на действията му се беше разкрил като на карта.

— На юг врагът ще се опита на всяка цена да ни лиши от Брундизиум, Тарент и Региум. На изток и на север целта ще е да се прекъснат комуникациите ни с Италийска Галия, сиреч да се овладеят Вия Фламиния и по възможност Вия Касия. Ако враговете ни успеят, то единствената ни връзка с Галия ще остане Вия Аврелия до Дертона, заедно с продължението Вия Емилия Скаври до Плаценция.

Луций Цезар го прекъсна.

— Ако обичаш, излез да говориш отпред, Луций Корнелий.

Сула излезе от мястото си на първия ред и като че ли намигна в движение на Марий; това, че бе навлязъл така дръзко в неговата територия, хем го натъжаваше, хем го радваше. Радваше го дотолкова, доколкото бащината злоба шепнеше, че синът на Марий е жив и здрав; доколкото още не можеше да се заличи споменът как никой в Сената, дори Гай Марий не го покани навремето да докладва за подвизите си на изток; но най-вече, доколкото ако сега успееше да каже всичко, което знае, му се отваряше път към несънувани висини… „Жалко за теб, Гай Марий — мислеше си Сула. — Не искам да те наранявам, но рано или късно трябваше да го сторя.“

— Мисля — продължи той, след като зае място по средата на залата, — че както Луций Юлий предложи, ще е от жизнена необходимост да връчим върховното командване на двамата консули едновременно. Единият ще тръгне на юг, за да защитава Капуа, без чийто контрол бихме били обречени. Изгубим ли Капуа, изгубваме възможността и занапред да обучаваме войниците си, лишаваме се от услугите на цял един град, свикнал да изпраща римските легиони на война. Разбира се, освен самия консул, който ще води бойните действия, ще е добре да изпратим в Капуа друг сенатор с консулски ранг, който да се занимава с обучението на новобранците. Консулът, който поеме южния фронт, ще трябва да поеме върху себе си целия удар на самнитите и техните съюзници. Несъмнено самнитите ще искат да овладеят всички територии западно от земите си. От Ацера и Нола те ще се опитат да разпространят властта си до южния бряг на залива Кратер и всички там намиращи се пристанища — Стабия, Салернум, Сурент, Помпей, Херкулан. Достатъчно им е само едно от тях, за да получат излаз на Тосканско море — от много по-голямо стратегическо значение, отколкото собствените им пристанища на Адриатическо. И което е още по-важно — така ще ни откъснат от римските владения в южния край на полуострова.

Сула не беше голям оратор, знанията му по риторика бяха оскъдни, а почти цялата си кариера на сенатор всъщност бе прекарал далеч от Рим. Но пък и никой не го слушаше заради стила на изказа. Целта бе Сенатът да се запознае с една лесно изпълнима и проста за разбиране стратегия.

— Северният или централният театър на действие ни поставят пред повече неизвестни. Трябва отсега да приемем, че Северен Пиценум, Апулия, както и Апенините са попаднали в ръцете на врага. Ако държим на Етрурия и Умбрия, то трябва от самото начало да покажем на италийците с кого си имат работа. Ако обаче превесът мине на тяхна страна, то и двете области ще се присъединят към нашите противници, а ние ще бъдем напълно откъснати от Галия. Ето защо другият консул трябва да поеме командването на този фронт.

— И все пак, предполага се, че ще имаме един общ главнокомандващ — обади се Скавър.

— Напротив, Принцепс Сенатус, точно това не бива да допускаме. Двата театъра на действие, които току-що описах, се разделят от нашите собствени земи — наблегна Сула. — Разстоянието от северния до южния край на Лациум е голямо, още повече че Северна Кампания едва ли ще отхвърли нашата власт и ще трябва да пазим и нея. Виж, за Южна съм почти сигурен, че ще въстане срещу Рим. Стига италийците да спечелят някое сражение срещу нас и всички самнити и хирпини, населяващи областта, ще се вдигнат на оръжие. В Нола дори може да се каже, че са го сторили. От изток Лациум е защитен от Апенините, а също и Помптинските блата. Ако връчим върховното командване на един-единствен човек, той ще трябва постоянно да обикаля от единия фронт до другия, да губи излишно време по пътищата и в крайна сметка никога няма да оцени отблизо обстановката. Трябва да разберете, че ни предстои война на два напълно отделни фронта! А може да се окажат и три. На юг ще водим една кампания, защото Апенините стават проходими едва в точката, където се събират Кампания, Самниум и Апулия, сиреч всички бойни действия ще се въртят на ограничен периметър. Но на север няма да е чудно, ако се окажем отново подложени на удари от две страни едновременно — от север и от североизток. Можем да благодарим на Апенините, че най-високите им върхове са точно в тази част на Италия. Именно Апенините разделят земите на марсите, пелигните и маруцините, ако смятаме и тях, от тези на пиценците и вестините. Затова и не виждам как бихме могли да принудим врага да действа на един-единствен фронт. Вероятно ще трябва да пратим войски през Умбрия и Северен Пиценум, които да прехвърлят Апенините от север и по Адриатическото крайбрежие да се спуснат над въстаналите райони на Южен Пиценум. Междувременно с други сили ще трябва да нахлуем в земите на марсите и пелигните на изток от Рим.

Сула замълча: идеше му да се убие за подобна проява на слабост, но не можеше да я надвие. През цялото време, докато говореше, го занимаваше една-единствена мисъл — как гледаше на нещата Гай Марий? Ако той имаше различно мнение по въпроса, сега беше времето да му възрази. Което и направи.

— Ако обичаш, продължавай нататък, Луций Корнелий — подкани го старият му приятел по военно дело. — Дотук, и да искам, не виждам къде мога да те поправя.

В светлите очи на Сула заблестяха искрици, на устните му се появи лека усмивка, която скоро изчезна. Той вдигна рамене:

— Всъщност не виждам какво толкова да продължавам. Все пак планът, който нахвърлих сега пред вас, би влязъл в сила единствено при положение, че имаме срещу себе си споменатите осем народа. Може да се окажат и по-малко, може да се окажат и повече. Не мисля, че е мое задължение да посочвам с какво да се заемем. Но понеже тъй и тъй съм взел думата, смятам, че ще е най-добре, ако пълководците, които поемат северния и централния театър на действия, имат достатъчно клиенти в тези райони. Така например би било редно в Пиценум да действа Гней Помпей Страбон, той сам владее множество изходни пунктове, а и би разчитал на хиляди клиенти. Същото би могло да се каже и за Квинт Помпей Руф, макар и неговото влияние далеч да не е толкова голямо. Гай Марий пък би имал най-голям успех в Етрурия, където живее огромна част от клиентелата му. Както и Цецилий Метелите. В Умбрия всичко зависи от Квинт Сервилий Цепион. Ако всички тези мъже обединят усилията си на север и на изток, то Рим само би спечелил.

Сведе глава по посока на консула Луций Юлий Цезар и се върна на мястото си сред одобрителните възгласи на колегите си (или поне на него така му се стори). Бяха поискали неговото мнение преди това на когото и да било друг от Сената, при това по такъв жизненоважен въпрос, че авторитетът му не можеше да не е нараснал. Случилото се току-що му се струваше направо невероятно. Да не би най-сетне да поемаше по дългия път към върха?

— Мисля, че всички трябва да благодарим на Луций Корнелий Сула за този кратък, но в същото време изчерпателен анализ на обстановката — рече Луций Цезар и се усмихна на Сула по начин, който подсказваше, че и за в бъдеще би разчитал на услугите му. — Колкото до мен самия, аз съм напълно съгласен с казаното от него. Какво ще каже обаче Сенатът? Има ли сред присъстващите такива, които да мислят различно?

По всичко изглеждаше, че другомислещи няма.

Скавър Принцепс Сенатус шумно се покашля.

— Ти си този, който ще даде крайните разпореждания, Луций Юлий. Нека се знае все пак, че с риск да настроя назначените отци срещу себе си, предпочитам лично аз да си стоя в Рим.

— И аз мисля, че при отсъствието на двамата консули от града ще е добре човек като теб да ги замества — съгласи се Цезар. — Принцепс Сенатус ще бъде от неоценима услуга за градския претор Луций Корнелий Цина. — След което погледна встрани към колегата си Луп. — Публий Рутилий Луп, имаш ли нещо против да се нагърбиш, със северния и централния театър на действие? Като пръв консул намирам за свое лично задължение да се заема със защитата на Капуа.

Луп грейна от радост и тежко преглътна.

— Ще бъде чест за мен да се „нагърбя“ с тази задача, Луций Юлий.

— Тогава, ако Сенатът няма възражения, аз ще поема командването в Кампания. За свой пръв легат избирам Луций Корнелий Сула. За началник — гарнизон в Капуа и отговорник по военната подготовка на новобранците назначавам Квинт Лутаций Катул. Нека също така в щаба ми влязат като легати Публий Лициний Крас, Тит Дидий и Сервий Сулпиций Галба. Сега е ред на колегата ми Публий Рутилий да избере свой екип.

— Гней Помпей Страбон, Секст Юлий Цезар, Квинт Сервилий Цепион и Луций Порций Катон Салониан — рече без ни най-малко колебание Луп.

Внезапно настъпи пълно мълчание, което се запази и неестествено дълго. „Все някой трябва да го наруши!“ — каза си Сула и без да знае как сам отвори уста.

— Ами Гай Марий? — попита той двамата консули, доста нелюбезно при това.

Луций Цезар примигна от неудобство.

— Да си призная, не споменах Гай Марий, защото, имайки предвид собствените ти думи, Луций Корнелий, сметнах за естествено той да бъде един от предпочетените сътрудници на Публий Рутилий!

— Е, аз пък заявявам, че не го искам при себе си! — тросна се Луп. — И няма да позволя да ми бъде прикачен по чужда воля! Нека си стои в Рим, където е мястото на хора на неговата възраст. Гай Марий е вече твърде стар и твърде болен, за да ходи на война.

При което от мястото си стана Секст Юлий Цезар.

— Може ли да говоря, Луций Юлий? — обърна се той към първия консул.

— Имаш думата, Секст Юлий.

— Аз самият не съм стар — започна колебливо Секст Цезар, — но както всички в този Сенат добре знаят, съм тежко болен. Страдам от астма. В по-младите си години преминах през доста добра военна подготовка, сражавал съм се редом с Гай Марий в Африка, бил съм се и срещу германите в Галия. Участвах и в битката при Араузио, където по всяка вероятност тъкмо болестта ми ми спаси живота. И все пак сега е зимно време и не бих бил от никаква полза в един поход през Апенините. Вече съм навъртял години и от месец на месец гърдите ми отслабват все повече и повече. Това, разбира се, не е причина да бягам от задълженията си. Аз съм горд, че съм римлянин, че принадлежа на една от най-знатните фамилии в града. Но нека ви напомня, че досега и дума не се е отворила за конницата. А от конница ние ще имаме голяма нужда. Ето защо бих помолил Сената да ме освободи от задълженията ми на командващ в планините и вместо това да ми позволи да наема кораби и да прекарам студените зимни месеци в набирането на конница от Нумидия, Трансалпийска Галия и Тракия. Мога и да набирам доброволци сред римските граждани, живеещи в чужбина. Това е работата, за която се чувствам най-добре подготвен. Когато се върна напролет, ще бъде чест за мен да поема командването на който и да било легион. — Той се покашля и гърдите му отново жално изсвириха. — Предлагам мястото ми в щаба на Публий Рутилий да бъде заето от Гай Марий.

— Това е то! Шурей и зет! — скочи на крака недоволният Луп. — Няма да я бъде, Секст Юлий, така да знаеш! От години те слушам и ми се струва, че от всички болести на света ти най-подходящата си хванал! Когато ти трябва да си болен, идва веднага, когато ти трябва да си здрав, и помен от нея няма! Но виж, и аз мога като теб! — Започна да поема хрипливо въздух, уж че се задавя от кашлица.

— На теб може да ти е омръзнало да ме слушаш, Публий Луп, но явно през всичките тези години нито веднъж не си ме чул — опитваше се да не се ядосва Секст Цезар. — Аз не вдигам шум, когато вдишвам, а когато издишвам.

— Хич не ме интересува кога шумиш и кога пърдиш! — ставаше все по-арогантен Луп. — Просто знай, че няма да избягаш от задълженията си към мен, а Гай Марий ще си стои вкъщи!

— Един момент, ако обичаш — намеси се Скавър Принцепс Сенатус и стана заплашително от стола си. — И аз имам да кажа нещо по въпроса — изгледа той Луп по същия начин, както няколко седмици по-рано бе изгледал Варий пред съда за държавна измяна. — Редно е да знаеш, Публий Луп, че не си ми любимец! В действителност сега му е мястото да споделя дълбокото си съжаление, задето и ти носиш същото име като моя скъп приятел Публий Рутилий Руф. Може и да сте някакви далечни роднини, но аз лично не виждам как бихте могли да имате нещо общо помежду си! Руф беше едно от украшенията на този Сенат, което и сега много ни липсва. Докато ти си една от най-болезнените рани, които хорската суета е нанесла на нашата свята институция и която рана трудно ще зарасне!

— Но ти си позволяваш публично да ме обиждаш! — зяпна в удивление Луп. — Това е недопустимо! Аз съм консул все пак.

— Аз съм Принцепс Сенатус, Вълча главо, и мисля, че отдавна съм доказал, при това най-категорично, че мога да си позволя да се изказвам както сметна за добре. Нека Публий Вълчата глава знае, че когато го обиждам публично, правя го с най-сериозни основания и с оглед належащите интереси на цял Рим! Затова най-добре червеят, който е заел мястото на втори консул, да си затваря устата и да си пази главата! Разбирате за коя глава става дума… За кого се мислиш? За нещо повече от останалите само защото си си купил с пари избирането?

Почервенял от гняв, Луп понечи да му отговори, но той своевременно го спря:

— Не казвай нищо, Лупе! Стой си на мястото и мълчи!

След което се обърна към Гай Марий. По гордата стойка на Третия основател на Рим никой не можеше да познае как приема умишленото изпускане на името си.

— Сред нас седи един велик мъж — започна Скавър. — Само боговете са ми свидетели колко пъти през живота си съм сипел клетви връз името му! Само боговете са ми свидетели колко пъти съм пожелавал изобщо да не се беше раждал! Само боговете са ми свидетели колко дълги години съм се опитвал да бъда неговия най-жесток противник! Но песъчинките на времето се сипят все по-бързо и по-бързо, линията на живота ми от ден на ден изтънява все повече и повече, а аз откривам, че към все по-малко свои приятели пазя някогашната си привързаност. Това далеч не се дължи на тревогата пред наближаващата смърт. Не, просто с възрастта съм се научил по-добре да разпознавам кой заслужава и кой не симпатията ми. Хора, които преди години съм обичал с цялото си сърце, днес не означават нищо за мен. Затова пък хора, които навремето съм ненавиждал от дъното на душата си, сега почитам над всички други.

Скавър знаеше, че Марий не откъсва очи от него, затова умишлено държеше погледа си в съвсем друга посока; не за друго, а защото предчувстваше, че ако го кръстосаше с този на човека, за когото говореше, нямаше да се сдържи и щеше да избухне в типичния си смях. Но понеже речта му беше напълно искрена и всяка дума, която излизаше от устата му, се откъсваше право от сърцето му, не можеше да си позволи подобни несериозни прояви. Понякога чувството за хумор се оказваше с лоши последици!

— Двамата с Гай Марий сме преминали ръка за ръка през всички тези години — продължаваше той и не откъсваше поглед от пребледнелия Луп. — Двамата сме стояли един до друг в Сената и сме се гледали на кръв още по времето, когато ти, Вълча главо, си се врял в краката на родителите си. Карали сме се и сме се псували, хващали сме се за гушите и сме си плюли в лицето. Но и в годините на най-лютото ни съперничество ние заедно се борехме против враговете на републиката. Двамата еднакво сме се наслаждавали на гледката, която представляват безжизнените трупове на римските врагове. Защото винаги сме се сражавали рамо до рамо с тях. Присмивали сме им се заедно, плакали сме от мъка, когато са ни надвивали… Ето защо повтарям и нека всички вие ме чуете. Той е велик мъж. И което е по-важно — велик римлянин.

Скавър излезе пред редовете на сенаторите и се запъти към вратата, за да може да гледа и към двете страни на залата.

— Не само Гай Марий харесвам аз. Харесвам и Луций Юлий, и Луций Корнелий Сула. Защото дълбоко в себе си чувствам, че ни чака дълга и изключително кръвопролитна война. До вчера се съмнявах изобщо, че е възможна. Днес обаче съм убеден в обратното. Откъде тази внезапна промяна? Само боговете знаят. Когато според установения ред на събитията през живота ни ние сме се научили да приемаме нещата единствено по начина, по който сме ги приемали винаги преди това, на нас ни е трудно изведнъж да променим отношението си към света наоколо, да освободим съзнанието си от всякакви предразсъдъци и пристрастия. Но внезапно капаците пред очите ни падат и ние проглеждаме около себе си. Точно това ми се случи днес на мен, случи се и на Гай Марий. Навярно се е случило и с мнозина от останалите седящи в тази зала. Пред погледите ни внезапно се откриха хиляди малки подробности, за които дори вчера не сме и подозирали, че съществуват.

Аз самият избрах да остана в Рим, защото с годините съм се уверил, че съм най-полезен за съгражданите си, когато застана начело на общата държавна политика. Но това не важи за Гай Марий. Независимо дали като мен вие сте били много по-често негови противници, отколкото съюзници, независимо дали като Секст Юлий се чувствате задължени към него от родствени или приятелски връзки, вие всички трябва също като мен да признаете, че у Гай Марий цял Рим притежава изключителен военен талант, при това талант, преминал проверката на времето и утвърдил се с множеството походи, които той е водил в името на Рим. Не ме интересува, ако ще да е на деветдесет години или да е преживял не един, а три удара! Дори и на деветдесет години аз ще твърдя същото, което твърдя днес — намери ли се сред нас човек, който така като него да е способен да превръща думите в дела, то би било престъпление да не се възползваме от услугите му! Време е да сложите край на сляпото си упорство, назначени отци! Гай Марий е мой връстник, шейсет и седем годишен, а ударът, който го сполетя, бе преди цели десет години. С целия си авторитет на Принцепс Сенатус заявявам, че Гай Марий трябва да заеме поста на главен легат в армията на Публий Рутилий Луп, където ще има за какво да изразходва таланта си.

Никой не му отговори. Сякаш всички бяха престанали да дишат, не се чуваше дори Секст Цезар. Скавър седна на мястото си между Марий и Катул Цезар. Луций Цезар се вгледа във всеки от тримата поотделно, после погледът му зашари нататък по реда сенатори, за да се спре на Луций Корнелий Сула. Консулът усети как пулсът му се ускорява. Какъв беше отговорът, който Сула искаше да му внуши? В очите му се четеше толкова много, че беше трудно да се познае…

— Публий Рутилий Луп, оставям ти възможност доброволно, да приемеш Гай Марий за свой главен легат. Ако откажеш, ще подложа въпроса на гласуване от Сената.

— Добре, добре! — възкликна обезсърчен Луп. — Но нека не бъде мой единствен легат! Ще си поделя поста с Квинт Сервилий Цепион.

При тези му думи Марий отпусна глава назад и избухна в смях.

— Браво! — извика. — Да впрегнеш коня в една колесница с магарето!

Разбира се, Марий бе чакан с нетърпение вкъщи, където Юлия, както подобава на една сенаторска съпруга, силно се вълнуваше от случилото се в Курията. Той се изненадваше от способността на съпругата си да отгатва кога в Сената се разискват наистина важни въпроси. Сутринта, когато се бе запътил за заседанието, той самият не знаеше със сигурност за какво ще става дума. А ето, че Юлия не само предполагаше, ами дори би могла да му разкаже дума по дума какво са си говорили.

— Война, нали? — попита тя още на вратата.

— Да.

— Много ли е страшно положението? Само с марсите или с всички останали?

— Струва ми се, че поне с половината от италийските съюзници. Останалите кой ги знае кога ще се присъединят и те. Как не бях помислил за това по-рано! Добре го каза Скавър — предразсъдъците и пристрастията замъгляват разума ни. Единствен Друз знаеше, че ще се стигне дотук! Ех, да беше жив той, Юлия! Ако не го бяха убили, италийците сега щяха да получат гражданството си и никой нямаше да мисли за война.

— Марк Ливий умря по волята на хора, които за нищо на света, дори при заплахата от война, не биха позволили на италийците да станат римски граждани.

— Да, така е. Както винаги имаш повече право от много други. — Но беше време да се смени темата. — Мислиш ли, че готвачът ще получи удар, ако му наредим да приготви вечеря за цяла центурия утре вечер?

— По-скоро мисля, че ще е щастлив. Винаги се е оплаквал, че не се забавляваме достатъчно.

— Прекрасно! Защото наистина съм поканил една центурия гости.

— И по какъв повод, Гай Марий?

Той поклати мрачно глава.

— Навярно защото предчувствам, че за много от нас това ще е последната тържествена вечеря в живота. Богове, богове… Обичам те, Юлия.

— И аз те обичам — отвърна му тя. — Кои ще дойдат?

— На първо място Квинт Муций Сцевола, щом се очаква да женим сина си за дъщеря му. А освен него Марк Емилий Скавър, Луций Корнелий Сула, Секст Юлий Цезар, Гай Юлий Цезар и Луций Юлий Цезар.

Едва сега Юлия като че ли от нещо се стресна.

— С жени или без?

— С жените естествено.

— Ужас!

— Какво те прихваща?

— Жената на Скавър, Далматика! И Луций Корнелий!

— О-о, та това беше преди толкова години — махна с ръка Марий. — Ще подредим господата по кушетките — всеки според положението му, — а ти ще разположиш дамите, както сметнеш за добре. Къде е проблемът?

— Е, да речем, че не съществува — с недоверие поклати глава съпругата му. — Най-добре ще е да сложим Далматика и Аврелия срещу Луций и Секст Юлий; Елия и Лициния ще бъдат обърнати към централното ложе, а двете с Клавдия ще си говорим с Гай Юлий и Луций Корнелий. — Тя се засмя при мисълта, която й мина през главата. — Все пак не вярвам Луций Корнелий да е спал с Клавдия!

Той я изгледа изпитателно.

— Може би намекваш, че все пак са спали с Аврелия?

— Нищо подобно не съм казала! О, Гай Марий, понякога ставаш доста досаден.

— По-скоро ти си досадната — тросна й се Марий. — Забравяш, че синът ти е на деветнайсет и също би трябвало да седи някъде около масата.

В крайна сметка Марий Младши бе сложен в края на дясната кушетка. Самият той не бе дотам глупав, че да протестира — в цялата компания само двама от мъжете не бяха бивши или настоящи консули — вуйчо му Гай Юлий и чичо му Луций Корнелий, като и двамата бяха стигнали до положението на градски претори. От останалите присъстващи баща му имаше общо две консулства повече от тези на гостите му взети заедно. От една страна, това радваше младежа, от друга, го изправяше пред неизбежния въпрос — как би могъл да надмине баща си. Единственият начин да успее бе да се добере до консулския пост още в младежка възраст — също както навремето го бяха сторили Сципион Африкански и Сципион Емилиян.

Марий Младши знаеше, че му се готви сватба с дъщерята на Сцевола. Още не я беше виждал с очите си — момичето нямаше годините, за да присъства на вечерите в семейството, но му бяха казвали, че е доста хубава. И как иначе, щом майка й Лициния все още минаваше за красива жена. Сега беше омъжена за Метел Целер, син на Метел Балеарик. Навремето я бяха уличили в изневяра и Сцевола я бе изгонил от дома си, за да се ожени за друга една Лициния, не чак толкова красива. Малката Муция беше сестра на двама Цецилий Метели. Но на тържеството присъстваше втората й майка, която здравата се забавляваше.

Но ето какво написа по същия повод Луций Корнелий Сула в писмото си до Публий Рутилий Руф в Смирна:

„Вечерята беше кошмарна. Ако нещата не стигнаха до пълна катастрофа, това се дължи единствено на предвидливостта на Юлия, която бе разположила мъжете строго според протокола, а жените — така, че да се избегнат всякакви нежелани контакти. Вследствие на което и на Аврелия, и на Скавровата съпруга Далматика видях само гърбовете.

Знам, че и Скавър е решил да ти пише и че писмата ни ще достигнат до теб с един и същи куриер, затова няма да повтарям новината за предстоящата война с италийците. Ще ти спестя и резюмето на речта, която Скавър държа пред Сената във възхвала на Гай Марий. Убеден съм, че Принцепс Сенатус няма да изпусне случая да ти прати пълен препис на протокола! Това, което не мога да премълча, е постъпката на Луп, която за мен беше долен позор. Когато разбрах, че консулът възнамерява да остави Марий в Рим, просто не се сдържах и пръв надигнах глас в полза на стария си учител. Това, което ме отчайва обаче, е, как едно магаре като Луп ще командва цяла армия, действаща при това на два фронта, а геният Гай Марий ще му върши черната работа. Съвсем непонятна ми се струва снизходителността, с която той се отнася към колегата си легат Цепион. Чудя се дали старата лисица от Арпинум не е замислила някой хитър номер по адрес на тоя празноглавец. А ако ще е наистина номер, подозирам, че ще е коварен.

Ще се върна на вечерята у Гай Марий, защото двамата със Скавър сме се разбрали писмата ни да са повече страници и да поделим събитията по равно, за да не се повтаряме. Колкото и да е несправедливо, на мен ми се паднаха клюките. Несправедливо не за друго, а защото от Скавър по-голям клюкар в цял Рим няма. Е, като изключим теб самия, Публий Рутилий. Сцевола също присъстваше, защото от известно време Марий урежда да ожени сина си за дъщеря му — онази от първата Лициния. В момента Муция (която всички наричат Муция Терция, за да я отличават от двете дъщери на стария Сцевола Авгур) е на около тринайсет. Става ми жалко за момичето. Младият Марий трудно може да се нареди сред младежите, които харесвам: арогантен, самоуверен, изключително амбициозен младок. Не ми се мисли за хората, с които ще си има работа за в бъдеще — надали ще им остави хубави спомени. Изобщо, като го сравнявам с покойния си син, не мога да му открия едно-единствено положително качество.

Трябва да знаеш, Публий Рутилий, че за човек като мен, който винаги е бил лишен от семейство, синът ми представляваше безценно съкровище. Още от първия път, когато го видях да се смее в детската стая, го обикнах с цялото си сърце. За мен той се превърна в най-близкия, най-незаменимия другар в живота. Каквото и да сторех, в неговите очи сякаш бях магьосник. По време на пътешествието ми из Изтока извърших доста лудости само и единствено заради него. Вярно, не беше човекът, който ще ми даде мъдър съвет и ще ме научи как точно да постъпя в тази или онази ситуация. Затова пък винаги ме разбираше, когато му говорех, във всичко беше твърдо на моя страна. А ето, че умря. Толкова бързо, толкова неочаквано! Казвам си, че ако ми беше оставено повече време, ако можех по-отрано да се подготвя за… И все пак, когато синът ти умира, какво значение има дали си подготвен за това или не?

Откакто момчето ми ме напусна, стари приятелю, светът изгуби цветовете си за мен. Нищо вече не ме вълнува както преди. Измина почти цяла година и в известен смисъл мога да кажа, че съм се научил да живея без него. Но за някои неща заместител няма. Имам чувството, че съм изгубил част от самия себе си, че някъде в мен е зейнала празнота, която нищо не може да запълни. Така например установявам, че ми е напълно невъзможно да говоря за сина си пред чужди хора; гледам да не го споменавам никога и по никакъв повод, сякаш никога не е съществувал. Защото болката е твърде силна. Дори сега, когато пиша за него, не мога да сдържа сълзите си.

Но и за сина си нямах намерение да ти пиша. Ставаше въпрос за онази проклета вечеря. Това, което ми напомни за него (изразът е доста относителен, щом като нито за миг мисълта за момчето не ме напуска), бе нейното присъствие там. На малката Цецилия Метела Далматика, съпругата на Скавър. Правя сметка, че би трябвало да е на около двайсет и осем. Омъжи се за Скавър на седемнайсет — в началото на годината, когато победихме кимврите, това си го спомням добре. Родила е момиче и момче; момичето е на десет, момчето — на пет. И двете са от Скавър, в това никой не може да се съмнява. Имал съм случай да ги видя и какво да ти кажа — толкова са простовати и обикновени, че ми напомнят за селската къща на Катон Цензор, където нито една стена не е измазана. Скавър отсега си отваря устата как щял да омъжи дъщеря си за сина на големия приятел на Сцевола Авгур — Маний Ацилий Глабрион. В рода са имали консули още преди доста време и никой не може да ги нарече нови хора, но все пак примамката се крие другаде. Ацилиите са богати хора, толкова богати, че според мен само Сервилий Цепионите ги надминават. Но аз самият пукната пара не давам за някакъв си Маний Ацилий Глабрион, пък ако ще и дядо му е да бил поддръжник на Гай Гракх. Толкоз по-добре, получил си го е за това! Та така. Мисля, клюката си струваше да бъде разказана, нали? Ако това не ти е достатъчно, не знам кое би могло…

Не може да й се отрече на Далматика, че е хубава жена. Как ме беше омагьосала преди време — първия път, когато се кандидатирах за претор! Спомняш ли си? Трудно ми е да повярвам, че оттогава са изминали цели десет години. Вече съм навършил петдесет, Публий Рутилий, а консулството ми се струва също толкова далеч, както и когато се скитах по улиците на Субура. Чудя се какво ли й е направил Скавър заради онази идиотска привързаност към мен навремето. Но каквото и да е било то, тя добре го прикрива. Когато се срещнахме около масата у Мариеви, единственото, което чух от устата й, бе хладното «здравей», придружено с още по-ледена усмивка. През цялото време нито веднъж не погледна към мен. За което и не бих могъл да я обвинявам. Предполагам, че е изпитвала истински ужас да не би Скавър да сметне поведението й за недопустимо и да реагира съобразно. Е, не виждам в какво би могъл да я обвини, след като щом свършихме с поздравите, тя седна на стола си с гръб към мен и през цялата вечеря дори не посмя да се обърна назад. Което трудно би могло да се каже за скъпата ти племенница Аврелия. Направи ни разногледи с постоянните си шавания наляво-надясно. Е, разбирам щастието й — съвсем скоро Гай Юлий отново заминава — ще придружава брат си Секст в мисията му за набиране на наемна конница; ще ходят първо в Африка, а след това — чак в Трансалпийска Галия.

Не искам да злорадствам — нищо, че хората ме смятат за злобен човек, при това с право. И двамата с теб добре познаваме тази дама и нищо от онова, което мога да ти съобщя за нея, няма да те изненада. Между нея и мъжа й съществува много любов, но не е любовта, която ще ги направи щастливи. Гай Юлий просто не може да понася живота на жена си, а тя добре го разбира. Снощи тя беше като грейнала от щастие, че мъжът й отново заминава — за няколко месеца поне, — и колкото й да не й прилича, доста се смя. А, от друга страна, понеже лежах точно до Гай Юлий, мога да кажа, че държането й не остана незабелязано от него! Защото, Публий Рутилий, Аврелия притежава такава притегателна сила, че стига да поиска, неизбежно приковава вниманието на всички мъже около себе си. Троянската Елена би останала незабелязана в нейно присъствие. Ако щеш ми вярвай, но тя успя да превърне нашия Принцепс Сенатус в щастлив юноша, ходещ на уроци по риторика! Да не говорим за Сцевола или дори Гай Марий. Пак ти казвам, разногледи ни направи. А като имаш предвид, че нито една от другите жени не може да се нарече грозна, напротив — повечето са истински красавици. Но дори Юлия и Далматика не можеха да се сравняват с Аврелия — факт, който не остана скрит за Гай Юлий. Предчувствам, че щом са се върнали у дома, са имали нов повод за домашна свада.

Вечерята наистина премина при доста необичайна атмосфера. Но сега се сещам, че ти дори не знаеш по какъв повод е била дадена. Аз самият не знам със сигурност, но имам усещането, че Гай Марий е бил споходен от предчувствие. Казал си е навярно, че никога повече не бихме могли да се срещнем при подобни празнични обстоятелства — всички ние, които бяхме поканени у дома му. Говореше с нескрита тъга за теб, за това, че компанията не била пълна без теб. Говореше тъжно за самия себе си. И за Скавър. И дори — което ми направи най-голямо впечатление — за малкия Марий! Колкото до мен самия, толкова много ме оплаква, че в крайна сметка цялата тъга се прехвърли от неговата душа на моята. Вярно, че от смъртта на Юлила двамата с него постоянно сме се отдалечавали един от друг, и все пак не мога да си обясня обхваналата го меланхолия. Пред нас се разкрива една по моему изключително тежка и продължителна война, което ми подсказва, че ни предстои отново да работим заедно, рамо до рамо — както някога. Кое тогава го притеснява толкова много? Единственият отговор, до който мога да стигна, е, че се страхува за себе си. Страхува се, че няма да преживее войната. Страхува се също, че ако останем без неговата солидна подкрепа, ние също ще срещнем много страдания.

Но за да остана верен на уговорката ни със Скавър, няма да отварям дума за предстоящата война. Затова пък мога да ти разправя една историйка, за която Скавър нищо не знае. Оня ден бях посетен от Луций Калпурний Пизон Цезонин, който получи от Сената задачата да организира въоръжаването и снабдяването на армията ни. Между другото, не беше ли женен за дъщеря ти? Колкото повече се замислям над въпроса, толкова по-уверен ставам, че е точно така. Но това няма връзка. Беше дошъл да сподели с мен едно свое любопитно разкритие. Колко жалко, че Апенините така ни откъсват от Италийска Галия, особено от онази й част, която е обърната към Адриатика. Крайно време е да превърнем областта в провинция като всички други и да започнем да пращаме редови управители — също както и в Трансалпийска Галия. За целите на войната тази година пратихме извънреден управител на двете области едновременно, при това със седалище отсам Алпите — бившият консул Гай Целий Калд. Квинт Серторий ще му бъде квестор, което звучи доста обнадеждаващо. Убеден съм, че у всички Марии тече кръвта на боеца, а Серторий е по майчина линия един от тях. По бащина пък е сабин.

Но да не се отдалечавам от темата. Скоро след назначаването си Пизон Цезонин замина на север, за да поръча оръжие и екипировка за легионите. Започнал от традиционните производители — Пиза и Популония. Но докато бил там, до ушите му достигнали слуховете за някакви мистериозни леярски градове в източната част на Италийска Галия. Начело на цялото огромно предприятие, което представлявали, стояло анонимно дружество със седалище в Плаценция. Той веднага се запътил към Плаценция. И… дотам! Вярно, намерил представители на дружеството, но това били най-мълчаливите и неразговорливи типове, на които можело да се попадне. След като изгубил известно време с тях, Пизон заминал на изток за Патавиум и Аквилея, където с очите си се уверил как цялата област е намерила своя нов поминък. Открил също така, че неизвестните леярски градчета били сключили договор с италийските съюзници преди почти десет години и безупречно го изпълнявали! Цезонин не вижда нищо нередно в поведението на самите занаятчии. Предложили им изключително изгодни условия, плащат им най-редовно — защо да не работят? Макар самите работилници да са собственост на дребни занаятчии, оказало се, че самите градове са притежание на някой едър земевладелец, който умишлено не се бил заел със самото производство. Местните жители обяснявали тази странност с факта, че според тях земевладелецът бил римски сенатор! И което прави цялата история още по-тъмна, по всичко изглежда, че самите производители през цялото време са живели с чувството, че работят за Рим и че човекът, с когото са сключили договора, е римският префектус фабрум! Когато Пизон Цезонин се заинтересувал по-подробно как изглеждал този тайнствен човек, те му описали дума по дума марса Квинт Попедий Силон!

Питам се аз: откъде е знаел Силон на коя врата да почука, след като дори ние в Рим не сме и чували за тези леярници? И ми хрумна доста странен, но със сигурност интересен отговор — за жалост, ще ми е трудно да го докажа с факти. Затова и не го споменах пред Пизон. Както си спомняш, Квинт Сервилий Цепион живя дълги години у Марк Ливий Друз и го напусна едва след като се разбра, че жена му е била в любовна връзка с Марк Катон Салониан. Добре си спомням, че пак по времето, когато се кандидатирах за пръв път на преторските избори, Цепион замина за някакво далечно пътешествие. В своите по-ранни писма ти самият ме бе уведомил, че Златото на Толоза не се намира повече в Смирна, че Цепион лично бил дошъл в града, за да си го прибере за огромно съжаление на тамошните банкери — и то по време на същото онова дълго и далечно пътешествие. От друга страна, Силон често посещаваше дома на приятеля си Друз. Публична тайна беше, че отношенията му с Марк Ливий бяха много по-близки и приятелски, отколкото между Друз и Цепион. Та чудя се аз — дали през някое от тези си гостувания той не е чул за плановете на Цепион да вложи парите си във въпросните леярски градчета в Източна Галия? И като го е чул, да е решил да изпревари Рим. Отишъл е в новосъздадените градове, обвързал ги е с договор да работят за неговия народ и още преди да се е разчуло за новия производителен център, вече го е лишил от всякакъв интерес да се рекламира.

Ето защо, предполагам, че римският сенатор — земевладелец не е никой друг, а Цепион и че дружеството, установило се в Плаценция, е негово. Но там е работата, Публий Рутилий, че не виждам как ще мога да го докажа. Както и да е. Пизон Цезонин упражнил известен натиск върху оръжейниците и ги убедил да не продават повече продукцията си на италийците. Вместо това ще работят занапред за нас.

Рим усилено се готви за война. Но в цялата работа има нещо неестествено, особено като се има предвид с кого ще воюваме. Никой не се чувства уверен при мисълта, че ще се воюва на италийска земя. Подозирам, че и сред враговете ни цари същото настроение. Иначе защо не ни нападнаха още преди три месеца, когато според осведомителите ми вече са били напълно готови? О, забравих да ти кажа, че в момента съм се заел почти изключително със създаването на шпионска мрежа на територията на целия полуостров. Ако не друго, то поне трябва да сме по-добре осведомени за ходовете на противника, отколкото те за нашите.

Между другото, написаното оттук нататък е с друга дата. Скавровият куриер не можа да замине, та имам още време.

Засега можем да разчитаме на Етрурия и Умбрия. Е, и там се чуват гласове против Рим, но настроенията далеч не са толкова враждебни, колкото другаде. Всичко се дължи най-вече на многото латифундии в региона. Гай Марий не спира да снове из владенията си — едновременно да набира войници и да усмирява местните жители. И което си е право, Цепион се старае не по-малко в Умбрия.

Назначените отци останаха удивени, когато им съобщих за донесенията на шпионите си — а именно, че италийците разполагат с не по-малко от двайсет легиона въоръжена и обучена войска, която само чака да влезе в бой. Доста трябваше да ги убеждавам, докато ми повярват. Питам те сега: накъде сме тръгнали ние с нашите шест? За щастие разполагаме с достатъчно оръжие, за да въоръжим в най-скоро време още поне десет легиона, и то все благодарение на онези мъже, които след всяко сражение обикалят бойното поле и събират оръжието от нашите и вражите покойници едновременно. Цялата плячка се съхранява в Капуа, която е буквално наблъскана с оръжие. Но как ще съумеем да попълним състава на легионите и да ги обучим за война, никой не може да каже, защото и никой не знае колко време ни остава.

Да не пропусна да ти съобщя, че към края на февруари Сенатът реши да превърне Аскулум Пицентум в пример за назидание — по същия начин, по който навремето постъпихме с Нуманция. Това открива задачата за поддържане на трети театър на бойни действия, отделен от централния. Командването на този трети фронт бе връчено на Помпей Страбон. Една-единствена цел — Аскулум Пицентум. Обяви, че ще е готов за поход не по-късно от май. Според сега действащия календар това означава съвсем ранна пролет. Най-после върховният понтифекс благоволи да добави двайсет дни в края на февруари, заради което и датата на тази втора част на писмото ми е от март. Вече останах сам да ти пиша — Скавър се предаде, заявявайки, че нямал време! Сякаш аз имам! Но в никакъв случай не ме разбирай погрешно, Публий Рутилий — писмото ми в никакъв случай не е тежест за мен. Много пъти ти си си губил от ценното си време да ме осведомяваш какво става в Рим по време на дългите ми отсъствия. Сега е време аз да ти върна жеста.

Луп е от онзи тип римски военачалници, които се срамуват да се заемат с някаква работа, неотговаряща на достойнството им. Затова, когато се разбра, че двамата с Луций Цезар ще трябва да си поделят по равно четирите легиона ветерани, наследени от Тит Дидий, и да вземат по един от двата легиона новобранци, той дори не благоволи да напусне Карсеоли (където е установил главната си квартира предвид предстоящите си действия на източния фронт). Сметна за прекалено прозаично и недостойно да отиде сам до Капуа и да подбере полагащите му се войници. Вместо това прати Помпей Страбон. Никак не му е присърце този Помпей Страбон, но пък и аз да се поставя на негово място…

Но Помпей Страбон се оказа мъж на място и добре му го върна! Отиде до Капуа, взе двата легиона ветерани и третия от новобранци и се върна обратно до Рим. Луп му бе заповядал да вземе със себе си новобранците и да продължи с него към Пиценум, а ветераните да остави на него в Карсеоли. Но това, което Помпей стори, бе толкова немислимо, че Скавър после цяла седмица не престана да се залива от смях при спомена за него. Прехвърли командването на новобранците на Гай Перперна и прати тях на Луп в Карсеоли, докато сам подбра двата легиона на Тит Дидий и спокойно продължи на север по Вия Фламиния. Не само това, ами когато Катул Цезар пристигнал в Капуа, за да поеме командването на гарнизона и военните школи, за свое голямо неудовлетворение трябвало да открие, не Помпей Страбон е очистил складовете от екипировка и оръжие за поне четири легиона! Та затова Скавър и досега се смее като побъркан. Лично аз не виждам какво толкова смешно има в това, един римски сенатор да направи на идиоти всички останали. Предполагам, че у Страбон е проговорила келтската кръв, ама когато за това му удоволствие други трябва да му берат колая…

Защото още щом разбра, че е измамен, Луп се обърна към Луций Цезар с настояване да му даде един от своите легиони с ветерани! Естествено Луций Юлий му отказа, като в посланието му пролича известна загриженост що за командващ е колегата му, щом като не можел да се оправи с подчинените си, ами знаел само да настоява пред по-старшия. За нещастие топката остана у Марий и Цепион, които сега като луди обикалят Етрурия и Умбрия в търсене на доброволци и в тяхното обучение. Самият Луп си остана в Карсеоли, зарекъл се да мрази целия свят.

Целий и Серторий в Италийска Галия явно са си поставили за задача да натоварят целия римски флот с войници и оръжие, а ако ме питаш, из всички владения на Рим няма оръжейна или стоманолеярна, където да не са запретнали ръкави, както сардинците ги запретват при вида на самотни търговци. Още малко и съм склонен да мисля, че в крайна сметка нищо не сме загубили от това, че Цепионовите градчета са работели за италийците. Тъй и тъй нямаше да се сетим сами да им намерим достатъчно работа. Сега всички работят за нас, а това е, което най-много може да ни радва.

Независимо по какъв начин, но до началото на май трябва да сме сформирали поне шестнайсет легиона. Което означава, че за малко повече от месец трябва да имаш десет легиона, до момента напълно несъществуващи. Но не се бой, ще успеем! Има едно нещо, в което никой не може да съперничи на Рим — това, да се справи с невъзможното, когато сме в най-отчаяна нужда от него. Доброволци идват от всеки град, от всяко съсловие.

Латините също са твърдо на наша страна. Заради бързината не сме се и опитвали да разделяме римските от латинските доброволци и така, без дори да се усетим, попаднахме под известна провинциална хегемония. От това недотам ясно изречение трябваше да разбереш, че в предстоящата война за пръв път няма да има легиони със статут на спомагателни. Всички ще бъдат смятани на равни основания за римски.

Двамата с Луций Юлий Цезар заминаваме за Кампания в началото на април, сиреч след около осем дни. Квинт Лутаций Катул вече се е установил като началник — гарнизон в Капуа — задача, с която може да се справи добре. Изключително правилно решение от страна на родния му брат, защото така на Катул Цезар му се отнема напълно възможността сам да води армия. Легионът от новобранци ще бъде разделен на две части по пет кохорти. И двамата с Луций Цезар сме на мнение, че е наложително да вкараме гарнизони в Нола и Езерния. Ще бъде тъкмо по силите на новопостъпилите, за подобна задача на човек не му трябва да върши подвизи. Разбира се, Езерния се намира дълбоко навътре във вражата територия, затова пък знаем със сигурност, че ще ни остане лоялна. Сципион Азиаген и Луций Ацилий — и двамата в качеството си на младши легати (но и двамата с доста скромни възможности) — още утре тръгват за Езерния начело на своите пет кохорти. За Нола ще замине преторът Луций Постумий. За член на фамилията Постумий той е рядко въодушевяващ човек. На мен поне ми харесва. Дали защото не е от рода на Албините, как мислиш?

И това, Публий Рутилий, е последното, за което си струва да ти пиша. Всеки момент на вратата ми ще почука Скавровият куриер. Когато ми се отвори възможност, пак ще ти пиша, но се страхувам, че занапред ще трябва да чакаш новини най-вече от жените. Юлия вече е обещала да ти пише често.“

Сула остави писеца и тежко въздъхна. Писмото беше изключително дълго, но се бе превърнало и във форма на своеобразен катарзис. Струваше си усилията, нищо че бе отнело доста от времето му за сън. През цялото време добре си даваше сметка на кого пише, знаеше що за човек е Рутилий Руф и все пак бе намерил волята да му напише неща, които никога не би посмял да му каже на живо. Разбира се, причина за това бе и твърде далечното местонахождение на Рутилий Руф — и да искаше, той не можеше да представлява заплаха за Сула.

Това, което не бе споменато в писмото, бе как Сула се бе издигнал за едно-единствено заседание на Сената благодарение на неочакваното съдействие на Луций Юлий Цезар. Той не се чувстваше още съвсем сигурен в успеха си, затова не желаеше да предизвиква Фортуна, като споменава за деянията й като за нещо вече свършено, още по-зле — като за нещо, идващо от само от себе си. Добре съзнаваше, че всичко е чиста случайност; Луций Цезар не обичаше особено Гай Марий и бе потърсил от друг съвет. Много по-правилно би било, ако беше погледнал към Тит Дидий или Публий Лициний Крас, и двамата със славата на триумфатори. Но погледът му бе попаднал на Сула и вътрешният му глас бе подсказал да попита тъкмо него. Разбира се, Луций Цезар едва ли си е давал сметка как ще се възползва Сула от удалата му се възможност. Но след това той самият използва успеха на бившия претор, представяйки го едва ли не като свой съветник. Ако се бе обърнал за помощ към Марий или Крас, щеше да изгуби много от авторитета си — все едно ученикът бяга за съвет при учителя си. Докато да поиска мнението на сравнително неизвестния Сула се оказа неочаквано попадение — излизаше, че тъкмо той, Луций Юлий Цезар, бе „открил“ таланта на своя по-младши колега. Можеше също така да се каже, че между двамата са се установили известни отношения на клиент и патрон.

Засега Сула беше по-скоро доволен от положението си. Трябваше само да се отнася любезно и почтително към Луций Цезар и щеше да получи негласното му съгласие да го измести от командването. Той бързо напипа слабото място на консула — неговия всепоглъщащ песимизъм, който му пречеше да повярва дори в собствените си сили и способности. Когато в началото на април двамата тръгнаха за Кампания, Сула остави на началника си да взима всички по-важни решения, докато сам посвети цялата си енергия и ентусиазъм на набирането на доброволци и превръщането им в способни легионери. Много от центурионите в двата легиона ветерани вече бяха имали случай да служат под командването му; много повече такива хора Сула откри сред оттеглилите се центуриони, които сега специално се бяха върнали в армията, за да спасяват родината. И едните, и другите се оказаха верни на своя някогашен началник и авторитетът му в армията неимоверно нарасна. Единственото, което му трябваше, бе или Луций Цезар да допусне някоя и друга по-сериозна грешка, или развитието на военните действия да го принуди да даде свобода на действие на първия си легат. В едно поне Сула бе напълно убеден — когато на него му се предоставеше възможност за изява, грешки нямаше да допусне.

Помпей Страбон, който беше във всички случаи по-добре подготвен от останалите командващи в армията, бързо се зае със сформирането на два допълнителни легиона от живеещите в огромните му имения в Северен Пиценум. Възползвайки се от опита на центурионите — ветерани, които по право трябваше да служат на Публий Рутилий Луп, успя само за петдесет дни да превърне двата легиона новобранци в боеспособна сила. Още през втората седмица на април той напусна град Цингулум начело на цялата си армия от четири легиона. Съотношението между ветераните и новаците беше почти идеално — така щяха да си помагат едни на други. Макар и да не бе постигнал особено забележителна военна кариера, Помпей Страбон имаше достатъчно богат опит, за да командва сам, а в скоро време придоби славата на изключително строг началник.

Един тъжен инцидент, случил му се още на трийсетгодишна възраст — тогава, когато служеше като квестор на остров Сардиния, — бе допринесъл изключително много за нескритото му презрение към целия Сенат, където нямаше никакви приятели. Тогава Помпей Страбон бе имал неблагоразумието да пише от поста си в Сардиния до Сената с искането да му бъде позволено да даде под съд за злоупотреби с властта своя пряк началник Тит Аний Албуций. Изрично държеше на това сам да бъде обвинител пред съда. Под въздействието на Скавровата реч Сенатът не само не удовлетвори това желание на квестора, но дори чрез тогавашния претор Гай Мемий му изпрати едновременно сухия текст на официалния отказ и пълен препис на Скавровата реч, където Помпей Страбон бе наречен отровна гъба, леке, говедо, простак, надут пуяк, глупак и недоразвит. Квесторът смяташе, че има право лично да даде началника си под съд за безобразията, на които сам бе станал свидетел. Но Скавър и останалите погледнаха на случая от съвсем различен ъгъл и в техните очи именно Помпей Страбон бе сторил недопустимото — бе дръзнал да държи сметка на своя пряк началник! Това обаче не се бе сторило достатъчно на Сената. Понеже така или иначе Тит Албуций заслужаваше да бъде извикан пред съда, на Луций Марций Филип му бе хрумнала злобната шега да предложи за обвинител по делото някой друг кривоглед сенатор, който да напомня на Тит Албуций за недоволния му квестор. Изборът бе паднал върху Цезар Страбон — брата на сегашния консул Луций Юлий Цезар.

Колкото и да твърдеше, че е чистокръвен римлянин, у Помпей Страбон трудно щеше да заглъхне властната келтска жилка. Неговите претенции за римско потекло се основаваха най-вече на факта, че принадлежеше към триба Клустумина, сравнително стара селска триба, чиито членове живееха в източния край на долината на Тибър. За повечето римляни обаче обяснението, че Помпеите са се заселили в Пиценум още преди завладяването на областта от Рим, не означаваше нищо. Не им правеше впечатление и фактът, че трибата, създадена за гражданите от пиценски произход, се нарича Велина, и че именно към нея принадлежат повечето Помпееви клиенти, както и останалите жители на Северен Пиценум и Източна Умбрия. Според онези, чиято дума се слушаше в Сената и на Форума, Помпеите били много могъща пиценска фамилия, която господствала над областта много преди идването на римляните и с пари си била купила вписването не в триба Велина, а в триба Клустумина — за по-престижно. Пиценум беше една от областите на Италия, където галите се бяха заселили най-масово след неуспешния опит на келтския цар Брен да завладее централната част на полуострова — около триста години по-рано. И понеже Помпеите наистина приличаха физически на келти, в Рим беше общоприето на тях да се гледа като на потомци на гали.

Но дали това беше истина или не, един хубав ден, седемдесет години по-рано от разказваните събития, се случило представител на фамилията да поеме на юг по Фламиниевия път за Рим, където двайсет години по-късно благодарение на щедро раздаваните на избирателите подкупи да си осигури консулски мандат. В началото този първи Помпей, който между другото се падал по-близък родственик на Квинт Помпей Руф, отколкото на Помпей Страбон, влязъл в жесток конфликт с Метел Македоник, но с времето двамата успели да загладят различията си и един ден дори заедно били избрани за цензори. А това отваряше път на всички останали Помпей към римското управление.

Първият представител на линията, към която принадлежеше Помпей Страбон, пристигнал на свой ред в Рим, беше баща му. По някакъв начин той си бе осигурил място в Сената и се бе оженил за сестрата на известния сатирик Гай Луцилий. Луцилиите произхождаха от Кампания, но вече няколко години се ползваха с римско гражданство. Навремето бяха много богати и дори се хвалеха с консули в рода си. Но понеже по онова време фамилията беше обедняла, перспективата да се обвърже с богаташ като бащата на Помпей Страбон, беше твърде изкусителна; още повече че самата Луцилия беше невероятно грозна. За нещастие Помпей Старши почина, преди да достигне висш магистратски пост, но не и преди жена му да е родила малкия кривоглед Гней Помпей, кръстен Страбон. Имаха и второ момче, Секст, доста по-малък от брат си и доста по-посредствен в развитието си. Затова от самото начало всички надежди в семейството бяха насочени към Помпей Страбон.

Страбон не обичаше особено учението, така че трудно бихме го нарекли образован човек, колкото и да бяха добри учителите, които посещаваше. Когато например го запознаваха с великите гръцки идеи, той просто бе махнал с ръка, определяйки ги като празни приказки, невъзможни за практическо приложение в живота. Повече му харесваше да слуша за славни пълководци, а също и за големите бъркачи на международни каши, каквито в римската история имаше не един и двама. Като контуберналис — сиреч кадет — Помпей бе служил под командването на различни началници, но не бе създал трайни приятелства с връстниците си — младежи като Луций Цезар, Секст Цезар, далечния му братовчед Помпей Руф, Катон Лициниан, Луций Корнелий Цина. Заради ужасно кривогледите си очи той беше постоянен обект на шегите и подигравките им. И все пак не беше само до очите, а и до провинциалното му простодушие, което го държеше далеч от римската аристокрация. Първите му години в армията бяха едно безкрайно мъчение, дори и службата му на военен трибун не беше кой знае колко по-приятна. Никой не обичаше Помпей Страбон!

Нищо от това Помпей Страбон не бе скрил от сина си, навярно единствения негов верен привърженик. И момчето (вече петнайсетгодишно) и сестра му Помпея бяха плод на още един брак с фамилията на Луцилиите. Следвайки примера на баща си, Помпей Страбон си бе избрал друга грозница като майка си, този път дъщеря на по-големия брат на сатирика — Гай Луцилий Хир. За щастие кръвта на Помпеите можа да надвие над грозотата на Луцилиите и нито Страбон, нито синът му можеха да бъдат наречени грозни — е, ако не бяха кривогледите очи на бащата. Подобно на поколения свои предшественици двамата последни Помпей бяха със светла кожа, руси коси, сини очи и чипи носове. Ако в рода на Руфите косата беше рижа, то Страбон можеше да се похвали с истински златисти къдрици.

Когато той потегляше начело на четирите си легиона към Южен Пиценум, синът му бе оставен на майка си в Рим, където да продължи обучението си. Но и момчето не обичаше много интелектуалните занимания. Наследил доста от чепатия характер на баща си, без да предупреди, то бе събрало багажа си и се бе отправило към родния Пиценум. Там то се предаде само на грижите на неколцината центуриони, оставени от баща му да продължат с обучението на местните доброволци, и много преди да е облякло тога като мъжете, започна да се подлага на строга военна дисциплина и упражнения. За разлика от баща си обаче малкият Помпей беше всеобщ любимец. Сам се наричаше просто Гней Помпей, без никакъв когномен. Всъщност в техния род никой не притежаваше трето име, с изключение на самия Страбон, но синът му не можеше да наследи подобно име, след като не беше кривоглед. Младият Помпей имаше огромни сини, съвършени очи. Майка му често си бе повтаряла, че това са очи на поет.

И докато синът му маршируваше при центурионите, Помпей Страбон маршируваше на юг по пътищата на Пиценум. Един ден, докато прекосяваше река Тина при град Фалернум, той попадна в засадата на пиценските шест легиона, командвани от Гай Видацилий. Римляните бяха принудени да водят отбранителни действия, нагазили наполовина в реката, която почти не им позволяваше да маневрират. Положението им се влоши още повече, когато на помощ на пиценците дойде Тит Лафрений с два легиона вестини; а щом на хоризонта се появиха двата легиона марси, предвождани от Публий Ветий Скатон, катастрофата беше сигурна. Всеки от италийските народи искаше да участва в първия бой над римляните.

Но в крайна сметка сражението остана без победител. Предвид огромното числено преимущество на противника Помпей Страбон предпочете да отстъпи, почти без загуби, успя да се отдръпне на обратната страна на реката и да затвори скъпоценната си армия зад крепостните стени на Фирмум Пиценум. Предстоеше му да изтърпи продължителна обсада. Логично бе победата да бъде за италийците, които имаха добрата възможност да избият враговете си до крак; но за тяхно нещастие не бяха усвоили най-важния урок от римския наръчник по военна стратегия — как да се действа бързо. Тъкмо в този елемент — а той в случая беше от жизнена важност — Помпей Страбон се оказа няколко нива над противниците си, нищо че победата официално щеше да се запише в сметката на италийците.

Видацилий остави Тит Лафрений да пази римляните в крепостта и сам се присъедини към Скатон в търсене на нови приключения. В същото време Помпей Страбон успя да прати вест до управителя на Италийска Галия Целий Калд с молба за подкрепления. Иначе положението му далеч не беше за оплакване. Римляните имаха открит достъп до морето, а и нещо повече — малка флотилийка, за чието съществуване бяха забравили дори в Рим. Фирмум Пиценум беше латинска колония и нямаше намерение да се бунтува срещу легионите.

Италийците само чакаха да чуят за настъпването на Помпеевата армия, за да бъде честта им удовлетворена. Рим бе влязъл в ролята на агресора. Мутил и Силон разполагаха занапред с пълната подкрепа на преторите във военния съвет. И докато Силон оставаше в Италика, а Видацилий, Лафрений и Скатон поемаха задачата да се разправят с четирите легиона на Помпей Страбон в Пиценум, Гай Папий Мутил поведе своите шест легиона към Езерния. Италия повече нямаше да търпи натрапничеството на някаква си латинска колония! Езерния трябваше да падне.

Още с установяването на римския гарнизон в града се разбра, че двамата легати на Луций Цезар са неспособни да се справят със задълженията си; нещо повече, при новината за приближаването на самнитите и Сципион Азиаген, и Луций Ацилий се преоблякоха като роби и избягаха. Подобна проява на дезертьорство обаче трудно щеше да изплаши жителите на Езерния. Градът се пазеше от мощни крепостни стени, а провизии имаше предостатъчно. Трябваше само да се затворят градските порти и петте кохорти да заемат местата си по стените и никой нямаше да се сети, че двамата началници вече ги няма. Мутил веднага си даде сметка, че се очертава продължителна обсада, затова остави Езерния в обръча на два от легионите си, а сам потегли с останалите четири към река Волтурн, разделяща Кампания на две.

Когато се разбра, че самнитите настъпват, Луций Цезар се премести от Капуа в Нола, където го чакаше Луций Постумий със своите пет кохорти. Благодарение на услугите на легата в града бяха забравили всякакви помисли за бунт.

— Докато не стане ясно какви са плановете на Мутил, според мен ще е най-добре да увеличим гарнизона в Нола с всичко, с което разполагаме — обясни той действията си на Сула малко преди да напусне Капуа. — Ти ще останеш тук и ще продължиш с подготовката на доброволците. По сила врагът ни превъзхожда неколкократно. Щом решиш, че някой легион е готов за бой, веднага го прати под командването на Марцел във Венафрум.

— Вече е сторено — зарадва го Сула. — Кампания открай време е била любимо място за ветераните, които след напускането на армията най-често се заселват из областта. Сега обаче никой не може да ги задържи по домовете им и легионите се попълват със светкавична скорост. Трябват ни само един шлем, една ризница, един щит и един меч и вече разполагаме с напълно боеспособен легионер. Необходимо е само да ги екипирам и да определя най-добрите от тях, за да обучават младите. Останалите заминават веднага за градовете, където си оставил гарнизони. Вчера например Публий Крас и двамата му големи синове заминаха за Лукания начело на цял легион ветерани.

— Би трябвало да ме държиш в течение на подобни факти! — изгледа го подозрително Луций Цезар.

— Не, Луций Юлий, не виждам защо да те занимавам — отвърна му Сула със забележителното си хладнокръвие. — Дошъл съм тук, за да изпълнявам плановете ти. Ти само ми нареждаш кой къде трябва да отиде, всичко останало е моя работа. Нито ти имаше нужда да ме разпитваш, нито аз се чувствам длъжен да ти докладвам за всичко свършено.

— Щом толкова знаеш, кого пратих в Беневентум? — попита Луций Цезар, за да прикрие неловкото си положение; започваше да усеща, че слабостите му все повече проличават; да бъдеш римски пълководец, се оказваше по-тежка задача, отколкото бе предполагал в началото.

Същото не можеше да се каже за Сула, който обожаваше да командва войската. Важно бе само да не даде израз на задоволството, което го обхващаше. Рано или късно Луций Цезар щеше да се убеди, че нещата не са по силите му и щеше да остави командването на висшия си легат. Но още не бе дошло времето открито да противоречи на началника си. Преместването на армията в Нола беше напълно безполезно, легионите нямаше да се задържат дълго там. Затова не беше никаква изненада, когато при вестта за обсадата на Езерния Луций Цезар първо реши да се прибере в Капуа, а едва след това — да се притече на помощ на обкръжения град. С всеки ден ставаше все по-ясно, че цяла Централна Кампания — особено земите по течението на Волтурн и районите с преобладаващо самнитско население — се е вдигнала на открито въстание срещу римската власт. Самнитските легиони сякаш бяха едновременно навсякъде, а се носеше слухът как самият Мутил бил потеглил на поход срещу Беневентум.

Северна Кампания поне запазваше спокойствие — там населението беше повече римско и латинско и нямаше да се отметне от Рим; затова Луций Цезар реши да тръгне с двата легиона ветерани през Теанум Сидицинум и Интерамна с мисълта, че ще се доближи до Езерния през приятелска територия и няма да му се наложи да влиза в нежелани сражения. Това, което не знаеше обаче, бе, че марсът Публий Ветий Скатон е отдръпнал войската си от обсадата на Фирмум Пиценум и по десния бряг на Фуцинското езеро на свой ред се е запътил към Езерния. Двата му легиона заслизаха надолу по течението на Лирис, заобиколиха град Сора и някъде между Атина и Казинум се засякоха с тези на Луций Цезар.

И двете страни бяха еднакво изненадани от подобна среща. И двете се впуснаха в сражение напълно неорганизирани, а действията им бяха допълнително затруднени от тясното речно дефиле, превърнало се в полесражение. В крайна сметка Луций Цезар беше бит. Римляните отстъпиха към Теанум Сидицинум, оставяйки подире си труповете на две хиляди ветерани, които никой не мижеше да замести. Скатон от своя страна можеше безпрепятствено да продължи пътя си към Езерния. Това беше първата значителна победа на италийското оръжие.

Градовете в Южна Кампания, които и след толкова дълго римско владичество не се бяха примирили със съдбата си, открито се обявиха в подкрепа на държавата Италия. В тяхното число влизаха Нола и Венафрум. При вестта за задаващата се самнитска армия началник — гарнизонът във Венафрум Марк Клавдий Марцел евакуира града и хукна да се спасява; вместо да се прибере на сигурно в Капуа обаче, Марцел предпочете да отведе легиона си в Езерния. Завариха града напълно обсаден от врага: от едната му страна дебнеха марсите на Скатон, от другата — самнитите. Но италийците още не се бяха научили да не заспиват на пост и римляните съумяха да се възползват от слабата им бдителност. За една нощ целият легион успя без бой да се вмъкне в обкръжения град. Езерния се сдоби със смел и способен главнокомандващ, а кохортите от пет станаха на петнайсет.

Като застаряващо куче, нахапано от младите си съперници, Луций Юлий Цезар се затвори в Теанум Сидицинум. Неуспехът му ставаше още по-очевиден с всяко новополучено писмо от подчинените му. Венафрум — паднал в ръцете на врага; Езерния — напълно обкръжена; Нола — отново въстанала и взела в плен целия двехиляден римски гарнизон, включително претора Луций Постумий; Публий Крас и синовете му — натикани от луканите зад стените на Грументум, съюзили се наскоро с останалите италийци и умело предвождани от Марк Лампоний. Като капак на всичко Сула му докладваше, че апулите и венузините също се готвели да влязат в състава на Италия.

Но всичко това не представляваше нищо в сравнение със злощастията, които преследваха Публий Рутилий Луп на изток от Рим. Всичко бе започнало през онзи удължен с двайсет дни месец февруари, когато Гай Перперна не бе довел очакваните два легиона ветерани, а само един, при това само доброволци. Оттам нататък положението не престана да се влошава. Докато Марий хвърляше всички сили за набирането и скоростното обучение на доброволците от Етрурия, докато Цепион правеше същото в Умбрия, самият Луп се зае да води мастилена война с римския Сенат. Във войската му назрявали бунтовнически настроения, подкрепяни от собствените му легати — пишеше Луп и от стила му личеше как се задъхва от ярост. Как щял да постъпи Сенатът при създалата се обстановка? Рим желае или не защитата на Алба Фуценция от врага? Как можело да се очаква от него, Публий Рутилий Луп, да спаси града, когато не разполагал с нито един кален боец в армията си? Никой ли в Сената нямало да си мръдне пръста да извика обратно Помпей Страбон с отвлечените легионери? И докога вторият консул щял да чака някой достоен гражданин да даде легата му под съд за държавна измяна? Но най-вече кога щели да го отърват от това досадно насекомо Гай Марий?

Луп и Марий се бяха настанили на лагер встрани от Валериевия път, под самите стени на Карсеоли. Благодарение на Марий, който бе дошъл пръв и за кратко време бе съумял да наеме доброволци за укрепителните работи, лагерът се бе превърнал в същинска малка крепост. Естествено Луп се бе оплакал, че хората му не трябвало да дълбаят изкопи, а да се учат на строева подготовка, но Марий лаконично му бе отвърнал, че така се правят най-лесно мускули. Цепион от своя страна изобщо не се появи в Карсеоли, където стоеше началникът му, обяснявайки поведението си с тягостната атмосфера в палатката на щаба. В което беше напълно прав. Марий добре разбираше, че консулът само чака да се попълни донякъде съставът на армията му, за да тръгне към земите на марсите, и нито за миг не преставаше да го предупреждава. Войниците били напълно неподготвени, трябвали им поне сто дни за обучение, по-рано би било лудост да се пускат в сражение, още повече че екипировката не била особено добро качество. Изобщо нямало да бъде зле, ако Луп се примири с нещата, такива каквито са, да отпише веднъж завинаги легионите на Помпей Страбон и да започне да си гледа работата.

Но ако Луций Цезар страдаше най-вече от нерешителността си, то колегата му беше пълен профан във военното дело. Опитът му беше съвсем краткотраен и подчинените му скоро го причислиха към онези кабинетни генерали, които са родени с убеждението, че римският легион е непобедим и затова е необходимо само да погледнат врага в очите и сражението е вече спечелено. Самият Луп не пестеше обидите си по адрес на италийците, които му вдъхвали най-дълбоко презрение. Доколкото имал мозък в главата си и можел сам да командва, щом Марий успеел да събере нужните четири легиона, той щял незабавно да тръгне на поход срещу марсите. Но Луп си правеше тези сметки, без да взима предвид мнението на самия Марий. Висшият легат от своя страна упорстваше като магаре на мост и не щеше дори да чуе войниците да влизат в бой, преди да ги обучат. Когато един ден Луп му заповяда да поведе легионите към Алба Фуценция, той безцеремонно отказа да се подчини. А неговият отказ бе достатъчен, за да го последват всички младши легати.

Последваха нови писма до Рим, в които легатите бяха обвинени не в неподчинение, а в открит бунт. В основата на бунта стоял не друг, а Гай Марий. Изобщо за всички неразбории в армията му бил виновен Гай Марий.

По тези причини дойде краят на май, а Луп продължаваше да стои на едно място. Най-накрая свика военен съвет и заповяда на Гай Перперна да вземе капуанския легион, да избере най-добре подготвения след него и право по Валериевия път, прекосяващ Апенините, да навлезе в земите на марсите. Целта на експедицията беше Алба Фуценция, която или трябвало да бъде отървана от марсийския обръч, или поне да получи нужните подкрепления за продължителна обсада. Марий отново си позволи да възрази на консула, но този път мнението му остана без последици; Перперна пое на запад начело на два легиона.

Пътят преминаваше през тесни планински проходи, минаващи на височина от около хиляда и триста метра над морското равнище и на много места зимните снегове дори не бяха почнали да се топят. Войниците тракаха със зъби от студ и постоянно недоволстваха, затова Перперна се отказа от първоначалното си намерение да качи съгледвачи на всички по-високи точки край пътя, откъдето да следят за движението на противника. Изглежда, струваше му се по-важно на легионерите да им е топло, отколкото животът им да се намира в сигурност. Публий Презентей търпеливо изчака римските редици да навлязат дълбоко в дефилето и застанал начело на четирите си легиона зажаднели за римска кръв пелигни даде сигнал за атака. Победата беше бърза и лесна. Четири хиляди римски войници останаха да гният от двете страни на Валериевия път, докато пелигните хищно си поделяха оръжията и доспехите; към плячката се прибавяше и оръжието на останалите шест хиляди войници, захвърлили мечове и щитове насред бойното поле, за да не им пречат при безславното бягство. Самият Перперна нагледно доказа, че римският офицер бяга по-бързо от войниците си.

В Карсеоли Луп го лиши от всякакъв чин и го прати да носи позора си в Рим.

— Това беше много глупаво от твоя страна, Лупе — не пропусна случая да го сгълчи Марий, който отдавна се бе отказал да използва почтителното „Публий Рутилий“; колкото и да се налагаше, не можеше да нарича омразния си началник със същото име, с което се обръщаше към най-близкия си приятел. — Не можеш да виниш Перперна. Той никога не е имал възможност да се научи. Грешката е само твоя. Сто пъти ти повтарях — хората не са готови за открит бой. Трябваше да им сложиш за началник човек, който знае да се оправя с новобранци — сиреч мен.

— Ти си гледай работата! — беше единственото, което можеше да му отговори Луп. — И не забравяй, че най-важното в работата ти е да се съгласяваш с по-висшестоящия!

— Не бих се съгласил с теб, Лупе, дори ако ми поднесеш голия си задник — навъси се Марий и гъстите му вежди го превърнаха в истинско страшилище за околните. — Ти си просто един некомпетентен идиот!

— Ще те върна обратно в Рим! — заплаши го той.

— Ти и баба си не можеш да пратиш да пресече улицата, пък мен ли… — изсмя му се старият воин в лицето. — Прати на смърт четири хиляди души, които един ден можеха да станат добри войници. И превърна още шест хиляди в безпомощни дезертьори, които друго, освен бой с камшик не заслужават. Никакъв Гай Перперна не ти е виновен, всичко е единствено заради теб! — Той поклати глава и шумно се плесна по парализираната си лява буза. — Започвам да се чувствам като преди двайсет години! Като те гледам, се сещам за всички останали тъпаци сенатори, които друго, освен да пращат съгражданите си на смърт, не знаят!

Луп изпъчи гърди и доколкото му позволяваше скромният ръст, се опита да си придаде внушителен вид.

— Нека ти напомня, че аз съм не само римски консул, но и главнокомандващ цяла Централна и Северна Италия. Точно след осем дни, а днес сме юнските календи, с тебе тръгваме на поход срещу Нерса и нападаме земите на марсите от север. Ще се движим в две колони от по два легиона и ще пресечем река Велин на две различни места. Оттук до Реате има точно два моста, които са толкова тесни, че не могат да поберат и осем души в редица. Ето защо ще се движим в две колони. Иначе ще има да се влачим до другия месец. Аз ще мина по близкия мост, ти — по онзи, дето е при Клитерна. Ще се съберем отново на бреговете на Химела след Нерса и ще пресечем Валериевия път веднага преди Антинум. Разбрано ли е, Марий?

— Разбрано. Тъпо, колкото си искаш, но така да бъде. Това, за което едва ли си даваш сметка, Лупе, е огромната вероятност да срещнем вражи войски и западно от марсийските земи.

— Западно от земите на марсите вражи войски няма — отсече Луп. — Пелигните, които са нападнали легионите на Перперна, са се отдръпнали отново на изток.

Марий вдигна рамене.

— Ти си този, който командва. Само да не кажеш след това, че не съм те предупредил.

Осем дни по-късно легионите потеглиха. Луп тръгна пръв начело на своите два, Марий — след него. Малко след напускането на лагера при Карсеоли двете половини на армията се разделиха — Луп пое по по-краткия път, а Марий продължи на север в търсене на следващия мост, който да го преведе над бързите и ледени води на Велин, наизлезли от коритото си заради топенето на снеговете. Щом колоната на Луповите легиони се изгуби по пътя, той нареди на войниците си да се скрият в близката гора и да вдигнат лагер, но без да палят огньове.

— Заповедта бе да продължим нагоре по реката и да пресечем някъде към Реате — обясняваше Марий на първия си помощник Авъл Плоций. — От другата страна на Велин обаче се издигат мощни планински вериги. Ако аз съм на мястото на италийците и ако също като тях съм се убедил в тъпоглавието на римските началници, просто щях да подбера най-далекогледите си войници и да ги поставя по върховете да наблюдават движенията на противника. Италийците добре знаят, че няколко месеца Луп не е мръднал от лагера си. Би било съвсем естествено най-сетне да направи нещо. Защо тогава да не го причакат някъде по пътя? Трябва им само да знаят в каква посока се движи и на армията му ще се случи същото, което се случи на двата легиона в прохода. Ето защо ние ще останем в тази хубава горичка и ще изчакаме да се стъмни. Цяла нощ ще вървим нагоре по реката, когато, надявам се, ще си намерим друга хубава горичка. Нямам намерение да се показвам на врага, преди да сме достигнали този проклет мост.

Естествено Плоций беше доста по-млад от началника си, но все пак имаше спомен от битката с кимврите при Верцела, когато бе служил в качеството си на младши трибун. По онова време беше прикачен към армията на Катул Цезар, но както всички участници в паметното сражение добре знаеше кой е истинският победител. Докато слушаше сега Марий, непрекъснато си повтаряше какъв късмет е имал да бъде прехвърлен под негово командване вместо в колоната на Луп. Преди да напуснат Карсеоли дори си бе позволил да се пошегува с Луповия легат Марк Валерий Месала, който също предпочиташе да върви с Марий.

На дванайсетия ден от юни Гай Марий най-сетне достигна търсения мост. Колоната се бе движила изключително бавно, защото нощите бяха все безлунни и войниците, които нарочно вървяха през полята вместо по виещата се край реката пътека, почти нищо не виждаха в краката си. Внимаваше с всяка заповед, а от допълнителна предвидливост, преди да нареди преминаването на моста, специално бе пратил съгледвачи, които да прочистят планините отсреща от чуждите шпиони. Настроението на войниците беше бодро и те с готовност изпълняваха всяка заповед на началника си. Съставът на двата легиона беше абсолютно същият като на онези, които Перперна погуби по пътя за Алба Фуценция и които се бяха оплаквали от студа и снеговете. И едните, и другите идваха от едни и същи градове и села, бяха отраснали при едни и същи условия, бяха свикнали да мислят по еднакъв начин. И все пак войниците на Марий се чувстваха уверени и ако се изключи това, че още не познаваха звъна на оръжията, бяха опитни. Ето защо, когато дойде време да минат по тесния мост, всеки знаеше съвсем точно задълженията си и прилежно ги изпълняваше. Авъл Плоций не можеше да си обясни поведението им по друг начин, освен със самото присъствие на Гай Марий; нищо че той ги бе натоварил като магарета. За разлика от Луп, който бе настоял да вземе обоз със себе си, Мариевите легиони бяха готови за бърз преход и целия си багаж носеха върху гърбовете си.

Плоций се отдалечи на известно разстояние надолу по реката в търсене на място, откъдето да наблюдава преминаването на моста от тези здрави и хубави момчета, които караха дървените греди да се тресат под краката им, а дебелите подпори да се люлеят като плашила на вятъра. Реката се стрелкаше в краката му, но понеже Плоций се бе настанил на една скала, издадена далеч навътре във водата, от дясната му страна се бе образувало нещо като заливче, където сред въртопите плуваха хора. В първия миг той дори не разбра за какво точно става дума, но когато се обърна да види странните плувци, застина от ужас. Пред очите му се въртяха труповете на войници. Поне две или три дузини! А ако се съдеше по перата по шлемовете им, ставаше дума за римляни.

Легатът веднага се затича да настигне Марий и да му съобщи какво е видял.

— Войниците на Луп — рече мрачно Марий. — Влязъл е в сражение от другата страна на реката. Ела да ми помогнеш.

Плоций го последва и двамата се спуснаха при водата, за да изнесат някой от труповете на пясъка. Марий обърна мъртвеца и се вгледа в побелялото му като тебешир лице, сковано в гримаса на непреодолим ужас.

— Вчера е било — отсъди и положи трупа на земята. — Би трябвало да спрем и да се погрижим за телата на тези нещастници, но няма време за губене, Авъл Плоций. Нека войниците се построят в боен ред от другата страна на моста. Щом бъдат готови, ще се обърна със слово към тях. Но побързай! Според мен италийците още не са научили, че сме тук. Имаме шанс да си го върнем.

Около месец по-рано Публий Ветий Скатон бе напуснал начело на двата си легиона земите край Езерния. Беше тръгнал за Алба Фуценция, латинския град, който Квинт Попедий Силон се опитваше да превземе със своите войници. Градът обаче беше здраво защитен и нямаше намерение да се дава току-така. Самият Силон не искаше да напуска земите на марсите, преди да се е разправил с непокорните латини, но съгледвачите му все по-често му донасяха за римските легиони, които се обучавали край Карсеоли и Вария. Най-накрая не се сдържа и прати Скатон да види какви ги вършат римляните.

Близо до Антинум Скатон се срещна с Презентей и неговите пелигни, които не пропуснаха да му се похвалят с клането над Перперновите легиони в планинските проходи. Самият Презентей се беше запътил към родните места, за да отнесе плячката и да въоръжи с нея новите попълнения в армията си. Скатон пък се насочи на запад и постъпи точно както Марий предполагаше, че ще стори един способен италийски пълководец — изпрати неколцина войници с остро зрение да се изкачат по върховете над Велин и им нареди да съобщават за всяко движение на римляните. Междувременно се зае с построяването на укрепен лагер на източния бряг на реката — по средата между двата моста — и тъкмо се чудеше дали не е трябвало да се приближи повече до Карсеоли, когато се разбра, че по южния мост преминават римски легионери.

На Скатон не му се вярваше на очите, когато Луп се зае с прехвърлянето на моста, допускайки и последната възможна грешка. Така например консулът нареди на войниците си да развалят строя много преди да са стигнали моста, което превърна преминаването в същинска неразбория и дълго време, след като бяха излезли на левия бряг на реката, римляните продължаваха да се бутат и оправят. Самият Луп посвети цялата си енергия на въпроса за превеждането на обоза; дотам се беше залисал, че когато Скатон и двата легиона марси се спуснаха върху армията му, той нямаше време дори да си сложи бронята. Осем хиляди римски войници срещнаха смъртта на бойното поле. Сред тях бяха самият Публий Рутилий Луп и първият му помощник Марк Валерий Масала. Около две хиляди се спасиха в последния момент, след като, вместо да се бият, местеха панически волските коли, запречили моста, и захвърляйки шлемове, мечове и дори ризници, се бяха впуснали в панически бяг към Карсеоли. Всичко това се случи на единайсетия ден от юни.

Сражението — ако изобщо може да се нарече така — се проведе същия следобед. Вместо да прибере войските си в лагера, Скатон реши да прекара нощта на бойното поле, за да могат хората му призори да се заемат с разсъбличането и изгарянето на хилядите трупове, а и да преведат неизползвания римски обоз от своята страна на реката. Надяваше се в тежките волски коли да открие жито и други провизии. Скатон бе изпаднал в прекрасно настроение. Излизаше, че да се бият римляните, е по-лесно, отколкото да нашляпаш децата си вкъщи. Та те нямаха дори понятие как да се предпазват от нападения на вража територия! Именно това му се струваше необяснимо. Как бяха успели римляните да завладеят половината свят и да държат останалата в напрежение, когато не можеха да покажат носа си на петдесет километра от Рим?

Писано било скоро да си отговори на въпроса. Марий вече го дебнеше и дойде ред на самия Скатон и легионите му да бъдат изненадани.

Най-напред Марий бе попаднал на лагера на марсите — изоставен на произвола на съдбата. Нареди на войниците си да изнесат всичко — храна, бойно снаряжение, както и много пари, като нито за миг не позволи грабежът да се превърне в хаос и безредие. Вместо това прехвърли тежестта по събирането и изнасянето на плячката да се извърши от спомагателните части, които и без това нямаха работа на бойното поле. Доволен от видяното, Марий даде заповед за преследване на врага. По обяд двата му легиона излязоха на полесражението от предния ден, където завариха марсите да свалят доспехите на убитите римляни.

— О, чудесно! — извика той на Авъл Плоций. — Хората ми имат рядък шанс да опитат кръвта на много врагове едновременно! Предстои им най-голямото удоволствие на войника — поголовното клане! Без да го знаят, ето ги вече същински ветерани!

И което си беше истина, битката скоро се превърна в клане. Без да губи нито минута, Скатон стремглаво започна да отстъпва към планините, оставяйки на римляните труповете на две хиляди свои сънародници и цялата плячка, която сам бе взел предния ден. Но колкото и позорно да бяха избягали марсите, Марий не можеше да отрече, че победата е по-скоро тяхна — за разлика от Перперна и Луп Скатон бе успял да спаси голямата част от войската си, при това с оръжието й. Губещи бяха само римляните; толкова месеци усилена подготовка и накрая безславен край за осем хиляди римски младежи само защото ги е предвождал някакъв идиот.

Близо до моста римляните се натъкнаха на труповете на Луп и Месала.

— Жалко за Марк Валерий; щеше да излезе добър войник от него — сподели Марий пред Плоций. — Но виж, за Луп чак се радвам, задето Фортуна така му обърна гръб! Ако беше оцелял, като нищо щеше да прати още толкова войници на оня свят.

На което Плоций нищо не отговори.

Марий изпрати телата на консула и легата обратно в Рим под охраната на единствената си конна дружина. Началникът на конницата отнесе и писмото му с обяснения какво точно се е случило. „Крайно време е — мислеше с горчивина Гай Марий, — Рим да бъде сплашен. Иначе хората там ще продължават да живеят все едно война не се води или все едно италийците не могат да ни размажат с едно завъртане на петата.“

В замяна на двата трупа Скавър Принцепс Сенатус му прати две писма — едно от името на Сената, едно от свое собствено.

„Дълбоко съжалявам за съдържанието на официалния бюлетин, Гай Марий. Можеш да ми вярваш, че нямам нищо общо с решенията в него. Работата е там, старче, че вече ми липсва енергията, с която сам да надвия над ината на цяло стадо магарета. Преди повече от двайсет години успях да го сторя по въпроса за Югурта. Но двайсетте години безвъзвратно са отминали и никой повече не си спомня за тях. Вярно, че и стадото магарета се е ограничило от триста само на сто глави, но пак ми идват много. Всички сенатори под трийсет и пет години отбиват дълга пред родината в армията, също както и неколцина от възрастните им колеги; не знам дали си чувал за един престарял сенатор на име Гай Марий.

Когато скромното ти погребално шествие пристигна в Рим, все едно градът стана жертва на земетресение. Всичко живо и не само от женски пол започна да вие на умряло, да си скубе косите и да си дере гърдите. Изведнъж се оказа, че войната е нещо напълно реално. Мисля, че по-добър начин да се убедят съгражданите ни в тежкото положение нямаше. Духът на гордите римляни падна, и то за няколко секунди, сякаш гръм беше поразил целия град. Убеден съм, че минути преди тялото на убития консул да бъде изнесено на Форума, в цял Рим не се е намирал един-единствен човек, дори сред сенаторите и конниците, който да не гледа на войната с италийците като на детска забава. Но ето Луп, посинял и вкочанен, убит от италийска ръка на някакви си километри от Рим, при това в открито сражение. Никога няма да забравя ужаса, обхванал целия Сенат, когато се изсипахме по стълбите пред Курията, за да видим с очите си Луп и Месала… Между другото ти ли заръча на ескорта да открие лицата на мъртъвците точно преди да излязат на Форума? Обзалагам се, че си ти.

Така или иначе, Рим потъна в дълбок траур. Където и да се обърнеш, всичко е облечено в черно. Онези, които посещават заседанията на Сената, са оставили тогите, крият се под войнишки наметала и върху тогите си носят не сенаторската, а конническата ивица. Куриатните магистрати са изоставали всякакви символи на властта, дори когато са в Курията или в съда, седят на обикновено дърво. Говори се със закон да бъдат забранени пурпурът, черният пипер и златните доспехи. Ако допреди дни Рим живееше в пълно безразличие, сега е точно обратното. Където и да отида, хората говорят едно и също — няма ли да изгубим тази война?

Както ще видиш сам, официалното писмо от Сената се дели на две части. Първата лично аз се опитах да премахна, но следвайки принципа за «националната опасност», бях публично охулен от назначените отци. Какво измъдриха дебелите им глави? Отсега нататък всеки загинал в сражение римлянин, независимо дали е пълководец или прост войник, трябва да бъде изгарян на бойното поле, естествено с нужната тържественост. Никой не бива да бъде връщан в Рим от страх да не се разпространи паника сред населението.

Втората част е доста по-неприятна. Понеже добре те познавам и съм сигурен, че си отворил първо моето писмо, нека ти кажа без заобикалки, че Сенатът отказа да ти предаде върховното командване. В същото време и никой не намери смелост да предложи отстраняването ти. Резултатът е, че двамата с Цепион ще поделяте заедно командването. За по-тъпо и безсмислено решение, мисля, и да бяха искали, нямаше да се сетят. Дори да бяха връчили цялото командване на Цепион, пак щеше да е по-добре според мен. Все пак не се съмнявам, че ще успееш да се оправиш и с него, както с всички други досега.

Да не ти разправям как се бях ядосал! Проблемът е там, че останалите в Сената в голямата си част представляват засъхнали фъшкии, залепнали по задниците на умиращи овце. Истинската вълна отдавна е заминала да се сражава по полетата на Италия или, както е в случая с мен, дори да си стои в Рим, има достатъчно работа. За съжаление само малцина от нас не се причисляват към овчите фъшкии. В момента съм като с вързани ръце. В цял Рим се разполага единствен Филип, представяш ли си? Не ни стига онази кошмарна година, когато трябваше да го търпим за консул, не ни стига и убийството на Марк Ливий, ами трябва да го слушаш всеки ден как точи опашатите си лъжи пред глупаците от конническото съсловие. Писах до Луций Юлий с молба да се върне в Рим и да проведе избори за консул суфектус, но той ми отговори, че положението в Кампания било толкова напрегнато, че не можел и за един ден да се измъкне. Правя, каквото мога, Гай Марий, но да си призная, с всеки ден видимо остарявам.

Разбира се, щом научи, че му е дадено половината командване, Цепион ще стане съвсем непоносим. Затова така съм пресметнал пътя на куриерите, че ти да получиш новините преди него. Така ще имаш време да измислиш как да му натриеш носа, преди да е станало твърде късно. Единственият съвет, за който се сещам, е да не му цепиш басма.“

В крайна сметка лично Фортуна пое грижата за Квинт Сервилий Цепион. И се справи със задачата по най-блестящия, трагикомичен начин, който можеше да се измисли. Цепион прие новината за поделеното командване с голяма самоувереност. По времето, когато Марий се сражаваше със Скатон на брега на Велин, на него му се беше удал случай да разгони някакъв легион от марси, нахлули да грабят в околностите на Вария. След като направи нужните изчисления във времето, Цепион извести Сената, че именно той бил спечелил първата победа над италийците, понеже датата била десети юни, а Марий влязъл в бой едва на дванайсети. А между двете победи римляните били претърпели и едно съкрушително поражение, за което Цепион бил склонен да вини повече Марий, отколкото Луп.

За голямо съжаление на колегата си главнокомандващ Марий не обърна никакво внимание на празното му самохвалство и сякаш изобщо не се интересуваше какви ги върши той във Вария. Цепион го повика обратно в Карсеоли, но той и този път не го удостои с отговор. Беше се настанил в лагера на Скатон край реката, след продължителни усилия го беше превърнал в здрава крепост и в крайна сметка бе прибрал вътре всички войници, с които разполагаше. Ден след ден легионерите му провеждаха своите учения, а Цепион гореше от нетърпение кога най-после ще нахлуят в земите на марсите. Марий беше наследил жалките остатъци от Луповата армия — всичко на всичко пет кохорти — и като ги събра с шестте хиляди оцелели от поражението на Валериевия път — за тях имаше достатъчно оръжие — успя да сформира три пълноценни легиона. Но преди да направи и една крачка напред — уведоми той Цепион, — трябвало да бъде сигурен в способностите на войниците си. Вече той щял да определя кой е готов за бой и кой не, а не някакъв си главозамаял се кретен, който не може да различи лявото крило от авангарда.

Самият Цепион разполагаше с легион и половина, които реши да раздели на две равни половини. С подобни скромни сили никога не би се решил сам да нападне. И така, докато Марий провеждаше своите безкрайни учения някъде на североизток, Цепион седеше във Вария и го ругаеше на поразия. Юни свърши, квинктилис започна, а Марий продължаваше да обучава войниците си, без да чува ругатните, които се носеха по негов адрес във Вария. Също като Луп преди него Цепион прекарваше повечето от времето си в писане на жалби до Сената, където Скавър, Ахенобарб Понтифекс Максимус и Сцевола стояха постоянно нащрек да не би случайно Филип да убеди назначените отци, че командването трябва да се отнеме от Гай Марий.

Към средата на квинктилис обаче в лагера на Цепион дойде неочакван посетител. Не друг, а водачът на марсите, Квинт Попедий Силон.

Беше довел със себе си двама наплашени до смърт роби, едно тежко натоварено магаре и две кърмачета, за които отдалеч се виждаше, че са близначета. Предупреден от офицерите си, Цепион бавно се доближи до форума в средата на лагера, за да посрещне неканения гост. Силон бе дошъл в пълно бойно снаряжение, а двете дечица, поверени на млада робиня, бяха повити в пелени от пурпур и злато.

Щом зърна Цепион, Силон се усмихна радостно.

— Квинт Сервилий, каква радост, че те виждам! — възкликна той и пристъпи към римлянина с протегната ръка.

Цепион обаче добре усещаше погледите на всички върху себе си, затова гордо навири нос и сякаш дори не забеляза подадената му ръка.

— Какво желаеш? — попита той с присъщото си високомерие.

Силон прибра невъзмутимо ръката си, сякаш в пренебрежението на Цепион нямаше нищо обидно, и с няколко изречения изясни положението си:

— Дошъл съм да търся убежище и закрила в Рим. И в името на приятелските ми чувства към покойния Марк Ливий Друз предпочетох да се предам на теб вместо на Гай Марий.

Отговорът попадна на място и Цепион усети как сърцето му мъничко се размеква. Освен това го гризеше и голямо любопитство.

— Защо ти е изобщо убежище? — зачуди се той, докато погледът му се местеше от Силон на бебетата с пурпурните пелени, от роба на претовареното магаре.

— Както добре знаеш, Квинт Сервилий, именно марсите единствени обявиха официално война на Рим. Това, което не знаеш обаче, е, че единствено благодарение на нашите усилия италийските народи отложиха с няколко месеца бойните действия срещу Рим, нищо че войната беше обявена. На съветите в Корфинум — или както сега се нарича, Италика — аз постоянно пледирах да не се избързва със скритата надежда, че до открит конфликт така и няма да се стигне. Защото от самото начало съм гледал на избухналата война като на нещо безсмислено, пагубно и зловещо. Италия не може да победи Рим! Сред колегите ми в управлението се намериха хора, които открито ме обвиниха в защита интересите на Рим, което упорито отричах. Но преди известно време моят сънародник, преторът Публий Ветий Скатон се завърна в Корфиниум след сраженията си с консула Луп и легионите на Гай Марий. Докато докладваше за случилото се, в съвета избухнаха разгорещени спорове. Най-накрая лично Скатон ме обвини в сътрудничество с Гай Марий и всички се хванаха на думите му. Изведнъж се оказах напълно изолиран от останалите италийски предводители. Това, че не ме убиха на място в Корфиниум, се дължи единствено на факта, че съдебната власт се намира в ръцете на петстотин души едновременно, на които им беше нужно време да произнесат присъдата си. Докато петстотинте обсъждаха вината ми, аз успях да напусна града и да се върна в родния Марувиум. Когато пристигнах в земите на марсите, още не бях станал жертва на преследване, но беше ясно, че докато на власт е Скатон, за мен сигурно място в родината няма. Затова взех близнаците си Италик и Марсик и реших да потърся убежище в Рим.

— И кое те кара да мислиш, че Рим ще се съгласи да ти даде убежище? — Попита Цепион, който започваше да надушва нещо приятно в разказа на събеседника си. — Ти не си направил нищо за Рим.

— О, напротив, Квинт Сервилий, направил съм и още как! — кимна Силон многозначително към магарето. — Задигнах цялата марсийска хазна и с радост бих я предоставил на Рим. Това, дето е на гърба на магарето ми, е капка в морето в сравнение с останалото. На няколко километра от лагера ви, в една скрита долчинка, която никой, освен мен не знае, чакат още трийсет магарета, натоварени с не по-малко злато от това, което виждаш тук.

Злато! Ето какво бе надушил преди малко носът на Цепион! Колкото и да се лъжеха хората, че парите не миришат, в рода на Сервилий Цепионите отдавна се бяха убедили в обратното. Също като баща си и той винаги можеше да познае откъде ще паднат пари. Явно в семейството се раждаха с най-острото обоняние на света, щом можеха да надушат злато и от няколко километра.

— Дай да видя! — завтече се Цепион към магарето.

Дебело кожено покривало добре криеше багажа на беглеца от погледите на околните. С галантен жест Силон го дръпна встрани и пред очите на Цепион се разкри вълшебна гледка — по пет закръглени, грубо излети слитъка имаше във всеки от двата коша, натоварени на животното. На всяко от кюлчетата стоеше печат във формата на змия — символ на марсите.

— Това са около три таланта — уведоми го Силон и бързо покри съкровището, да не би нечий любопитен поглед да надникне, където не му е работа. След като грижливо затегна ремъците на покривалото, той продължително се взря в Цепион. От удивителните му жълто-зеленикави очи сякаш изскочиха пламъчета, които напълно омагьосаха и без това смаяния Цепион. — Това магаре е твое — рече му той и бързо добави, — както може би още две-три, ако ми обещаеш и личната си закрила, освен тази на Рим.

— Имаш я — дори не се и замисли Цепион, обзет от алчност. — И все пак ще взема пет магарета.

— Така да бъде, Квинт Сервилий — въздъхна Силон. — Не мога да се държа на краката си от умора! Три дни съм бягал като луд през горите.

— Щом си уморен, почини — предложи му той. — Утре ще ме заведеш в скривалището. Искам да видя с очите си това злато!

— Ще е по-сигурно, ако вземеш и войска със себе си — предупреди го марсът, докато вървяха към палатката на пълководеца. Зад тях вървеше и робинята, носеща двете бебета на ръце. Децата бяха мирни и послушни; толкова време никое не се беше разревало. — Вече са разбрали за кражбата и кой знае дали няма да пратят цял легион подире ми? Няма да е трудно да се сетят, че ще потърся убежище в Рим.

— И да се сетят, и да не се сетят, какво значение има! — кикотеше се победоносно Цепион. — Двата ми легиона ще накажат всеки, който дръзне да се приближи! — Той надигна кожената завеса, служеща вместо врата, но сметна, че гостът не е заслужил чак толкова, че да го пуска пред себе си, и влезе пръв. — А, и естествено ще трябва да оставиш синовете си в лагера, докато ни няма.

— Разбира се — съгласи се Силон, сякаш това беше най-нормалното нещо на света.

— Приличат на баща си — подхвърли между другото Цепион, докато робинята ги поставяше върху една от кушетките, явно с намерението да им смени пелените. И нямаше как да не му приличат, след като имаха същите жълто-зелени очи. Цепион изведнъж потръпна от погнуса. — Спри се, момиче! — сопна се той на робинята. — Това тук да не ти е детско отделение! Ще изчакаш да настаня някъде господаря ти, пък тогава върши, каквото си искаш!

И така, когато на другия ден Цепион потегли начело на двата си легиона на лов за злато, Силон остави двамата си близнаци на грижите на робинята в лагера; златото, което беше донесъл, също остана в сигурни ръце, сиреч на скрито в палатката на главнокомандващия.

— Между другото, Квинт Сервилий, знаеш ли, че тъкмо в този момент Гай Марий е обсаден от десет легиона пиценци, пелигни и маруцини? — подметна уж случайно Силон.

— Ами! — зяпна той, сякаш падаше от небето. — Десет легиона? Кой ще победи според теб?

— Гай Марий естествено. Има ли случай да не е победил?

— Хм — замисли се Цепион и въпросът беше приключен.

Слънцето вече достигаше зенита си, а шествието продължаваше да се точи из полетата край Вария. Почти веднага щом излязоха от лагера, Силон бе повел легионите встрани от Валериевия път и следвайки течението на река Анио на югозапад се бе насочил към Сублаквеум. Цепион умираше от нетърпение да види трийсетте магарета със злато и постоянно пришпорваше жребеца си, но марсът всеки път му напомняше, че ще е добре да не избързват много пред пехотата.

— Златото е на сигурно място, никъде няма да избяга — успокояваше спътника си той. — Бих се чувствал по-сигурно, ако войниците са с нас, вместо да ги караме да тичат като кучета подире ни. Не забравяй, Квинт Сервилий, че може да ни се случи неочаквана среща.

Теренът беше доста раздвижен, но недотам, че да затруднява придвижването на легионите. Километрите се нижеха един след друг, докато най-сетне, малко преди Сублаквеум Силон даде знак на останалите да спрат.

— Ето там! — посочи той някакъв хълм от другата страна на Анио. — Скривалището е зад него. Недалеч оттук има здрав мост, по който ще пресечем реката в безопасност.

Мостът наистина беше солиден. Построен от камък, той беше достатъчно широк, за да не забави строя. Цепион даде заповед на войниците си да минават, но сам предпочете да избърза напред, вместо да остане последен, както повелява уставът. Бяха излезли на една отсечка, която се отделяше от Латинския път при Анагния, минаваше през Сублаквеум, пресичаше Анио и стигаше до Карсеоли. Щом се прехвърлиха на другия бряг, легионите имаха пред себе си широк, прав път, който им подейства успокояващо и те започнаха да нарушават строя, безгрижното поведение на Цепион подсказваше, че целта на похода е по-скоро разузнавателна, затова всички бяха окачили щитовете си по гърбовете и се подпираха на копията си като на тояги, за да им тежат по-малко ризниците. Времето напредваше, можеше да им се наложи да строят лагер за през нощта и малко да погладуват, но това беше по-добре, отколкото да носят със себе си ненужен багаж. При това началникът даваше да се разбере, че усилията ще бъдат възнаградени с нещо приятно.

Когато двата легиона стигнаха възвишението и пътят се готвеше да завие на североизток, Силон се извърна на седлото си, за да каже нещо поверително на Цепион.

— Ще избързам напред, Квинт Сервилий, за да видя дали всичко е наред. Не ми се иска да стане някоя изненада и животните да се подплашат.

Цепион го послуша и даде почивка на коня си, докато Силон силно пришпори своя и бързо се отдалечи по пътя. След неколкостотин крачки марсът изведнъж свърна встрани и се изгуби зад някаква скала.

Марсите се нахвърлиха върху римската колона от всички страни едновременно: отпред, където се беше скрил Силон, отзад, отстрани, където търпеливо бяха причаквали зад камъните и дърветата встрани от пътя. Никой не успя да се спаси. Преди дори да са успели да развържат ремъците на щитовете си, за да се защитят, преди дори да са извадили мечовете от ножниците и да са сложили шлемовете на главите си, войниците бяха пометени от четирите легиона марси, които се врязаха безцеремонно в редиците им и започнаха безмилостна сеч, сякаш се упражняваха на площада пред къщите си. От цялата римска армия не остана нито един жив човек, с изключение на началника Квинт Сервилий Цепион, който беше заловен в самото начало на атаката и трябваше да види с очите си как гинат легионите му.

Когато операцията приключи и на пътя не бе останал жив нито един римски войник, Квинт Попедий Силон отново се показа и наобиколен от легатите си, сред които се виждаха Скатон и Фравк, се върна в лек тръс при Цепион. На лицето му се бе изписала хищна усмивка.

— Е, какво ще кажеш за това представление, Квинт Сервилий?

Пребледнял като платно и треперещ с всички мускули по тялото си, той събра колкото смелост притежаваше и смело му отвърна:

— Забравяш, че все още държа децата ти за заложници, Квинт Попедий.

Силон прихна да се смее.

— Моите деца? Грешиш нещо! Ако имаш предвид онези две близначета, които робите ми доведоха със себе си, то те са си лично техни. И все пак няма да ги оставя на произвола на съдбата, също както и магарето си. Не виждам кой в лагера ти би посмял да не ми ги върне обратно. — От змийския му поглед лъхаше смразяващ хлад. — Колкото до товара на магарето, да си стои, където е. Нека бъде спомен за Рим.

— Как, но това беше злато! — смая се още повече и без това ужасеният Цепион.

— Не, Квинт Сервилий, не беше злато. Беше олово, покрито с ей толкова тъничък пласт злато. Да си беше направил труда да го поочукаш, сам щеше да се убедиш. Но аз добре познавам моя Цепион! Човек от рода му не би наранил с нокътя си златна монета, пък ако ще и животът му да зависи от това… А твоят зависеше.

Силон извади меча си от ножницата, слезе от коня и застана срещу Цепион.

Фравк и Скатон на свой ред се приближиха до коня на римлянина и го издърпаха от седлото. Без да продумат, свалиха бронята и коравата кожена ризница под нея. Давайки си добре сметка, Цепион горко заплака.

— Бих искал да чуя от устата ти как ме молиш за милост, Квинт Сервилий Цепион — процеди през зъби Силон и застана на една ръка разстояние от врага си.

Но това Цепион просто не намери сили да направи. При Араузио бе избягал като последния страхливец, а оттогава нито веднъж не му се бе случило да попадне в смъртна опасност, дори когато месец по-рано марсите бяха нападнали лагера му. Сега чак разбираше защо го бяха атакували така безразсъдно. Бяха дали шепа убити, но загубите си струваха. Силон бе разгледал цялата област и бе обмислил плана си до последната подробност. Ако преди няколко дни Цепион бе предположил, че ще изпадне в подобна беда, навярно би си казал, че и до молби ще се стигне. Но сега, когато злочестините наистина го бяха сполетели, се разбираше, че няма. Един Квинт Сервилий Цепион можеше и да не е сред най-смелите хора на света, но все пак си оставаше римлянин, при това знатен римлянин — патриций и благородник. Един Квинт Сервилий Цепион можеше да си позволи слабостта да заплаче пред смъртта — макар че дали сълзите му бяха по отлитащия живот или по изгубеното злато, никой не можеше да каже, — но никога не би могъл да проси милост.

Цепион надигна глава, пред погледа му се спусна завеса и той впери очи в нищото.

— Това е за Друз — каза Силон. — Ти си неговият убиец.

— Не съм — отвърна му някак далечно. — Бих го направил, но не беше нужно. Квинт Варий организира всичко вместо мен. Добре направи. Ако Друз беше още жив, ти и цялата италийска паплач щяхте да получите римско гражданство. Сега това никога няма да стане. Твърде много хора в Рим мислят като мен.

Силон надигна ръка и дръжката на меча застана малко над височината на рамото му.

— За Друз — повтори той и удари Цепион с все сила. Някаква едра кост изскочи от тялото на римлянина и поряза бузата на стоящия наблизо Фравк. Острието бе разсякло вени, артерии и нерви и кръвта от раната бликна като от фонтан. Но Цепион не се свлече на земята, а и Силон още не беше свършил с убийството му. Мръдна половин крачка назад, надигна за втори път меча и с все сила го стовари този път от другата страна на Цепионовия врат. Чак сега римлянинът падна назад, преди Силон да е нанесъл третия удар, с който отсече главата му напълно. Скатон се наведе да я вземе от земята и я набучи на върха на копието си. Когато Силон яхна отново коня си, Скатон му подаде копието с отрязаната глава. Цялата армия на марсите потегли надолу по пътя към Вия Валерия. Главата на Цепион щеше да й служи вместо знаме.

Тялото на убития римски легат остана да се въргаля недалеч от труповете на изкланите му легиони; територията се водеше по право римска, нека римляните разчистват остатъците от погрома. По-важно бе този път марсите да се изтеглят, преди Гай Марий да е научил за случилото се. Историята, която Силон бе разказал на Цепион на идване — как Гай Марий бил обкръжен от десет легиона италийци, — беше чиста измислица. Марсът просто искаше да види как Цепион ще реагира. По пътя той все пак се сети за робите с децата и прати хора да ги вземат заедно с магарето. Както се бе зарекъл, „златото“ оставаше за спомен на римляните. Когато след време римляните го намериха в палатката на пълководеца, всички единодушно решиха, че става дума за Златото на Толоза, и започнаха да гадаят къде ли е останалата част. Трябваше да дойде Мамерк от Рим, за да поизчегърта повърхността на слитъците и да убеди всички в странната история, която бе разказал на съгражданите си.

Защото Силон беше счел за нужно да уведоми някой свой познат римлянин какво точно се е случило с Цепион. И то не за да се хвали, а да се знае, че Друз е бил отмъстен. Затова бе пратил писмо на брат му Мамерк.

„Квинт Сервилий Цепион е мъртъв. Вчера го отведох заедно с цялата му армия в клопка по пътя между Карсеоли и Сублаквеум. С измама го изведох далеч от лагера във Вария — бях му казал, че съм избягал от родината си и му нося цялата хазна на марсите. За целта водех със себе си магаре, натоварено с оловни слитъци, покрити с тънък пласт злато. Знаеш коя е неизлечимата слабост на Сервилий Цепионите! Трябва ти само малко злато и те вече са в ръцете ти.

Никой от войниците в двата Цепионови легиона не остана жив. Самият Цепион бе заловен, за да мога лично да отнема живота му. Отрязах главата му и я отнесох набучена на копие като знаме пред армията ми. В името на Друз. Да, в името на Друз, Мамерк Емилий. А също и в името на Цепионовите деца, които ще наследят Златото на Толоза. Нека червенокосото кукувиче в гнездото на Сервилиите получи лъвския пай от съкровището на галите. Това ще е най-справедливото наказание за злосторниците. Ако Цепион бе доживял мига, в който децата му ще навършат пълнолетие, той със сигурност щеше да ги лиши от наследство. Сега те ще получат всичко, което им се полага. Щастлив съм, че извърших това достойно дело в името на Друз, защото самият той щеше много да се радва. Нека споменът за Друз не увяхва в паметта на почтените хора — римляни и италийци.“

И понеже в това омразно на боговете семейство нещастията продължаваха да се трупат едно връз друго, писмото от Силон пристигна в Рим броени часове, след като Корнелия Сципионида бе получила удар и умряла. Мамерк беше изправен пред неразрешим проблем. Със смъртта на майка му Корнелия и на Квинт Сервилий Цепион и последните надежди някой ден шестте деца, живеещи в къщата на Друз, да отраснат в семейна среда, безвъзвратно отлетяха. По-кръгли сираци от тях трудно можеха да се намерят в цял Рим. От толкова много родители никой вече не беше между живите. След смъртта на любящата ги баба единственият им кръвен, роднина беше вуйчо им Мамерк.

Това означаваше най-малкото, че той ще трябва да ги приеме в собствената си къща, където да поеме възпитанието им; толкова много деца щяха да бъдат радост за семейството му и особено за мъничката му дъщеричка Емилия Лепида, която тепърва се учеше да ходи. През няколкото месеца, когато заместваше покойния Друз в дома му, Мамерк силно се беше привързал към децата, дори и към малкия Катон, който едновременно си спечели съчувствието му с твърдия си характер и симпатията му с непоколебимата си преданост към брат си Цепион. На Мамерк дори не му минаваше през ума, че нещо може да го възпре да отведе децата у дома си. Това нещо обаче се появи още щом организира всичко за погребението на майка си и се върна да говори с жена си. Те бяха женени от повече от пет години, а Мамерк продължаваше да е влюбен до уши в нея. Понеже сам разполагаше с колкото си иска пари, той си бе позволил лукса да се ожени по любов и избраницата му беше една от многобройните Клавдии, изпаднала подобно на родителите си в бедствено финансово състояние. Когато на отчаяната от живота Клавдия се предостави възможността да си хване богат мъж, тя дори не се замисли, преди да даде съгласието си. Но това не означаваше, че обича Мамерк. Още по-малко, че обича децата. Дори нейната дъщеря й досаждаше, заради което повечето време за нея се грижеха различни робини — бавачки, учейки я да получава всичко наготово и да не дава нищо в замяна.

— Те няма да живеят при нас! — сопна се Клавдия на Мамерк, преди съпругът й да е свършил с обясненията си.

— Те трябва да живеят при нас! Къде иначе да отидат? — изведнъж се видя в чудо Мамерк; още не се бе отърсил от шока от смъртта на майка си, а вече го посрещаха с други неприятни изненади.

— Притежават най-луксозната къща в цял Рим, а нямали къде да живеят! Защо не бяхме всички в тяхното положение… И шестимата наследяват повече пари, отколкото могат да изхарчат през целия си живот, а не можеш да им наемеш, няколко свестни възпитатели и учители… — Клавдия бе присвила устни в кисела гримаса. — Избий си го от главата, Мамерк! Децата няма да живеят при нас!

Това, което Клавдия не разбра обаче, бе как сама накара мъжа си да се усъмни в чувствата си към нея. Мамерк гледаше любовта на живота си и продължаваше да не разбира.

— Настоявам — рече той.

— Можеш да настояваш и водата да стане на вино, но пак няма да я бъде! Децата няма да дойдат в тази къща. Или ако те дойдат, аз ще си отида.

— Но Клавдия, имай малко милост! Те си нямат никого!

— Защо да имам милост точно към тях? Нито ще гладуват, нито ще останат без образование. Да не говорим, че откакто са се родили, не са познали що е това родителско присъствие — добави за по-убедително Клавдия Мамерк. — Двете Сервилии са лигави и надути, Друз Нерон е празна глава, а останалите са потомци на роби. Нека си стоят, където са.

— Всичко това не е причина да ги лишим от дом.

— Че ние да не ги лишаваме, я какъв дом си имат и без да ни питат.

Това, че в крайна сметка Мамерк се подчини на жена си, не беше проява на съпружеска слабост. Той знаеше да мисли практично и лесно си представи какво мъчение ще представлява за самите деца тази леля, която не ще и да чуе за тях. Все пак той беше човек със задължения, не можеше постоянно да си стои вкъщи и да внимава няма ли Клавдия да си излее злобата върху мъничките им глави. А че тя щеше да си го изкара тройно на децата, в това не се и съмняваше.

Затова реши да се обърне за съвет към Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който определено не принадлежеше към клона на Емилий Лепидите, но в цялата патрицианска фамилия в момента нямаше друг по-възрастен и по-мъдър от него. Освен това Скавър беше един от изпълнителите на Друзовото завещание, също както и единственият изпълнител на Цепионовото. Ето защо тъкмо на него се падаше задължението да се погрижи за децата на двамата покойници. Самият Мамерк имаше чувството, че е бил лишен от способността да разсъждава. Смъртта на майка му беше много тежък удар за него — цял живот беше прекарал с нея, имаше я за свой най-близък приятел, едва последните една-две години, когато Корнелия бе поела грижата за челядта на брат му и сестра му, ги беше разделила донякъде. Сега дори се досещаше, че една от причините майка му така самопожертвувателно да се хвърли да помага на Марк Ливий е било пристигането на Клавдия в къщата й. Нито веднъж Корнелия Сципионида не се бе принизила да каже нещо лошо по адрес на снаха си. И все пак възможността да се махне от дома на натрапницата навярно й се беше сторила добре дошла.

Когато Мамерк почука на вратата на Марк Емилий Скавър, той вече не беше влюбен в жена си Клавдия — и което беше по-лошо, беше неспособен дори да замести любовта си с някакви приятелски или дори добронамерени чувства към спътницата си в живота. Допреди няколко часа дори не би помислил, че е възможно толкова бързо човек да се излекува от любовта си; но фактът си беше факт — на вратата на Скавър бе застанал не той, а неговата бледа сянка, лишена едновременно от обичта на майка си и от своята любов към жена си.

Ето защо пред Скавър Мамерк с лека ръка описа положението на децата в най-черни краски.

— Как трябва да постъпя, Марк Емилий?

Скавър Принцепс Сенатус се облегна назад и впери проницателните си зелени очи в лицето му — същия орлов нос, същите черни очи и подчертани скули, както у всеки Ливий. Мамерк се бе превърнал в тъжния наследник на две отмиращи фамилии едновременно. Затова трябваше да му се оказва всякакво възможно съдействие.

— Естествено, Мамерк Емилий, убеден съм, че нямаш друг избор, освен да задоволиш капризите на жена си. Което означава, че децата ще останат в дома на Марк Ливий. А това от своя страна означава, че ще трябва да намериш някой римлянин аристократ, който да поеме възпитанието им.

— Да, но кой?

— Това ще оставиш на мен — заяви Скавър. — Все ще намеря някого.

Не му беше кой знае колко трудно да открие подходящия човек; само два дни по-късно той прати да повикат Мамерк, на когото да съобщи резултатите от търсенето си.

— Спомняш ли си — започна с нескрито задоволство, — за онзи Квинт Сервилий Цепион, който беше римски консул две години, преди великият ни родственик Емилий Павел да разгроми македонския цар Персей при Пидна?

Мамерк неволно се усмихна.

— Не съм го познавал никога лично, Марк Емилий! — отвърна той на шегата му. — Но се сещам за кого става въпрос.

— Прекрасно — на свой ред се ухили Скавър. — Та този Квинт Сервилий Цепион имаше трима синове. Най-големият беше даден за осиновяване във фамилията на Фабий Максимите, уви, с тъжни резултати — сещаш се за историята с Ебурн и злощастния му син. — Той бе подхванал темата с огромно удоволствие. В цял Рим нямаше друг, който по-добре от него да познава родословните дървета на цялото патрицианско съсловие и с по-голяма лекота да открива забравени чичовци и братовчеди. — Най-малкият син, Квинт, даде живот на оня консул Сервилий Цепион, който задигна Златото на Толоза и изгуби битката при Араузио. Даде също така живот на една дъщеря, Сервилия, която се омъжи за нашия дълбоко уважаван консуларен сенатор Квинт Лутаций Катул Цезар. Цепион консулът пък стана баща на още един Квинт Сервилий Цепион, за когото научавам, че наскоро е останал без глава и който имаше сестра Сервилия, омъжена за покойния ти брат Друз.

— Като че ли пропусна втория син на първия Цепион — напомни му Мамерк.

— И то напълно умишлено, Мамерк, напълно умишлено! Тъкмо за неговото потомство смятам да ти говоря днес. Казваше се Гней. Макар и по-голям от Квинт, той се ожени много по-късно от него, така че неговият син Гней беше едва квестор, когато първият му братовчед Квинт в качеството си на проконсул правеше всичко възможно да изгубим при Араузио. В същата злощастна година Гней Сервилий беше квестор в Римска Азия. Беше отскоро женен за Порция Лициниана — не особено скъпоплатена партия, но пък и Гней нямаше от какво да се оплаква. Подобно на всички Сервилий Цепиони и той беше богат. Когато квесторът Гней замина за Азия, той остави в Рим единствената си дъщеря, която, за да не стане объркване, ще наричам Сервилия Гнея. Та съдбата на същата тази Сервилия Гнея, дъщеря на Гней Сервилия и Порция Лициниана, се оказа твърде тъжна.

Скавър се спря да си поеме дъх и весело подхвърли:

— Не е ли чудесно, Мамерк Емилий, как всички стари фамилии са се омесили така помежду си, че е трудно да се проследят?

— Чудесно, надали, по-скоро уморително — отговори Мамерк.

— Но да се върнем на двегодишното момиченце Сервилия Гнея — намести се още по-удобно на стола си Скавър. — Използвах думите „тъжна съдба“ с пълно право, както сега ще разбереш. Като истински предвидлив мъж Гней Цепион си беше написал завещанието, преди да отплава за Азия, където да си изпълнява дълга към родината. Предполагам, не си е давал сметка, че то ще се изпълни толкова скоро. Според клаузите на лекс Вокония де мулиерум хередитатибус Сервилия Гнея не можеше да наследи богатствата на баща си по простата причина, че се е родила в женски пол. Ето защо в завещанието си баща й предаваше огромното си състояние на първия си братовчед Квинт Сервилий Цепион — същия, който изгуби битката при Араузио и открадна Златото на Толоза.

— Отбелязвам, Марк Емилий, че доста откровено приписваш изчезването на златото на Квинт Сервилий — прекъсна го Мамерк. — Всички в Рим повтарят, че той го бил откраднал, но досега не ми се беше случвало да чуя човек с положение да го заяви на публично място.

Скавър плесна нетърпеливо с ръка.

— Хайде, хайде, Мамерк, всички много добре знаем, че той го открадна. Защо да си кривим душата и да мълчим? Пък и ти никога не си ми правил впечатление на бъбривец. Няма да ме издадеш пред никого, нали?

— Разбира се, че няма.

— Уговорката естествено включваше условието, че ако крадецът на Златото наистина наследи братовчед си, то ще има добрината да прехвърли цялото състояние на Сервилия Гнея. Иначе бащата бе завещал на момичето всичко, което му позволяваше законът, но това беше капка в морето в сравнение с останалото. И като си свърши работата със завещанието, замина за Азия. На връщане корабът му претърпя корабокрушение и Гней Сервилий се удави. Състоянието му отиде по закон на името на Квинт Сервилий, който вече беше изгубил битката при Араузио. Той обаче пропусна да го върне на Сервилия Гнея. Вместо това го прибави към и без това астрономическата сума на своето богатство, нищо че не му трябваше. И така от баща на син онова, което по право принадлежеше на Сервилия Гнея, по закон стана притежание на обезглавения преди няколко дни Цепион.

— Отвратително — намуси се Мамерк.

— Напълно съм съгласен, но такъв е животът.

— И какво се случи със Сервилия Гнея? И с майка й?

— Е, не ще и съмнение, двете са си живи и здрави. Водят скромен живот в дома на покойния Гней Сервилий, който братовчед му щедро им остави за ползване. Разбира се, пред закона къщата е негова, те само се крият от дъжда в нея. Когато завещанието на последния Квинт Цепион бъде отворено и приведено действие, а тъкмо с тази задача съм се заел напоследък, къщата ще трябва да бъде вписана в общ списък на недвижимото му имущество. Както знаеш, всичко, което Цепион притежаваше, отива за малкия му червенокос син, ха-ха, с изключение на тлъстите зестри за по-големите сестри. Не можеш да си представиш изненадата ми, когато за единствен изпълнител на завещанието бях определен аз! Би било по-естествено, ако задачата се паднеше на Филип или някой друг от обкръжението му, но явно не съм познавал достатъчно добре Сервилиите. Досега не се е раждал човек с името Цепион, който да не е пазил и последната монета от състоянието си. Починалият наскоро Квинт ще да е решил, че ако повери завещанието си на Филип или Варий, голяма част от наследството му няма да стигне до местоназначението си. Мъдро решение! На мое място Филип щеше да се ояде като прасе в дъбова гора.

— Всичко това е много интересно, Марк Емилий — прекъсна го Мамерк, който също не оставаше безучастен към генеалогичните познания на събеседника си, — и все пак няма пряка връзка с обсъждания въпрос.

— Търпение, търпение, Мамерк, вече стигаме и дотам!

— Идва ми наум между другото — сам промени темата Мамерк, понеже се сети за една реплика на покойния си брат, — че една от причините Цепион да те назначи за изпълнител се дължи на брат ми Друз. Доколкото си спомням, той пазеше някакви тайни сведения за Цепион и беше заплашил, че ще ги извади на бял свят, ако Цепион лиши децата от полагащото им се в наследството. Нищо чудно да го е принудил да посочи теб за изпълнител по завещанието. Той много се страхуваше Друз да не проговори.

— Ето виждаш ли, пак става дума за Златото на Толоза — кимна Скавър. — Няма какво друго да е. Само за два-три дни разследване в личния бюджет на Цепион откривам толкова много пари, че чак ми настръхва косата! Всяко от двете момичета получава зестра от двеста таланта! И все пак това е само малка част от цялото наследство, което щяха да получат дори при действащия лекс Вокония. Малкият Цепион е определено най-богатият човек в Рим.

— Ако обичаш, Марк Емилий! Продължи с историята, която разказваше!

— Добре, добре! Това е то, нетърпеливостта на младите! Според римските закони и особено щом наследникът е малолетен, не бива да се изпусне нито една подробност в завещанието на покойника. Ето защо съм задължен да обърна внимание и на къщата, в която Сервилия Гнея, вече на седемнайсет години, и майка й Порция живеят. Нямам представа какъв човек ще излезе от червенокосия Цепион, но също така нямам намерение да завещая на своя син главоболия само защото не съм си свършил работата с Цепионовото завещание. Не е изключено един ден, когато порасне, малкият Цепион да попита защо съм позволил на Сервилия Гнея и майка й да живеят в неговата къща, без дори да му плащат наем. Дотогава ще са минали дълги години и той няма да знае кой е бил истинският притежател на къщата и защо тогава тя му се води на него. Законът си е закон и къщата е негова собственост.

— Вече разбирам накъде биеш, Марк Емилий — рече Мамерк. — Но продължавай. Целият съм слух.

Скавър се облегна на писалището си.

— Това, което ти предлагам, Мамерк Емилий, е да поканиш Сервилия Гнея — само нея, не и майка й — да дойде на работа в дома на брат ти. Бедната девойка е напълно лишена от зестра. За петнайсет години цялото наследство, което е получила от баща си, е отишло да покрива ежедневните им разходи с майка й. Роднините й по майчина линия и да искат, не могат да им помогнат, пък те и не искат. Между миналата ни среща и днешния ни разговор аз си направих труда да навестя Сервилия и Порция, съвсем естествено, щом изпълнявам завещанието на Квинт Сервилий. Когато им обясних с подробности положението, те започнаха да кършат ръце и да се вайкат какво ли им готви бъдещето. Обясних им, че ще е най-добре къщата да бъде продадена, за да не би някой да се заинтересува къде е отишъл наемът за тези петнайсет години.

— С твоята хитрост и предвидливост, Марк Емилий, спокойно можеш да се предложиш за дворцов управител на цар Птолемей — засмя се Мамерк.

— И аз така мисля! — отбеляза с достойнство той и си пое дълбоко въздух. — Както казах, Сервилия Гнея е вече на седемнайсет години. Това означава, че след около година става мома за женене. Уви, далеч не е красавица. По-скоро е грозна, бедната девойка! Без зестра — а тя зестра няма — никой римски нобил или патриций няма да й обърне внимание. Майка й е вярна на родовите идеали и никога не би позволила някой богат простак от конническото съсловие, още по-малко селянин от провинцията да се ожени за нейната дъщеря. Но в нейното положение и никой няма да я пита.

„Как ги извърта само нещата!“ — мислеше си Мамерк и слушаше с все по-голямо внимание.

— Та ето какво ти предлагам, Мамерк: дамите вече бяха предупредени от тревожното ми посещение и ще те изслушат на драго сърце. Съветвам те да поканиш Сервилия Гнея — майка й също, но само в качеството на гост, — да поеме грижата за отглеждането на шестте деца на Марк Ливий и Ливия Друза. Ще живеят в къщата на Друз. Ще се ползват с достатъчно средства за себе си, ще си осигурят приличен живот. Но при едно условие: че Сервилия Гнея няма да сключва брак, преди и най-малкото от децата да навърши пълнолетие. Най-малкият е Катон, който е на три години. Шестнайсет без три е тринайсет. Сервилия Гнея ще трябва да остане мома още тринайсет-четиринайсет години. Това означава, че при приключването на задълженията й към семейството, ще е на около трийсет. На трийсет години не е невъзможно да си намериш мъж! Особено ако в замяна на услугите си тя получи същата зестра, както двете си по-малки братовчедки. Състоянието на Цепионите е такова, че двеста таланта в повече или в по-малко наистина не представляват нищо. Ако щеш ми вярвай, но е така. И за да бъдем абсолютно сигурни — все пак минавам вече за стар човек, — още отсега ще отделя въпросните двеста таланта от наследството на Цепион и ще ги запиша на името на Сервилия Гнея. Тя ще си ги получи като подарък за трийсет и първия си рожден ден. Естествено, ако е изпълнила уговорката така, както ние искаме. — Скавър бе щастлив от собствената си гениалност. — Право ти казвам, Мамерк, грозотия! Но ти гарантирам, че когато й дойде време за женене, Сервилия Гнея ще има да избира между поне дузина кандидати, един от друг по-обещаващи. Никой не може да устои на изкушение, струващо двеста таланта! — Той поигра известно време с перото и впи изпитателен поглед в очите на Мамерк. — Аз наистина вече съм стар човек. При това последният от рода на Емилий Скаврите. Имам млада жена, дъщеря на единайсет и син на пет години. В момента съм изпълнител на най-голямото завещание в историята на Рим. Ако нещо се случи с мен, преди синът ми да е навършил пълнолетие, на кого бих могъл да поверя благосъстоянието на семейството си? На кого да поверя и богатствата на тримата Сервилии? Двамата с теб сме изпълнители по завещанието на брат ти Друз, което означава, че сме поели грижата за двамата Порции и малкия Друз Нерон. Би ли желал ти да поемеш ролята на доверено лице и на изпълнител по моето завещание след смъртта ми? По рождение си Ливий, по фамилия — Емилий. Бих спал по-спокойно, Мамерк, ако сега ми кажеш „да“. Имам нужда да разчитам на поне един почтен римлянин.

Той му отговори без колебание:

— Можеш да спиш спокойно, Марк Емилий, отговорът ми е „да“.

С което и свърши разговорът им. След като напусна Скавър, Мамерк се насочи право към дома на Сервилия Гнея и майка й. Къщата на покойния Гней Сервилий Цепион се намираше на Палатина, от страната, която гледаше към Големия цирк и имаше великолепна гледка. Мамерк все пак веднага забеляза, че ако Цепион е позволил на роднините си да използват жилището, то в никакъв случай не си е позволил лукса да го поддържа вместо тях. Боята по стените отдавна бе започнала да се лющи, отдолу се беше показала гипсовата мазилка, а таванът в атрия бе нашарен от тъмни петна влага и мухъл; в единия ъгъл на помещението дори мазилката беше паднала и се показваше зидарията. Преди години фреските по стените са привличали окото с изяществото си, но времето и пълното им занемаряване буквално ги бяха заличили. Човек трябваше да хвърли един поглед на перистила, за да се убеди, че дамите не са никак мързеливи и ако не могат сами да си боядисват къщата, то поне знаят как да садят цветя и да плевят бурени.

Мамерк бе поискал да говори с майката и дъщерята едновременно, затова и двете излязоха да го посрещнат. Личеше си, че Порция изгаря от любопитство да разбере причината за посещението му. Разбира се, знаеше предварително, че посетителят е женен — никоя римска майка, която мисли за бъдещата сватба на дъщеря си патрицианка, не пропуска да се осведоми за семейното положение на всички младежи сред аристокрацията.

И двете жени бяха мургави, особено Сервилия Гнея. Беше по-грозна и от майка си, нищо че тя имаше дългия, орлов нос, характерен за Катоните, а нейният беше с нормални размери. Една от причините девойката да бъде непривлекателна, беше жестокото акне; но и очите й бяха твърде близо едно до друго и й придаваха донякъде прасешки вид, подчертан от голямата й уста с необичайно тънки устни. Ако майката беше въплъщение на аристократичното достолепие, то дъщерята представляваше просто едно мрачно създание; пълната липса на чувство за хумор у нея можеше да изплаши не един и двама куражлии мъже, към които Мамерк искаше да припише и себе си.

— Ние си падаме малко роднини, Мамерк Емилий — посрещна го радостно Порция. — Баба ми беше Емилия Терция, дъщерята на Емилий Павел.

— Да, разбира се — рече той и седна на кушетката, която му предложиха.

— Но освен това сме роднини и по линията на Ливиите — продължи да обяснява домакинята, докато се разполагаше на кушетката срещу него. Дъщеря й седна до нея, без да продума.

— Чувал съм — кимна Мамерк, който всъщност си нямаше и представа откъде да започне разговора.

— Какво искаш от нас? — разреши дилемата му Порция, без много-много да се церемони.

По същия начин лаконично и откровено Мамерк й обясни целта на посещението си. Колкото и да го бе възпитавала на красноречие майка му Корнелия, той си оставаше човек, лишен от дар слово. През цялото време Порция и Сервилия Гнея го слушаха внимателно, без да издадат с нищо какво мислят за предложението му.

— Доколкото разбирам, искаш да се преместим да живеем в следващите тринайсет-четиринайсет години в дома на Марк Ливий Друз? — попита накрая Порция за всеки случай.

— Точно така.

— След което дъщеря ми ще получи зестра от двеста таланта и ще може да се омъжи.

— Да.

— Ами аз?

Мамерк примигна от изненада. Винаги бе живял с мисълта, че майките остават да живеят или при мъжете си, или при най-големите си синове, които поемат ролята на патерфамилиас; но понеже мъжът бе умрял преди петнайсет години, а син изобщо не се беше раждал, според тази логика излизаше, че Порция трябва да остане в къщата на Гней Цепион. А тъкмо това беше невъзможното. Да не говорим, че никой бъдещ зет не би поканил на драго сърце подобна фурия в дома си! Мамерк се усмихваше вътрешно и не знаеше какво да каже.

— Навярно ще ти се стори приемливо да получиш за доживотно ползване крайморска вила в Мизенум или Кума, където да ти прави компания прислуга, подходяща за една възрастна дама? — предложи той.

— Това е доста приемливо — веднага се съгласи Порция.

— Тогава ако превърнем всичко казано досега в един издържан според закона договор и се задължим да се придържаме към него, мога ли да смятам, че двете сте съгласни да поемете ангажимента, който искам от вас — да се грижите за племенниците ми?

— Можеш — увери го тя и го изгледа внимателно над забележителния си нос. — Децата имат ли си педагог?

— Не. Най-голямото момче е само на десет години и досега е ходило на училище. Малкият Цепион е само на седем, а брат му Катон — на три — обясни Мамерк.

— Всичко това няма голямо значение, Мамерк Емилий, смятам, че е необходимо децата да живеят с почтен човек, който да им бъде едновременно учител и възпитател — на свой ред му обясни Порция. — Според уговорката ни никоя от нас двете не може да води мъж в къщата. От друга страна обаче, децата се нуждаят точно от мъж, който да им налага волята си и за целта да не принадлежи към прислугата. Най-доброто решение ще е да се наеме педагог.

— Имаш пълно право, Порция. Ще се погрижа веднага за това.

— Ще дойдем утре — изпрати го Порция до вратата.

— Толкова скоро? Не, че имам нещо против, по-скоро обратното, но навярно имате доста неща за уреждане?

— Двете с дъщеря ми не притежаваме абсолютно нищо, Мамерк Емилий, с изключение на няколко ката дрехи. Дори робите в къщата са собственост на Квинт Сервилий Цепион. — Тя му отвори вратата към улицата. — Приятен ден. Благодаря ти, Мамерк Емилий. Ти ни спасяваш от злощастна участ.

„Е — разсъждаваше той, докато бързаше към Базилика Семпрония, където се надяваше да открие някой подходящ педагог за продан. — Радвам се, че не съм аз на мястото на бедните деца! Но колкото и да им се усложнява положението, все е по-добре, отколкото да им натрапя жена си Клавдия!“

— Разполагаме с поне няколко души, които да отговарят на изискванията ти, Мамерк Емилий — посрещна го Луций Дуроний Постум, собственик на една от двете най-реномирани агенции за продажба на педагози в Рим.

— Как вървят напоследък цените за качествени педагози? — заинтересува се Мамерк, който за пръв път имаше случай да се занимае с въпроса.

Дуроний сви устни от неудобство.

— Между сто и триста хиляди сестерции. А ако искаш най-доброто, повече.

— Бре, да му се не види! — хвана се за главата той. — Катон Цензор не би се зарадвал да го чуе!

— Катон Цензор беше стиснат дърт задник — изказа лаконично мнението си Дуроний. — Но дори и по негово време един добър педагог струваше много повече от някакви си шест хиляди.

— И все пак на мен ми трябва педагог тъкмо за неговите наследници — обясни положението си Мамерк.

— Не те задължавам да приемеш.

Мамерк се сдържа да не въздъхне. Да се грижи за толкова много деца се оказваше наистина нездравословно за семейния бюджет.

— Добре, добре, явно, че няма къде да ходя. Кога ще мога да се запозная с кандидатите?

— Когато пристигнат в Рим всички, които стават за продан, още същата сутрин ще ги имаш у дома си да избереш. Най-много колко би могъл да платиш?

— Нямам представа! В крайна сметка сто хиляди сестерции в повече или в по-малко, къде е разликата? — разпери безпомощно ръце Мамерк. — Прати ми каквото искаш, Дуроний! Но ако ми пробуташ някой малоумен, жив ще те кастрирам, така да знаеш!

Не спомена нищо пред Дуроний за намерението си веднага след покупката да освободи роба; това щеше да покачи още цената. Не, педагогът, който и да беше той, щеше да получи гражданската си свобода лично от Мамерк и да се запише в клиентелата му. А клиентът можеше да се освободи от задълженията си към патрона също толкова трудно, колкото робът от тези към господаря си. Освобожденецът продължаваше да е на разположение на бившия си собственик.

В крайна сметка се оказа, че само един от кандидатите отговаря на изискванията, и, разбира се, той беше най-скъпият. Дуроний добре си знаеше работата. След като в къщата щяха да живеят две жени без мъже, учителят трябваше да бъде не само мил и любезен човек, но и с непоклатими морални устои. Единственото сполучливо решение на въпроса се наричаше Сарпедон и произхождаше от Ликия — южния край на Римска Азия. Както повечето в неговото положение, и той се бе продал доброволно в робство с надеждата да си осигури старините в богатия Рим, където богатият му господар щеше да го възнагради богато за вярната служба и да му върне свободата. Дори ако не получеше свободата си обратно, щеше да има кой да се грижи за старите му кокали. Затова се бе представил в смирненската кантора на Дурониевата агенция и бе одобрен. Предстоеше му да постъпи за пръв път на работа, за пръв път на служба в качеството си на роб. Беше на двайсет и пет години, познаващ гръцките и латинските класици, владеещ най-перфектния атически гръцки и достатъчно добър латински, за да не го сметнат за чужденец из улиците в Рим. Но никое от тези му качества не го правеше толкова привлекателен, колкото потресаващата му грозота. Сарпедон беше първо нисък — стигаше едва до гърдите на Мамерк, второ — мършав, и трето — с обезобразено от изгаряне лице; като дете си беше играл с огъня и цял живот щеше да му личи. Притежаваше обаче изключително приятен глас и красиви очи, в които се четеше топлота. Когато му съобщиха, че ще му върнат веднага свободата и че за целта ще приеме името Мамерк Емилий Сарпедон, гъркът разбра, че наистина е имал късмет; заплатата му щеше да е много по-висока отколкото на роб и най-важното — автоматически получаваше римско гражданство. Един ден щеше да се върне в родния Ксант, където да живее в охолство като източен деспот.

— Цялото начинание ни струва доста пари — сподели най-накрая Мамерк пред Скавър, когато отиде да му се отчете. — Нека отсега те предупредя, че като изпълнител по завещанието на Сервилий Цепион ще видиш не по-малко зор, отколкото аз по това на брат си Марк Ливий. Това е сметката засега, но би било добре, ако я заплатим пропорционално на двете завещания.

Скавър пое подадената му квитанция и се зачете.

— Учител… Четиристотин хиляди сестерции?

— Иди и се разправяй с Дуроний, ако искаш! — продължаваше да се ядосва Мамерк. — Ти даваше директивите, аз вършех всичко сам! Не забравяй, че на две римски благороднички им предстои да прекарат тринайсет години в чужда къща, където трябва да съблюдават най-строг морал. Затова не може учителите да са красиви мъже. Новият педагог има това си прекрасно качество, че е ужасяващ на вид.

Скавър се изкикоти при мисълта.

— Добре, добре, щом ти казваш, така да бъде! Богове, богове, докъде ли ще стигнат тези цени? — И продължи да чете нататък. — Зестра за Сервилия Гнея, двеста таланта, е, от това не мога да се отметна, аз го предложих. Годишни разходи за домакинството и поддръжката на сградата, сто хиляди сестерции… Хм, доста скромно, признавам. И така нататък, и така нататък. А, вила в Мизенум или Кума? Това пък защо?

— За Порция, когато Сервилия Гнея си намери мъж.

— О, богове! Как не ми мина по-рано през ума! Естествено, че си прав. Никой римлянин не би я взел и нея заедно с грозната й дъщеря… Е, добре си се справил! Ще делим по равно.

Двамата се усмихнаха щастливо един на друг. Скавър стана от стола си.

— Малко вино, Мамерк, какво ще кажеш? Колко жалко, че жена ти се оказа толкова упорита! Можехме да си спестим доста пари, така де, в качеството си на доверени лица.

— Щом като не плащаме от собствената си кесия, а Цепион е оставил достатъчно за цял легион наследници, къде е проблемът? Най-важното нещо на света е домашното спокойствие, Марк Емилий! — Той пое чашата от ръката на домакина си. — Във всеки случай, напускам Рим. Време е и аз да изпълня бойния си дълг.

— Разбирам — върна се на мястото си Скавър.

— Преди да умре майка ми, живеех с чувството, че най-голямото ми задължение е да й помагам с децата и следователно да си стоя в Рим. Откакто Друз ни напусна, тя постоянно се оплакваше от здравето си. Просто й се беше разбило сърцето. Но сега, когато направихме всичко необходимо за децата, нямам повече оправдание да си стоя у дома. Заминавам да се бия.

— При кого ще служиш?

— При Луций Корнелий Сула.

— Добър избор — похвали го той. — Той е нашата надежда.

— Така ли мислиш? Не е ли малко стар вече?

— И Гай Марий беше стар навремето. Че помисли, Мамерк, кой друг остава? Точно в момента Рим не може да се похвали с много велики мъже. Ако не беше Гай Марий, и една победа нямаше да имаме в актива си срещу италийците. А както личи от доклада му, победата е много повече от пирова. Може и да е спечелил едно сражение, но само ден по-рано Луп бе изгубил много повече.

— Така е. Мен повече ме разочарова Луций Юлий. Мислех го за способен на велики дела.

Той е подложен на твърде голямо напрежение, Мамерк.

— Чувам, че в Сената са започнали да наричат конфликта Марсийската война.

— Точно така. По всичко изглежда, че и в историята ще остане под това име — отбеляза дяволито Скавър. — В крайна сметка, не можем, да я кръстим Италийска война! Само да се разчуе и цял Рим ще изпадне в пълна паника — току-виж си помислили, че воюваме срещу цяла Италия едновременно! А марсите единствени благоволиха да ни обявят официално война. Като я наречем Марсийска, ще отнемем много от значението й.

Мамерк го изгледа учуден.

— И кой беше този, който го измисли?

— Филип, че кой друг?

— Е, радвам се, че заминавам! Кой знае какво би ми се случило, ако останех? Току-виж и в Сената ме вкарали…

— Вече си на възраст да опиташ за квестор.

— Да, но няма да го сторя. Ще изчакам новите цензори — напомни за патрицианското си положение Мамерк Емилий Лепид Ливиан.

Докато Луций Цезар се съвземаше от поражението в Теанум Сидицинум, Гай Папий Мутил прекоси двете реки Волтурн и Калор и излезе на подстъпите към Нола. Жителите на града го приветстваха обезумели от радост. Бяха успели съвсем сами да смажат съпротивата на двехилядния гарнизон, който Луций Цезар бе оставил след себе си, и сега с гордост показаха на Мутил импровизирания затвор за римските кохорти. Представляваше малко заградено място, опряно до крепостната стена, където обикновено се държаха овце и свине преди заколение. Дървените огради бяха подсилени с високи барикади от камъни и поставени под зорко наблюдение. За да запазят римляните спокойствие — обясняваха жителите на Нола, — хранели ги само веднъж на осем дни, а вода им давали веднъж на три.

— Много добре! — похвали ги Мутил. — Искам да им говоря.

За целта го качиха на дървената платформа, по която местните пускаха хляб и вода на римляните в калта.

— Името ми е Гай Папий Мутил! — представи се той гръмогласно на пленниците. — Принадлежа на народа на самнитите. До края на тази година ще управлявам цяла Италия, включително Рим! Вие нямате никакви шансове срещу нас. Войските ви са слаби, изтощени, непригодни за войната, която водим. Погледнете се само: две хиляди римски пехотинци, натикани в една кочина от мирното градско население! Така ви се пада! Нека се почувствате в новата си роля — тази на добитък пред заколение. Може би ви е малко тесничко, но нищо. Две хиляди души не заемат повече място от двеста прасета. Затова пък се разболяват. Огладняват. Умират от жажда. И знаят, че от ден на ден положението им ще се влошава все повече и повече. Защото оттук нататък няма да получавате повече никаква храна, а вода ще ви пускат веднъж на пет дни. Остава ви само една вратичка за спасение — да се запишете в легионите на Италия. Помислете над предложението ми.

— Няма какво да мислим! — извика му отдолу Луций Постумий, безславният началник — гарнизон. — Тук оставаме и това е!

Папий слезе от платформата видимо доволен.

— Давам им не повече от шестнайсет дни — закани се той. — Всички ще отстъпят.

Нещата се развиваха все по-добре за Италия. Гай Видацилий бе нахлул с легионите си в Апулия, където дори не му се наложи да се бие. Всички по-големи градове в областта — Ларинум, Теанум Апулум, Луцерия и Аускулум — бяха прегърнали италийската кауза и с желание пълнеха редиците на доброволческите части. Когато на свой ред Мутил изведе армията си на брега на Тосканско море, три от пристанищата в залива Кратер — Стабия, Салернум и Сурентум, както и речното пристанище Помпей на свой ред се обявиха в подкрепа на Италия и му отвориха вратите си без бой.

Без сам да знае как, Мутил получи във владение едновременно четири флотилии бойни кораби, с които реши да проведе светкавична атака по вода срещу Неапол. Но римляните имаха много по-голям опит в морските сражения и техният адмирал Отацилий без особени усилия натика италийците обратно в пристанищата им. Решени за нищо на света да не отстъпят, неаполитанци смело се бореха с огнената стихия, която войниците на Мутил се опитаха да създадат със запалените си стрели, и на няколко пъти спасиха складовете край пристанището си от пожар.

Във всеки град, където местното население бе сключило съюз с Италия, римските заселници бяха незабавно осъждани на смърт. За подобна жестокост първа даде пример Нола, смелата домакиня на Сервий Сулпиций Галба, която му бе помогнала да избяга, загина заедно с останалите си сънародници. Когато научиха за извършеното масово убийство, гладуващите пленници в кочината свикаха спешно събрание; „свикаха“ далеч не е най-точната дума, след като и без това всички живееха един върху друг и дори не можеха да стоят в легнало положение.

— Мисля, ще е най-добре, ако всички прости войници се предадат — започна Луций Постумий. Погледът му обходи изнурените лица наоколо. — В едно можем да сме сигурни, рано или късно италийците ще ни видят сметката. Като римски офицер аз съм длъжен да отхвърлям исканията им и да посрещна достойно смъртта. Аз съм началник и никой не може да ме освободи от задълженията ми. Докато вашите задължения, редови легионери, е да останете живи, за да можете някой ден да участвате в други войни. Във войни срещу общите ни врагове. Затова ви умолявам да се присъедините към италийците! Ако по-нататък ви се удаде възможност да дезертирате и да се върнете при своите, толкова по-добре. Но дори да не стане това, пазете живота си. Някой ден отново ще потрябвате на Рим. — От дългия глад едва намираше сили да говори, затова се спря. — Центурионите също трябва да се предадат. Без своите центуриони Рим е изгубен. Колкото до останалите офицери, ако са решили да капитулират, разбирам ги. Ако сте решили като мен да стоите тук, пак ще ви разбера.

На Луций Постумий му отне много време да убеди войниците си, че трябва да постъпят според съвета му. Всички до един в кохортите искаха да умрат — ако не за друго, то за да докажат на италийците, че римлянинът не се страхува пред нищо. В крайна сметка обаче Постумий наложи своето, макар и не напълно. Колкото и приказки да изхаби, центурионите не пожелаха да последват останалите легионери в отмятането им от Рим. Още по-малко биха го сторили четиримата военни трибуни. Затова всички умряха един по един — центурионите, трибуните и самият Луций Постумий.

Още преди всички в ноланската кочина да са се записали в редовете на италийската армия, или да са отишли в подземния свят, Херкулан на свой ред се обяви за съюз с Италия и изби римските си граждани. Мутил отново се почувства окуражен и убеден в победата си, се впусна в нов щурм срещу Неапол, Путеоли, Кума и Тарацина; атаките срещу латинските пристанища за пръв път въвлякоха самия Лациум във войната и съвсем скоро между римското, латинското и италийското население на областта избухнаха остри конфликти. В същото време Отацилий продължи успешната защита на морските подстъпи към неаполското пристанище и с цената на много избити моряци и няколко подпалени кея успя за втори път да спаси града.

Когато се разбра, че от Централна Кампания на юг цяла Италия е в ръцете на врага, Луций Юлий Цезар побърза да извика на съвещание първия си помощник Луций Корнелий Сула.

— Вече сме напълно откъснати от Брундизиум, Тарент и Региум, в това не можем да се съмняваме — представи той мрачно положението.

— Ами като сме откъснати, най-добре ще е да забравим изобщо за тях. — На Сула сякаш не му правеше никакво впечатление чутото. — Според мене ще е най-добре да съсредоточим силите си в Северна Кампания. Мутил е обсадил Ацера, което означава, че всеки момент може да се озове и под стените на Капуа. А ако Ацера се предаде, и Капуа ще последва примера й. Тук хората може да приличат на нас, римляните, но дълбоко в душата си остават самнити.

Луций Цезар го изгледа едва ли не възмутено.

— Как можеш да си толкова… весел, когато не можем да спрем нито Мутил, нито Видацилий?

— Весел съм не защото не можем да ги спрем, а защото знам, че ще спечелим войната. Можеш да ми вярваш, Луций Юлий, ще спечелим! Това не са избори, надявам се, че разбираш. При изборите обикновено печели този, който започне най-бързо да набира гласове. Но във войната победата е за онзи, който издържи до самия й край. Италийците твърдят, че воюват за свободата си. На пръв поглед това е най-добрата възможна кауза, заради която да победиш. Но ако се замислиш — не съвсем. Свободата, за която говорят италийците, просто няма плът. Тя е някакво си голо понятие, Луций Юлий, нищо повече. Докато Рим се бори за оцеляването си. Ето защо само Рим може да спечели тази войни. Италийците никога не са знаели какво е това да се бориш за самото си съществуване. В продължение на векове те са живеели по определен начин. Може и да не е идеалният за тях, може да им се иска да го променят, но все пак представлява нещо, за което да се хванеш. Само почакай, Луций Юлий! Когато на италийците им омръзне да мрат в името на празни идеали, нещата ще се обърнат в наша полза. Италия не представлява нещо единно и неделимо. Тя не притежава нашата история и нашите традиции. На новата Италия й липсват мос майорум! Рим е нещо реално, докато Италия не е.

По всичко личеше, че колкото и да слуша пламенните слова на легата си, Луций Цезар не бе в състояние да вникне в смисъла им.

— Ако не успеем да задържим италийците далеч от Лациум, спукана ни е работата. Уви, както са тръгнали нещата, с нищо не можем да ги спрем.

— Ние ще ги задържим много преди Лациум! — увери го Сула.

— И как ще го постигнем? — изгледа го невярващо мрачният тип, седнал на командния стол.

— Най-напред да ти съобщя една добра вест, Луций Юлий. Братовчед ти Секст Юлий и брат му Гай Юлий са пристигнали в Путеоли начело на две хиляди души нумидийска конница и двайсет хиляди пехотинци от Африка. Става дума най-вече за римляни, за ветераните от Гай-Мариевата армия, които той засели по бреговете на Римска Африка. Може вече и да не са първа младост, но във всеки случай ще се бият смело за честта на родината. Вече би трябвало да са се прехвърлили в Капуа, където Квинт Лутаций да се заеме с разпределянето им по легиони и с физическата им подготовка. Според него би било по-добре, ако сформираме от тях четири пълноценни легиона вместо пет с непълен състав. Аз лично съм съгласен с него. С твое разрешение ще пратя два от тях на север при Гай Марий, който е поел върховното командване. Останалите два ще използваме тук, в Кампания. — Въздъхна доволно и изгледа усмихнат началника си.

— Няма да е зле да задържим и четирите легиона при нас — отбеляза Луций Цезар.

— Не мисля, че можем да си го позволим — възрази любезно, но решително Сула. — На север сме претърпели много по-големи числени загуби, отколкото в Кампания, а единствените два легиона с боен опит са затворени заедно с Помпей Страбон във Фирмум Пиценум.

— Предполагам, че не мога да ти противореча — преглътна разочарованието си Цезар. — Колкото и да не понасям Гай Марий, трябва да призная, че откакто пое сам върховното командване на север, ми е по-леко на душата. Под негово ръководство нещата там могат да се пооправят.

— Те ще се пооправят и тук! — за сетен път се опита да прогони черните му мисли. Чувстваше не толкова разочарование, колкото известно отчаяние. Луций Цезар беше най-песимистично настроеният пълководец, при когото беше служил. За да подкрепи думите си, Сула се наведе над писалището и като си придаде за пръв път напълно сериозен вид, добави: — Трябва да отвлечем Мутил далеч от Ацера, докато новите легиони стъпят на крака и поемат защитата на града. Вече имам готов план за това.

— И какъв е той?

— Нека взема двата най-добри легиона, с които разполагаме, и тръгна за Езерния.

— Сигурен ли си, че ще ти мине номерът?

— Имай ми доверие, Луций Юлий!

— Хм…

— Ние на всяка цена трябва да отвлечем вниманието на Мутил. Ако се престорим, че искаме да спасим Езерния, той ще ни последва. Вярвай ми, Луций Юлий! Не само ще постигна плана си, но и човек няма да изгубя!

— И откъде смяташ да минеш? — продължаваше да го гледа скептично Цезар, който сам имаше горчиви спомени от опита си да стигне до Езерния.

— По същия път, по който тръгна и ти преди време. Първо по Вия Латина до Аквинум, сетне през дефилето на Мелфа.

— Ще ти скроят засада.

— Не се тревожи, и това съм предвидил.

Колкото по-дълбоко изпадаше в депресията си Цезар, толкова по-самоуверен ставаше Сула в желанието си да го окуражи.

Не изглеждаше на същото мнение самнитският пълководец Дуилий, който с интерес проследи безгрижното напредване на двата римски легиона по пътя от Аквинум. Отдалеч изглеждаше, сякаш римляните не са и чували какво е това засада. Късният следобед завари предните редици на римляните да навлизат в самото дефиле, без ни най-малко да се страхуват от нападение. По височините край прохода ясно се носеха ругатните на центурионите и трибуните по адрес на изоставащите. Заканваха се, че ако някой си позволи да закъснее с прибирането си в прохода, го очакват големи наказания.

Дуилий гледаше от една скала, далеч на високото, и се мръщеше в недоумение. Без дори да си дава сметка, бе загризал ноктите си като малко дете. Дали римската тактика беше плод на вроденото малоумие у началника, или ставаше въпрос за някаква хитрост? Когато легионите се показаха в краката му, той разпозна пешака Луций Корнелий Сула, който ги предвождаше. Да се разпознае Сула, пък макар и от неколкостотин крачки разстояние, не беше трудно, защото друг римски войник със сламена шапка на главата просто нямаше. А този мъж съвсем не беше глупак, дори и засега приносът му в Италийската война да беше съвсем скромен. По бързите движения на войниците зад него Дуилий разбра, че римляните се готвят да издигнат укрепен лагер. Излизаше, че те не само не бързат да излязат от дефилето, но смятат да прекарат нощта в него и да прогонят самнитския гарнизон.

— Това няма да стане! — закани се той, но продължи да се мръщи. — Ще видим какво ще измислим през нощта. Вече е твърде късно тепърва да нападаме, но навярно утре сутринта ще успеем да му пресечем пътя за бягство. Трибуне — обърна се към човека до себе си, — вземи единия легион със себе си и без да вдигаш шум, се залепи за тила на римляните.

Сула бе застанал в дъното на прохода и заедно с първия си помощник наблюдаваше действията на легионерите си.

— Да се надяваме, че това ще стигне да ги заблудим — сподели помощникът, който беше не друг, а Квинт Цецилий Метел Пий, накратко Прасчо Младши.

Откакто умря старото Прасе Нумидик, синът му не само не изгуби нищо от привързаността си към Сула, но дори го имаше за нещо като свой втори баща. Началото на войната Метел Пий прекара в Капуа, където под началството на Катул Цезар помагаше доброволците да стъпят на краката си. Откакто трябваше да спасява консула Гней Максим от клането при Араузио, Метел Пий не бе имал случай да участва във военен поход. Затова сега се бе зарекъл на всяка цена да блесне, без обаче с нищо да даде повод на началника си да се оплаква от поведението му; заповедите си бяха заповеди и Прасчо Младши трябваше стриктно да ги изпълнява.

При въпроса му Сула надигна въпросително белите си вежди, които нямаше възможност да гримира в строя, и убедено заяви:

— Ще ги заблудим.

— Няма ли да е по-добре да останем в дефилето и да пропъдим самнитите от него? — подхвърли уж между другото Прасчо. — По този начин ще си осигурим постоянен път на изток.

— Нищо подобно, Квинт Цецилий. Че можем да прочистим прохода от врага, можем. Но ни липсват двата допълнителни легиона, които да поемат неговата защита след заминаването на останалите. Само да се махнем, и самнитите отново ще заемат старите си позиции. За разлика от нас те имат достатъчно резерви. Сега целта ни е не да ги гоним от височините, а да им вдъхнем страх, че ще го направим. — Той доволно изсумтя. — Вече е достатъчно тъмно, можем да запалим огньове. Нека всичко изглежда много убедително.

Метел Пий се погрижи всичко да изглежда достатъчно убедително. На наблюдателите от околните височини им се струваше, че легионерите на Сула цяла нощ не спират да строят укрепения си лагер. Навярно смятаха да се закотвят за дълго време насред прохода.

— Не ще и съмнение, решили са да ни отнемат прохода — поклати глава Дуилий. — Глупаци! Вместо да прогонят нас, ще се чудят те самите как да излязат обратно.

И той подобно на Сула изглеждаше доволен.

Но при изгрев-слънце на другия ден Дуилий се убеди в дълбоката си заблуда. Между двата склона на прохода наистина бяха издигнати високи насипи от камъни и пръст, но между тях не се виждаше жива душа. Римският вълк бе дал вид, че ще ухапе самнитския бик, а след това се беше скрил. Но не обратно на запад, откъде бе дошъл, а право на изток. От наблюдателния си пост Дуилий добре виждаше облаците прах, вдигнати от римските легиони по пътя към Езерния. Но вече сам нищо не можеше да стори. Бяха му заповядали здраво да държи дефилето на Мелфа, а не да преследва някакви си два легиона из откритата равнина. Това, което все пак бе редно да стори, бе да прати вестоносец до войските пред Езерния.

Но и това се оказа безполезно. Сула бързо проби линиите на обсадата и експедицията завърши успешно между стените на града.

— Много е добър — пишеше в следващото съобщение, което началникът на самнитската обсада Гай Требаций прати до главнокомандващия на цялата самнитската армия Гай Папий Мутил при Ацера. — Езерния е твърде голяма, за да я стегна в плътен обръч с наличните си сили. Нито можех да разпръсна дотолкова силите си, че да му препреча отвсякъде пътя, нито можех да ги концентрирам на едно място от страх той да не ме обкръжи. Затова и когато му хрумне отново да излезе от града, не виждам как ще му попреча.

За своя голяма радост Сула установи, че бойният дух на Езерния ни най-малко не е спаднал и че гарнизонът се състои от цели десет кохорти решени на всичко мъже. Към петте, които Сципион Азиаген и Ацилий така безславно оставиха на произвола на съдбата, се бяха присъединили още пет, дошли от падналите в ръцете на врага Венафрум и Беневентум. Но най-голямото предимство, на което се радваха защитниците, бе превъзходният командир Марк Клавдий Марцел.

— Провизиите и оръжието, които ни носите, са добре дошли — благодари Марцел на Сула. — Ще има да се защитаваме още месеци наред.

— Значи сте твърдо решени да останете в града?

Марцел кимна и се усмихна заканително.

— Разбира се, че ще останем. Вече бягах веднъж от Венафрум, зарекъл съм се да не мръдна от латинска Езерния до самия край на войната! — Усмивката изчезна от лицето му. — Цялото римско население на Венафрум и Беневентум е било изклано от съгражданите си. Изглежда, италийците не знаят мярка в омразата си към нас! Особено самнитите.

— Имат известно право за това, Марк Клавдий — вдигна рамене Сула. Но нека оставим причините за миналото, а следствията — за бъдещето. Това, което ни занимава в момента, е как да спечелим войната. И как да опазим тези смели римски крепости, издигащи се в сърцето на италийските територии. — Той доближи глава до лицето му. — Войната, която е водим, е до голяма степен война на принципи. Италийците трябва да знаят, че Рим и римляните са свещенонеприкосновени. От пролома на Мелфа дотук войските ми оплячкосаха всяко село, което им се изпречи на пътя. Защо? За да разберат италийците как Рим може да действа в тила на собствените им легиони, как може да отнема плодовете на собствените им земи, за да храни градове като Езерния. Ако успееш да издържиш обсадата, Марк Клавдий, и ти ще им дадеш да разберат това-онова.

— Докато ми е по силите, ще пазя Езерния — тържествено се закле той.

И така, когато Сула напусна Езерния, имаше основания да се чувства вътрешно спокоен. Градът щеше да продължи да се защитава. Легионите му поеха напред през земите на самнитите, уповаващи се на щастливата си звезда. Друго не им оставаше — в крайна сметка никой нямаше представа къде се намират в момента войските на самнитите и пиценците. Късметът отново не му изневери; той дори си позволи да мине под самите стени на някои от вражите градове — като Венафрум например, — окуражавайки всячески войниците си да сипят хули и обиди по безучастните зрители от крепостните стени. Когато най-сетне малката му армия достигна безпрепятствено вратите на Капуа, легионерите подеха маршова песен и населението на града се втурна да ги посреща с добре дошли.

Сула научи, че в момента, в който Мутил е отдръпнал част от войските си пред Ацера и ги върнал спешно в Самниум, за да помогнат срещу настъпващата римска армия, Луций Цезар на свой ред тръгнал да помага на обсадения град. Все пак съдбата не се показала твърде благосклонна към консула, защото самият Мутил бил останал насреща му. Оставяйки на Катул Цезар да се погрижи за заслужената почивка на войниците му, Сула яхна едно муле и се впусна по следите на началника си.

Както можеше да се очаква, завари го в изключително лошо настроение, при това без нито един конник — двете хиляди нумидийци, които Секст Цезар бе довел със себе си, незнайно къде се бяха изпарили.

— Знаещ ли какво направи тази лисица Мутил? — посрещна го Луций Цезар още на входа на палатката си.

— Не — отвърна чистосърдечно Сула и се облегна на временно издигнатия стълб от пленени копия. Предстоеше му да изслуша цяла пледоария по въпроса колко е жестока съдбата.

— Когато Венузия се предала на пиценците и венузините се присъединили към новата държава, сред пленниците Гай Видацилий открил някакъв си римски заложник — чужденец. Е, аз лично отдавна бях забравил за него, но се оказа, че в града още си живеел Оксинтас, един от синовете на нумидийския цар Югурта. На Видацилий му хрумнала щастливата идея да доведе Оксинтас тук, пред Ацера. Когато нападнах самнитите, използвах конницата си вместо авангард. И сещаш ли се какво направи Мутил? Облече въпросния Оксинтас в пурпурна роба, сложи му диадема на главата и го прати сам срещу нумидийците. Само като го видяха, двете хиляди нумидийци скочиха от конете и започнала да му се кланят… Можеш ли да си представиш — сви нервно юмрук Цезар, — да се кланят на врага, срещу когото воюват! И като се замисля, колко усилия ни струваше да ги докараме дотук! Всичко отиде напразно, абсолютно напразно!

— Ти какво направи?

— Какво да направя, подбрах ги обратно към Путеоли, където веднага ги качих на корабите и ги върнах в Нумидия. Имат си цар, да им бере грижата!

Сула го погледна одобрително.

— Постъпил си точно както е трябвало, Луций Юлий. — Ръката му погали дървените дръжки на пленените копия. — И все пак, като гледам, с или без конница, не си изгубил сражението! По копията познавам дори, че си спечелил.

Луций Цезар за миг позабрави вродения си песимизъм и ако беше способен да се усмихва, сигурно би го сторил.

— Което си е истина, спечелихме едно сражение. Преди три дни Мутил нападна — навярно, когато е разбрал, че си успял благополучно да проникнеш в Езерния. Аз обаче го изхитрих, като изкарах войските си през задния вход на лагера и го ударих в гръб. Шест хиляди самнити загинаха на бойното поле.

— А Мутил?

— Веднага даде заповед за отстъпление. Сега-засега Капуа е в безопасност.

— Чудесно, Луций Юлий!

— Де да можех и аз така да кажа — поклати тъжно глава той.

Сула с мъка възпря напиращата си въздишка и попита:

— Какво друго се е случило?

— Най-големият син на Публий Крас бил загинал под стените на Грументум. Баща му трябваше доста време да стои хванат като в клещи от луканите. За щастие тия диваци не знаят нито що е дисциплина, нито що е търпение. Лампоний вдигнал цялата си армия и тръгнал за някъде си. Публий и вторият му син Луций успели да излязат. — Вместо да се зарадва обаче, главнокомандващият тежко въздъхна. — Онези глупаци в Рим искаха да оставя всичко и да се върна спешно в града. И знаеш ли защо? За да съм бил провел изборите за консул суфектус, който да замести Луп до края на годината. Отказах им и горещо им препоръчах в случаи на отчаяна нужда да връчат командването на градския претор; все пак Цина е способен човек, не виждам защо да не му се доверят. — Цезар отново въздъхна, подсмръкна леко и се замисли за други проблеми. — В Италийска Галия Гай Целий е сформирал хубава малка армийка, която Публий Сулпиций повел на помощ на Помпей Страбон — да измъкне дебелия си пиценски задник от Фирмум Пиценум. Освен да му пожелаем на Публий Сулпиций на добър час при кривогледия варварин, друго не виждам какво можем да сторим. Между другото, Луций Корнелий, трябва да призная, че двамата с Гай Марий бяхте абсолютно прави за младия Квинт Серторий. В момента цяла Италийска Галия е единствено под негово управление и толкова по-добре, защото се справя много по-добре от Гай Целий. Самият Целий спешно заминал за Трансалпийска Галия.

— Какво е станало там?

— Салувиите отново се хвърлили в лов на глави — направи гримаса на отвращение Цезар. — Как да разчитаме, че тези хора ще се цивилизоват, когато след толкова векове съседство с гърците и римляните продължават да я карат, както си знаят! Помислили си нашите, че няма да им обърнем внимание, и се върнали към варварските си порядки. Лов на глави, представяш ли си! Пратих лично послание до Гай Целий, в което го упълномощавам да бъде безмилостен към всички виновници. Не можем да си позволил точно сега въстание в Галия.

— Така значи, Квинт Серторий се разполага свободно в цяла Италийска Галия — потъна на свой ред в размисъл Сула. Лицето му застина в израз едновременно на умора, нетърпение и дълбока горчивина. — Е, в крайна сметка, не е толкова невероятно! Човек, който е спечелил венец от трева, преди да е навършил трийсет години, може всичко да си позволи.

— Да не би да ревнуваш? — подпита го лукаво Цезар.

Той тръсна глава в знак на отрицание.

— Не, не мога да го нарека ревност! Пожелавам му всичко най-добро, дано успее да стигне върха, към който се е запътил! Този младеж ми харесва. Познавам го още от времето, когато служеше като кадет в армията на Марий в Африка.

Луций Цезар му отговори с някакъв нечленоразделен звук и потъна в мрачните си мисли.

— Друго интересно не се ли е случило? — попита Сула.

— Секст Юлий Цезар пое половината от доведените легиони и ги закара по Апиевия път право в Рим. Разбирам, че щял да прекара цялата зима у дома си. — Личеше си, че Луций Цезар изпитва пълно безразличие към братовчед си. — Както обикновено го е хванала астмата. За щастие поне брат му Гай му прави компания. От двамата заедно може да се събере един свестен човек.

— Аха! Значи скъпата ми приятелка Аврелия ще прекара известно време с мъжа си — усмихна се нежно при тази мисъл Сула.

— Знаеш ли, Луций Корнелий, ти си доста странен човек! Какво толкова важно има в това?

— Абсолютно нищо. Но иначе си напълно прав, Луций Юлий. Аз съм странен!

И понеже лицето на Сула се беше превърнало в доста смущаваща маска, Луций Цезар побърза да смени темата.

— Двамата с теб потегляме съвсем скоро на поход.

— Така ли? В каква посока? Кого ще освобождаваме?

— Походът ти към Езерния ме убеди, че тъкмо тя е ключовата позиция в целия южен фронт. Щом беше бит тук, Мутил веднага се запъти за натам; така поне твърдят осведомителите ти. Мисля, че е време и ние да отидем да видим какво става. Не бива да позволяваме градът да падне в италийски ръце.

— О, Луций Юлий! — отчаяно вдигна ръце Сула. — Езерния е трън в очите на италийците, но само толкова! Докато градът се държи, италийците ще се съмняват в способността си да ни победят. В това се състои цялата му роля! Жителите имат достатъчно провизии да издържат дълга обсада, а началникът на гарнизона Марк Клавдий Марцел е изключително способен и решителен мъж. Нека го оставим сам, да натрие носовете на самнитите, а ние да се заемем с други задачи! Ако Мутил се е прибрал в Самниум, единственият път, по който можем да минем, е отново по течението на Мелфа. Защо умишлено да насочваме войниците си към капана?

Луций Цезар почервеня от недоволство.

— Но ти мина оттам, нали?

— Да, но с хитрост. Втори път няма да се хванат.

— С хитрост или не, и аз ще мина — отсече сухо той.

— С колко легиона смяташ да тръгнем?

— С всички, с които разполагаме. Осем общо.

— О, Луций Юлий, по-добре изобщо забрави! — горещо го посъветва Сула. — Много по-разумно би било от наша страна да изгоним самнитите веднъж завинаги от Западна Кампания! Ако впрегнем и осемте легиона в една армия, ще отнемем пристанищата от ръцете на Мутил, ще подсилим Ацера, ще си върнем Нола. За италийците Нола е много по-важна, отколкото Езерния за нас!

Но Цезар прехапа устни в несъгласие.

— Аз командвам тук, Луций Корнелий, не ти! И аз казвам, че ще тръгнем към Езерния.

Сула вдигна рамене в знак, че се предава.

— Както кажеш, разбира се.

Седем дни по-късно Луций Юлий Цезар и Луций Корнелий Сула напуснаха Ацера и начело на осемте легиона, с които разполагаха римляните на целия южен фронт, потеглиха към Теанум Сицинум. Сула, който открай време се доверяваше най-вече на предчувствия и суеверия, по никакъв начин не можеше да се отърси от обхващащата го паника. И все пак друго, освен да следва навсякъде главнокомандващия, не му оставаше. Луций Цезар казваше кое как да бъде за голяма жалост на Луций Корнелий, застанал начело на двата легиона, с които вече бе отишъл веднъж до Езерния, и вперил тъжен поглед в точещата се далеч напред колона на войската. Луций Цезар умишлено го бе сложил в края на строя, за да е сигурен, че вечер, когато войниците издигнат укрепените лагери за през нощта, легатът няма да бъде в неговия, за да му натяква грешките. Мястото му на пръв помощник на главнокомандващия беше заето от Прасчо Метел Пий, който никак не се чувстваше щастлив от оказаната му чест. Предпочиташе да остане при Сула.

Едва в Аквинум Цезар лично изпрати да повикат Сула и презрително му хвърли някакво писмо. „Как се обръщат нещата на този свят!“ — помисли си с горчивина и отново си спомни началото на този поход, когато в Рим именно той даваше съветите на консула Цезар и от негово име играеше ролята на „експерт“ пред Сената. Но онова паметно за Сула заседание отдавна бе забравено от Луций Цезар, сметнал се за твърде умен, за да търси още съвети.

— Прочети, ако обичаш — подкани го Цезар. — Току-що пристигна от лагера на Гай Марий.

Римската офицерска куртоазия задължаваше получателят на кореспонденцията да не я подхвърля небрежно на подчинените си, а лично да им я прочете на глас. Добре запознат с този елементарен акт на уважение, Сула пое свитъка и усмихвайки се кисело, се захвана да разчита почерка на Марий.

„Луций Юлий, в качеството си на главнокомандващ северния театър на действия мисля, ще е редно да те уведомя за предстоящите си планове. Писмото е написано на Секстилските календи в лагера на войската ми край Реате.

Възнамерявам да нахлуя в земите на марсите. Най-сетне мога да твърдя, че моята армия е достатъчно добре обучена и е време войниците да докажат по същия безапелационен начин както предшествениците им в другите походи, водени от мен, на какво е способен римският легионер. В името на Рим и в името на своя пълководец!“

„Брей, брей! — зачуди се Сула и усети как му настръхва кожата. — Досега не бях чувал старото момче да се изразява с подобни думи! «В името на Рим и името на своя пълководец.» Каква ли нова идея се беше вселила в главата му? Защо е трябвало да обвързва собствената си личност с Рим? Моята армия, не римската армия, а моята собствена! Разбира се, това всички го казваме с или без повод, но защо ще набляга толкова на факта, че тъкмо той е пълководецът? Защото след войната писмото ще остане с векове в архивите ни, а името на Марий ще стои наравно с това на Рим!“

Бързо надигна глава да улови изражението на началника си, но дори Луций Цезар да бе прозрял смисъла на въпросното изречение, не го показваше. „А Луций Цезар — продължаваше да разсъждава Сула, — не е толкова прикрит човек, че да не му проличи, ако е забелязал подобно нещо!“ След което продължи нататък с написаното.

„Мисля, ще се съгласиш с мнението ми, Луций Юлий, че се нуждаем от победа, от пълна и решителна победа, в този край на Италия. Рим нарича официално войната ни с италийците Марсийска война и тъкмо затова марсите трябва да са тези, които първи да победим, и ако е възможно — да изхвърлим завинаги от съюза срещу нас.

Това аз мога да постигна, Луций Юлий, но за да бъде успехът ми сигурен, нуждая се от услугите на своя стар приятел и колега Луций Корнелий Сула. Както и от още два легиона. Разбирам с какво нежелание би се разделил с такъв безценен помощник като Луций Корнелий, да не говорим с цели два легиона. Но ако не смятах искането си за изключително наложително, никога не бих посмял да ти го отправя. Също така не бива да смяташ евентуалното прехвърляне на легионите за постоянно. Нека приемем, че ти ги взимам назаем. След два месеца ще си ги получиш обратно.

Ако сметнеш за възможно удовлетворяването на молбата ми, Рим ще научи за твоята загриженост и ще знае как да ти се отплати. Ако ли пък не можеш, ще трябва да оставя всичко, както е сега, и да измисля друг план за постигане на целите си.“

Сула надигна вежди и изгледа Луций Цезар.

— Какво ще кажеш? — попита той и остави внимателно писмото на писалището пред консула.

— Ти самият ще отидеш при него, Луций Корнелий — рече с привидно безразличие Цезар. — Ще успея да се справя с Езерния и без теб. Гай Марий е напълно прав. Нуждаем се от категорична победа над марсите. Тъй или иначе тук се лутаме като в лабиринт. Нито можем да спрем напора на самнитите и съюзниците им, нито можем да ги съберем на едно място, за да им дадем генерално сражение. Единственото, което ми остава, е да демонстрирам сила и да докажа издръжливост. Видяло се е, че до генерално сражение тук, на юг, няма да се стигне. Затова по-добре е то да бъде дадено на север.

На Сула пак му настръхна кожата. Единият от двамата главнокомандващи се имаше за равен по величие на Рим, другият не искаше дори за миг да приеме, че надежда за победа съществува. И понеже Цезар не виждаше светлина нито от изток, нито от запад, нито от юг, истинско щастие бе, че му се привиждаше на север! „Как бихме могли изобщо да постигнем нещо в Кампания, когато командването е в ръцете на човек като Луций Юлий? — мислеше си той. — Богове, защо никога досега не ми се е удал случай да командвам сам цяла армия? Та аз съм сто пъти по-добър от Луций Цезар! Мога да се окажа по-добър дори от Гай Марий! Откакто съм влязъл в Сената, прекарвам времето си в служба при хора, по-посредствени от мен. И Гай Марий е по-посредствен, защото не се е родил патриций от рода на Корнелиите. Прасчо Метел, Гай Марий, Катул Цезар, Тит Дидий, а сега този душевноболен наследник на една от най-древните фамилии в Рим! А кой е човекът, пращящ от сила и енергия, способен да навърти на пръста си венец до венец и да поеме управлението на цяла провинция, без дори да е навършил трийсет години? Някой си Квинт Серторий. Никому неизвестен сабин. Братовчед на Марий!“

— Луций Цезар, ние ще победим! — повтори за пореден път Сула пред началника си. — Ако щеш ми вярвай, но вече чувам как крилете на Виктория пърхат над главите ни! Ще разбием италийците на пух и прах. Те може и да са спечелили някое и друго сражение срещу нас, но ще загубят войната. Никой не може да победи Рим! Рим е вечен и всемогъщ. Аз вярвам в Рим!

— О, и аз вярвам, Луций Корнелий, и аз! — пресече го веднага Цезар. — А сега си свободен! Бъди от помощ на Гай Марий, защото истината е, че не виждам с какво можеш да ми бъдеш полезен на мен!

Сула стана от стола си и се запъти към изхода. Чак когато излезе навън, му хрумна една мисъл, която заради писмото и тревожното му съдържание бе пропъдил далеч от съзнанието си. Мисълта беше физическото състояние на Луций Цезар, когато двамата разговаряха. Усети как го обзема нов страх. Макар по принцип да беше бавен и флегматичен човек, този път консулът му се беше сторил като изпаднал в болестна летаргия — блед, изпотен, с треперещ глас. Без да се колебае, той се затича обратно при главнокомандващия и попита:

— Луций Юлий, добре ли се чувстваш?

— Да, разбира се!

Но Сула не му повярва и отново седна срещу него.

— Напротив, никак не си добре.

— Чувствам се много добре, Луций Корнелий.

— Трябва да те види лекар!

— Лекар в това забутано село? Най-много да се покаже някоя вещица, която да ми предпише свински тор и лапа от стрити паяци.

— Така и така ще мина през Рим, ще ти пратя сицилиеца.

— Щом настояваш, Луций Корнелий. Но го прати направо в Езерния. Докато дойде, аз вече ще съм там. — По челото му се спусна едра капка пот. — Свободен си, Луций Корнелий.

Сула вдигна рамене и отново стана.

— Ти решаваш, но според мен си хванал малария.

„Това е то“ — каза си с горчивина, докато излизаше за втори път навън, този път, без да се връща. Луций Цезар щеше да поведе войската си през прохода Мелфа, а сам не би могъл дори да се държи на коня си. Щяха да му скроят засада и най-накрая той пак щеше да бяга в Теанум Сидицинум, където пак да лекува раните си, много по-тежки от предишния път. О, защо всички римски началници трябва да са толкова слепи и твърдоглави?

Малко по-надолу по улицата Сула се засече с Прасчо Младши, който изглеждаше не по-малко мрачен от него самия.

— Началникът ви е тежко болен — предупреди го Сула и кимна с глава към главната квартира.

— Не ми го споменавай дори! — размаха ръце Метел Пий. — Този човек и в добро здраве да е, пак не можеш го накара да се усмихне, пък представи си какво чудо е, като го е пипнала маларията! Иде ми да си тегля ножа! Ти какво си му казал, че толкова упорито те отбягва?

— Казах му да забрави за Езерния и да съсредоточи силите си срещу самнитите в Западна Кампания.

— Да, като се има предвид здравословното състояние на главнокомандващия, и това е било достатъчно да го разгневиш — бегло се усмихна Прасчо.

Едно от нещата, които най-много учудваха Сула у Прасчо, беше способността му хем да заеква, хем да не заеква, когато си иска.

— Напоследък не те чувам да заекваш, Квинт Цецилий — рече той.

— 3-з-защо т-ти т-трябваше д-да го казваш, Луций Корнелий? Не з-заеквам само к-когато з-забравя, ч-че заеквам, п-проклет д-да си!

— Така ли? Много интересно. Не си заеквал преди… кога беше? Араузио, нали?

— Да — отвърна Метел Пий и си пое дълбок въздух, опитвайки се да мисли за нещо друго, та да престане да се мъчи. — П-предполагам, че като си в немилост, н-не си науч-чил за п-плановете на к-консула? Знаеш ли к-какво си е наумил да прави в Рим?

— Не. Какво му е хрумнало?

— Да даде гражданство на всички италийци, които не са се вдигнали срещу нас?

— Шегуваш се!

— Не и аз, Луций Корнелий! Когато човек живее в компанията на Луций Юлий, той просто забравя какво е това шега. Говоря ти напълно сериозно. Щом боевете приключат, а те сигурно ще замрат с идването на есента, той смята да прибере доспехите и да си облече сенаторската т-т-тога. Говори, че последното му дело като консул щяло да бъде раздаването на римско гражданство на всеки италиец, който не е воювал срещу нас.

— Но това е истинско предателство! Искаш да кажеш, че той и останалите кухи глави във върховното командване са погубили живота на хиляди римляни за нещо, което сами не са знаели какво е? — Сула се беше разтреперил от гняв. — Искаш да кажеш, че Цезар ще прекара шестте си легиона през прохода Мелфа с пълното съзнание, че негови войници ще загинат за този, дето духа. С пълното съзнание, че сам ще отвори врата на всеки мръсен италиец да получи желаното гражданство? Защото точно това ще стане, предполагам, сам го разбираш. Всички ще получат гражданство — от Силон и Мутил до последните освобожденци в клиентелата им! О, не, не може да направи подобно нещо!

— Няма защо да ми викаш на мен, Луций Корнелий! Аз ще съм от онези, които до последно ще се съпротивляват срещу всеобщото гражданство.

— Но ти дори няма да имаш възможност да си кажеш мнението, Квинт Цецилий. Докато другите дрънкат в Сената, ти ще мръзнеш някъде с легионите. Само Скавър ще стои в Рим да защитава делото, но той е вече твърде стар. — Прехапа устни и впери невиждащ поглед в минувачите по улицата. — Ще гласуват Филип и продажните му курви. А те ще гласуват в полза на гражданството. Както и плебейското събрание.

— Ти също ще мръзнеш с легионите, Луций Корнелий — напомни му мрачно Прасчо. — Ч-ч-чувам, че си щял да бъдеш в щаба на оная дърта мушмула Гай Марий! А за него, виж, обзалагам се, че няма да се възпротиви срещу Луций Юлий!

— Аз не съм толкова убеден — въздъхна Сула. — Едно нещо никой не може да отрече на Гай Марий, Квинт Цецилий — това, че е преди всичко останало войник. Преди той да се върне в Рим, на света ще има доста по-малко марси от сега.

— Да се надяваме, че си прав, Луций Корнелий. Защото когато един ден Гай Марий се върне в Сената, а по столовете стоят колкото римляни, толкова и италийци, можеш да си сигурен, че пак ще го обявят за Пръв сред римляните. И ще получи своето седмо консулство.

— Не и ако зависи от мен — зарече се Сула.

На другия ден Сула отдели двата си легиона от опашката на Цезаровата колона и докато консулът напредваше с армията си напред към дефилето на Мелфа, той самият се обърна в обратната посока и хвана Латинския път, прекоси реката и излезе при разрушения град Фрегела, който трийсет и пет години по-рано се бе разбунтувал срещу римската власт и бе сринат из основи от Луций Опимий. Легионите се спряха на лагер край останките от някогашния цветущ град, където между полусъборените стени бяха разцъфнали полски цветя, а улиците се бяха превърнали в чудни ливади. Сула не беше в настроение да гледа как трибуните и центурионите се занимават с такава прозаична работа като издигането на укрепен лагер и отиде на самотна разходка из опустелия град.

„Ето тук, в краката ми лежи квинтесенцията на всичко онова, за което воюваме в момента — размишляваше той. — Именно гледката на останките от Фрегела беше замъглило до такава степен очите на магаретата в Сената, че така глупаво се заканваха да постъпят по същия начин с цяла Италия. Хвърлихме време и пари, рискувахме живота си в борба да превърнем полуострова в една огромна Фрегела. Казвахме си, че ще изтрием италийците от лицето на земята. Алени макове щяха да растат там, където се е ляла алената италийска кръв. Бели рози щяха да растат изпод белите кости на избитите ни врагове, от зейналите дупки в черепите щяха да никнат жълтите очички на маргаритките. Защо похабихме толкова сили, когато сами се отказваме от преследваната цел? Защо толкова хора трябваше да загинат, защо тепърва ще загиват, когато не искаме да постигнем желаната победа? Цезар си прави сметката да даде гражданство на Етрурия и Умбрия, преди и те да са се присъединили към бунтовниците. Но веднъж направи ли го, процесът ще стане необратим. Дори ако се опита, друг ще поеме жезъла на властта от ръцете му и ще довърши започнатото. С ръце, почервенели от кръв, всички италийци ще получат своето гражданство. Защо трябваше да се захващаме с война, която няма да ни изведе доникъде? И то точно ние, наследниците на троянците, които уж сме се научили навреме да разпознаваме предателите между нас. Ние сме римляни, не сме италийци. А ще трябва с очите си да гледаме как същите тези италийци се превръщат в римляни. Ще се наложат там, където досега сме властвали ние, ще унищожат всичко, което е съставлявало Рим. Техният Рим няма да бъде повече този, който наследихме от предците си. Няма да бъде моят Рим. Ето тази цветна градина, в която се е превърнала Фрегела, е моят Рим, градът на славните ми предци, които имаха достатъчно смелост да унищожат враговете си и да настанят на тяхно място пеещи птички и жужащи насекоми.“

Сула не беше сигурен дали заради сълзите в очите му залязващото слънце го заслепява, или изцяло е попаднал в някакво нереално пространство, където нещата изглеждат другояче. Но сред синкавите вълни на въздуха около себе си той забеляза да се приближава нечий силует. Все по-ясно се очертаваше формата на едър, бавно крачещ човек, облечен в дрехите на римски пълководец. Синкавата фигура се превръщаше в черна сянка, докато най-накрая лъскавата броня не заблестя на слънчевите лъчи и перата по шлема не затрептяха на вятъра. Гай Марий! Гай Марий италиецът!

Сула чак хлъцна от изненада, сърцето му трескаво затуптя в гърдите. Той се закова на място и го изчака съвсем да наближи.

— Луций Корнелий.

— Гай Марий.

Никой не понечи да подаде ръка на другия. Марий се обърна на другата страна, за да продължат в посоката, накъдето бе вървял Сула. Двамата изминаха така известно разстояние из улиците на умрелия град, без да продумат, докато най-накрая Марий, който никога не беше понасял тягостните мълчания, не се осмели да започне разговор:

— Доколкото разбирам, Луций Юлий бил тръгнал към Езерния?

— Точно така.

— А вместо това би било по-добре да си върне Стабия и Помпей. Отацилий вече се е заел с построяването на голям флот, за който дори има доброволци от моряците. Уви, силният държавен флот никога не е влизал в приоритетите на римския Сенат. Дочувам, че в Курията се говорело всички освобожденци в града да бъдат включени в някаква нова военна единица, която да поеме охраната на градовете ни в Северна Кампания и Южен Лациум. Отацилий ще може да качи голяма част от тази крайбрежна милиция на корабите си.

Сула само изсумтя.

— И кога смятат назначените отци да прокарат този закон?

— Кой знае? Поне са седнали да го обсъждат.

— Чудо на чудесата!

— Струва ми се, че си много огорчен, Луций Корнелий. Дали причината не се крие у Луций Юлий? Не бих се изненадал.

— Прав си, Гай Марий, дълбоко съм огорчен. Тъкмо се разхождах из тези хубави улици, покрити със зеленина, и разсъждавах за злата орис на Фрегела. Разсъждавах и правех неволни сравнения с очертаващата се участ на италийците, с които воюваме в момента. Знаеш ли, Луций Юлий имал намерение да прокара закон, според който всички италийци, които все още не са взели участие във войната срещу Рим, ще получат пълно римско гражданство. Не е ли прекрасно?

Марий се закова за миг на място, след това продължи.

— Това ли му е хрумнало сега? И кога смята да го прокара? Преди или след боя, който ще яде при Езерния?

— След.

— А ти молиш боговете да ти отговорят защо е била цялата тази война досега? — подхвърли старият воин, без да си дава сметка, че наистина е разгадал мислите на Сула. И в следващия миг прихна да се смее. — Което си е истина, още не ми е минало желанието да воювам. Да се надяваме, че ще успея да спечеля някое и друго сражение, преди римският Сенат и народ да са се предали пред исканията на консула си! Какъв обрат, а? Да можехме да върнем от света на мъртвите и Марк Ливий, цена нямаше да имаме. Ако беше още жив, нищо от това нямаше да се е случило. Хазната нямаше да е толкова празна, колкото главите на съгражданите ни, а полуостровът щеше да се изпълни с миролюбиви, щастливи, доволни римски граждани.

— Точно така.

Двамата пак се умълчаха, докато не излязоха на някогашния градски форум, където някоя останала изправена колона или каменна стълба, водеща към нищото, се издигаха над тревата и цветята.

— Имам работа за теб — смени темата Марий, като седна на някакъв каменен блок. — Хайде, Луций Корнелий, седни до мен или се скрий някъде на сянка, но свали тази проклета шапка, че не ти виждам очите.

Сула послушно се премести на сянка и свали сламената си шапка, но нито седна, нито отвори уста да каже нещо.

— Предполагам, че си задаваш въпроса защо е трябвало да бия път чак до Фрегела, вместо да те изчакам в Реате?

— Най-вероятно отговорът е, че не ме искаш в Реате.

Марий отново се засмя.

— Човек никога не може да те излъже, Луций Корнелий. Точно така, не те искам в Реате. — Усмивката му скоро се стопи. — И в същото време нямах намерение да излагам плановете си в писмото. Колкото по-малко хора знаят за задачата ти, толкова по-добре. Не че се съмнявам да не би в щаба на Луций Юлий да има предатели, но предпазливостта не вреди.

— Единственият начин една тайна да остане запазена е да не я кажеш на никого.

— Точно така — приведе се напред Марий и каишите на бронята му жално изскърцаха от тежестта. — Луций Корнелий, ще се отбиеш още тук от Вия Латина, ще продължиш нагоре по течението на Лирис, ще излезеш първо на Сора, сетне ще завиеш пак покрай реката и ще я проследиш до изворите й. С други думи, ще излезеш на няколко километра от Валериевия път, но от тази страна на вододела.

— Моята задача я разбирам. Но какво ще правиш ти през това време?

— Докато ти се изкачваш нагоре по Лирис, аз ще тръгна от Реате в източна посока и ще навляза в планинските проходи. Ще изляза на Валериевия път малко след Карсеоли. Градът е напълно разрушен и в момента го държи врагът. Ако не са ме излъгали съгледвачите, вътре се е настанила армията на маруцините начело със самия Херий Азиний. Ще се опитам по възможност да го привлека в открит бой, който ще реши владението на целия път на запад от проходите. Тъкмо по това време искам ти да си се изравнил с войската ми — само че на юг от вододела.

— На юг от вододела и без врагът да е научил за присъствието ми — кимна в разбиране Сула, който започваше да се разделя с безразличието си.

— Точно така. Което означава, че ще теглиш ножа на всичко живо пред себе си. Всички знаят много добре, че легионите ми се намират северно от Вия Валерия, надявам се на марсите и маруцините дори да не им мине през ума, че римски войски могат да дойдат и от юг. Ще се опитам да привлека цялото им внимание единствено върху моите действия — усмихна се Марий. — Разбира се, всички трябва да мислят, че в момента си с Луций Юлий и приближаваш Езерния.

— Забелязвам, че ни най-малко не си изгубил способността си да воюваш, Гай Марий.

В черните очи на Марий просветнаха заканителни искрици.

— Надявам се и никога да не я изгубя! Защото, Луций Корнелий, нека ти го кажа съвсем откровено: ако аз забравя да воювам, то никой от съзвездието римски управници в момента няма да може да ме замести. Накрая ще се принудим на самото бойно поле да подаряваме гражданство на хора, които вече са ни видели сметката.

От една страна на Сула му се искаше да обсъдят по-подробно темата за гражданството, но в същото време съвсем друг въпрос го измъчваше и той даде нова насока на разговора.

— Ами аз? — попита той с известна обида в гласа. — Аз също мога да воювам.

— Да, да, разбира се, че можеш — опита се да оправи положението Марий. — Никога не съм го отричал. Но войната не е влязла в кръвта ти, Луций Корнелий.

— За да станеш добър пълководец, трябва само да се научиш.

— За да станеш добър пълководец, наистина ти трябва най-вече учение. Учение, което ти отдавна си минал. Но ако войната не е в кръвта ти, Луций Корнелий, никога не би могъл да надраснеш останалите добри пълководци и да се превърнеш в нещо повече — продължаваше да философства той, без да се сеща, че думите му могат да засегнат Сула. — А понякога и добрият пълководец се оказва неспособен. Истинският войник действа с вдъхновение. Това или ти е дадено по рождение, или никога не ще го притежаваш.

— Един ден — отвърна му Сула замислено — Рим ще осъмне без теб, Гай Марий. И тогава кой знае… ще видим! Може би аз ще стана най-големият пълководец.

Но Марий продължаваше да не разбира, продължаваше да разсъждава от своята гледна точка. Вместо да вникне в думите на Сула, весело му отговори:

— Е, Луций Корнелий, остава ни само да се надяваме, че когато този ден дойде, на Рим ще са му нужни просто добри пълководци…

— Както кажеш — вдигна рамене той.

За Сула най-обидното се състоеше в това, че както можеше и да се очаква, планът на Марий беше съвършен. Чак до Сора двата легиона не срещнаха и следа от неприятелска войска. Едва пред подстъпите на града размениха някой и друг удар с малък отряд пиценци начело с Тит Херений, които бързо се разбягаха. От Сора до изворите на Лирис се виждаха само латински и сабински села, които посрещаха римските легиони с такава нескрита радост, че сърцето на Сула се трогна и предпочете да не привежда в дело заповедта, която Марий беше дал по техен адрес. Много по-голяма бе опасността избягалите след битката при Сора пиценци да съобщят на съюзниците си за придвижването му из планините, но се бе постарал да ги заблуди, че се е насочил към самата Сора, а след това по заобиколни пътища от изток ще се съедини със силите на Луций Цезар отвъд дефилето на Мелфа. Беше истински късмет, че Тит-Херениевите пиценци и малцината пелигни с тях го причакваха на друго място.

Сула поддържаше постоянна връзка с началника си и знаеше, че Марий спазва съвсем стриктно предварителния план и че е излязъл на Валериевия път недалеч от Карсеоли. Веднага срещу легионите му бе настъпила армията на маруцина Херий Азиний, която, подлъгана от привидното отстъпление на Марий, се бе втурнала с главата напред към пълен разгром, от който оцелели почти не останаха. Самият Херий Азиний загина на бойното поле, а Марий продължи през проходите, необезпокояван от никого. Към Алба Фуценция се бяха запътили четири легиона решителни мъже, които предвкусваха очакващата ги победа. Как можеше да изгубят, когато начело им вървеше старата лисица от Арпинум? Нещо повече, сраженията срещу Скатон и Азиний ги бяха превърнали от зелени новобранци в опитни бойци, знаещи как да се сражават.

Сула и двата му легиона се залепиха като сянка за армията на Марий. Разделяше ги само планинският вододел, който напълно криеше движението на южното крило от наблюдателите по Валериевия път. Когато стигнаха марсийското плато около езерото Фуцин, планинският хребет между двете армии съвсем се стопи, но Сула продължи да се движи на десетина-петнайсет километра встрани от Марий, без дори да се страхува, че някой ще го забележи. За целта трябваше да благодари най-вече на любовта на марсите към виното, която ги бе накарала въпреки неблагоприятния климат да засадят практически целите си земи с лозя. На юг от Валериевия път всичко се губеше в безкрайната шир на лозята, разделени на малки парцели от високите каменни огради, които трябваше да ги пазят от студения планински вятър. Когато Сула се нахвърли върху села и паланки, даде пълна воля на жестокостта си. Откъдето минеха легионите му, жив човек не оставаше; при това избитите бяха все жени, деца и старци, след като всички здрави мъже по бреговете на езерото бяха влезли в легионите, за да се бият срещу Рим.

Когато Марий най-после влезе в открито сражение с марсите, Сула го разбра веднага, защото вятърът духаше от север и ясно донасяше звъна на оръжието и виковете на ранените. На двата легиона дори им се струваше, че кръвопролитието се води зад съседната ограда и нетърпеливо чакаха сами да се включат. За всеки случай рано призори бе дошъл пратеник от Марий, предупреждаващ, че сблъсъкът със Силон се очаква всеки момент. Затова Сула строи войските си в бойни редици от по осем души, прилепи ги към високите десетина стъпки огради и зачака.

Около четири часа след началото на сражението по оградите се появиха бягащите фигури на първите марси. Войниците на Сула ги чакаха с протегнати мечове и буквално ги нижеха като с шишове, докато нещастниците сами скачаха в прегръдката на смъртта. Тук-там отчаяните марси се захващаха да бранят с последни сили отлитащия си живот, но никъде армията на Сула не беше сериозно застрашена от пробив или сериозни загуби.

„Както винаги пак изиграх ролята на опитния Мариев слуга — мислеше си той, докато наблюдаваше клането от едно близко възвишение. — Неговата глава роди плана, неговата ръка ни направляваше през цялото време и в крайна сметка само неговата воля ни изведе към победата. А ето ме мен, седнал да чакам зад някаква си каменна ограда и като гладно куче да се нахвърлям на огризките от голямата победа. Колко добре си знае силите Марий… И колко добре знае слабите ми места!“

Искаше му се да не е длъжен да се радва. Щом като войниците му дадоха своя дял от победата, той яхна мулето си и като заобиколи отдалеч оградените лозя, отиде да докладва на Гай Марий, че всичко е минало точно според плана, че от марсийската армия не е останал практически никой.

— Имахме работа със самия Силон! — говореше оживено Марий, докато го тупаше по гърба и посягаше да удари и себе си по гърдите. Двамата вървяха прегърнати към палатката на командващия, където да си поприказват насаме. — Да не ти разправям, по долни гащи ги хванахме. Сигурно защото сме на тяхна територия и се чувстват у дома си. Стоварих им се като гръм, Луций Корнелий! Като че ли дори не са си представяли Азиний да изпусне контрола върху проходите! Никой не си е направил труда да им съобщи за поражението му; знаели са само, че е напуснал лагера си веднага щом аз съм тръгнал от Реате. Изведнъж им се показвам зад скалите — в пълен боен ред, лице в лице с предните им редици. Бързаха да помагат на Азиний, та затова едва успях да се спра на дистанция. Между нас и тях имаше пространство, та разполагах с достатъчно време да строя войската си в каре и да се направя как уж се готвя за отбрана.

„Ако си толкова велик пълководец, Гай Марий — вика ми Силон отсреща, — ела да се бием!“

„Ако ти си толкова велик пълководец, Квинт Попедий — отвръщам му аз, — накарай ме да се бия!“

Така и няма да разберем как точно би постъпил той в тази ситуация, защото щом чуха предизвикателството ми, войниците му се впуснаха в безредна атака. Дори не се обърнаха към него да го видят каква заповед ще им даде. Е, толкова по-добре за мен. Винаги съм знаел как да се оправям в подобно положение, Луций Корнелий. Силон явно не се е научил. Казвам „не се е“, защото има още време. Щом хората му започнаха да отстъпват или да бягат през лозята, той обърна коня си на другата страна и препусна право към Марувиум. Не му се чакаше да види края. Предполагам, няма да даде почивка на коня си, преди да се е прибрал на сигурно при Мутил. Така или иначе, принудих марсите да отстъпват в една-единствена посока — на юг през лозята. Знаех, че ги чакаш да ги довършиш в гръб. И това беше всичко.

— Добре си свърши работата, Гай Марий — похвали го Сула напълно искрено.

След което офицерите се наредиха да пируват в чест на победата. Марий, Сула, помощниците им, сред които изпъкваше малкият Марий, горд с великия си баща, при когото служеше като кадет. „О, малкият се е научил да го гледат!“ — помисли си Сула и през цялата вечеря упорито гледаше в обратната посока.

Цялата битка започна да се претворява в приказките на пируващите, всеки се надпреварваше да обяснява кое точно как се е случило и накрая описанието на сражението се оказа едва ли не по-дълго от самото сражение. Но колкото повече амфори биваха обръщани, толкова повече разговорът минаваше от героичната тематика на чисто политическата, а това означаваше да се спомене името на консула Луций Цезар. Повечето младши офицери в Мариевата армия се оказаха дълбоко шокирани от намеренията на Цезар да раздаде римско гражданство на италийците; началникът им така и не беше отварял уста по въпроса, нищо че Сула го беше уведомил още във Фрегела. Чуха се различни мнения, но всички бяха като цяло против Цезаровия законопроект. Около масата седяха все хора, които в продължение на шест месеца бяха живели единствено заради войната, които бяха убивали и бяха гледали как убиват другарите им, които през цялото време не се бяха освободили от чувството как само личностните съперничества между римските управници им пречат да наберат скорост и да спечелят така желаната победа над врага. Всички онези, които предпочитаха да си стоят на сигурно в Рим, бяха окачествени като дърти бабички — весталки, начело с Филип, чието име беше на всяка уста, както и това на консула Луций Цезар.

— Юлий Цезарите са една огромна топка от нерви, готова всеки момент да се пръсне от напрежение — изказа мнението си зачервилият се от алкохола Марий. — Много жалко, че точно тази година първи консул се падна един от тях. Знаех си, че няма да издържи.

— Да разбирам ли по тона ти, Гай Марий, че ако зависи от теб, италийците няма да получат нищо? — попита го направо Сула.

— Бих предпочел да не получат нищо — отговори той. — Преди да се стигне до открита война, естествено нещата стояха другояче. Но щом човек се обяви за враг на Рим, то той се превръща автоматически в мой личен враг. И нищо не може да заличи тази вражда.

— И аз чувствам нещата по абсолютно същия начин — добави Сула. — И все пак, ако Луций Юлий успее да прокара законопроекта си през Сената и народното събрание, ще се намалят докрай шансовете Етрурия и Умбрия да минат на страната на врага.

— Прав си. Именно за да не се случи подобно нещо, Луций Катон Лициниан и Авъл Плоций си разделиха легионите, доведени от Секст Юлий. Единият се понесе към Етрурия, другият — към Умбрия, само и само да не позволят да се вдигне и там въстание.

— Самият Секст Юлий тогава какво прави?

Вместо Марий отговори синът му:

— Поема си въздух в Рим. В последното си писмо майка ми пише за „силно възпалени гърди“.

Сула се опита да го унищожи с поглед, но не му се удаде. Дори когато баща ти е главнокомандващ, нямаш право да се намесваш в разговора на по-висшестоящите.

— Не ще и съмнение, че с похода си в Етрурия Катон Лициниан силно увеличава шансовете си да спечели консулските избори за догодина — рече той. — Естествено, ако се справи със задачата, но не се съмнявам, че ще успее.

— И аз така мисля — съгласи се Марий и се оригна. — В крайна сметка задачата е съвсем скромна — тъкмо за човек със скромни възможности като Катон.

Сула се усмихна.

— Какво, Гай Марий, не го ли смяташ за достоен?

Той го изгледа учудено.

— Нима ти имаш добро мнение за него?

— Нищо подобно. — Сула също беше пил повече, отколкото му понасяше организмът, и вече минаваше на вода. — Между другото, какво ще правим ние самите отсега нататък? Вече сме септември, а мен ще ме повикат съвсем скоро обратно в Кампания. Бих искал по възможност да използвам каквото време ми остава за полезни неща.

— Не мога да повярвам, че Егнаций е подлъгал Луций Юлий да влезе в дефилето на Мелфа! — отново се обади невъзпитаният Марий Младши.

— Това е, защото не си пораснал достатъчно, момчето, ми да се убедиш колко е безгранична хорската глупост — обясни баща му. Личеше си, че вместо да го дразни, обаждането на сина му по-скоро го радва. След което се обърна към Сула. — След като Луций Юлий се е прибрал обратно в Теанум Сициниум и е изгубил цяла четвърт от армията си, не виждам закъде си се разбързал, Луций Корнелий. Може би искаш да му светиш на Луций Юлий? Предполагам, че са се намерили достатъчно добри души да го сторят вместо теб. Не, предлагам ти заедно да отидем в Алба Фуценция — плесна се той по крака и изпадна в някакво неразбираемо състояние, което някои биха нарекли смях, други — продължително оригване.

Сула замръзна на стола си.

— Добре ли се чувстваш?

За момент лицето на Марий почервеня, след това посивя, но скоро си възвърна естествения цвят и смехът се превърна в истински.

— След такъв славен ден, Луций Корнелий, не мога да не се чувствам добре! Та, както казвах, време е да влезем в Алба Фуценция, да премахнем обсадата, след което да се поразходим из Самниум… Ще оставим на Секст Юлий задачата да превземе Аскулум Пицентум, докато ние се занимаваме със самнитския бик. Да се обсаждат градове е пълна досада, никога не ми е било по сърце. — Той се закикоти доволно. — Няма ли да е прекрасно, ако един ден се озовем в Теанум Сидицинум и ти с галантен жест бръкнеш в пазвата си, за да подариш на Луций Юлий освободена Езерния? Колко ще ти бъде благодарен!

— Няма начин да не ми благодари до гроб, Гай Марий.

Най-сетне се вдигнаха от масата и сложиха край на веселбата. Сула и малкият Марий помогнаха на главнокомандващия да си легне. Младежът хвърли заканителен поглед на Сула и се измъкна навън, оставяйки го сам да се оправя с баща му.

— Луций Корнелий — рече провлачено Марий, — ела, ако обичаш, утре сутринта да ме събудиш. Искам да си поговорим двамата насаме. Уви, тази вечер не мога. Нали разбираш, това проклето вино…

— Сега се наспи добре, Гай Марий. Сутринта ще дойда да те вдигна.

Но на сутринта се оказа, че точно да бъде вдигнат Гай Марий, е най-трудното. Когато махмурлията Сула се вмъкна в сенчестото спално помещение на Мариевата палатка, той завари внушителната му фигура в абсолютно същото положение, както я беше оставил предната вечер. Сбърчи подозрително вежди и се доближи до спящия, изпитвайки крайно неприятно предчувствие. Че Марий беше жив, се разбираше по тежкото му дишане, чуващо се чак в преддверието на палатката. Когато се наведе над леглото, дясната ръка на Марий едва-едва помръдна и надигна чаршафа. Отдолу се показаха очите му, в които бе изписана такава уплаха, че буквално граничеше с безумие. От обездвижената си лява буза до напълно вдървения си ляв крак Марий отново бе станал жертва на парализата. Без дори да гъкне, камарата от мускули бе повалена на това легло от удар колкото невидим, толкова коварен и неизличим.

— Удар — с мъка промълви Марий.

Без дори да го съзнава, Сула протегна ръка и погали мократа от пот коса на болния. Чувстваше, че този човек най-после е заслужил любовта му; сега, когато се бе изнесъл завинаги от политическата сцена.

— О, бедни старче! — наведе той лице до Марий и допря устни до обляната му със сълзи страна. — Горкият! Най-сетне ти се видя сметката.

На което парализираният успя да отговори разбираемо:

— Още… не! Седем… пъти…

Сула подскочи назад, сякаш Марий се бе надигнал и го бе зашлевил в лицето. Прикри за миг очите си с ръка, за да избърше сълзите си и се засмя истерично.

— Или аз съм откачил, Гай Марий, или този път наистина е свършено с теб!

— Не… още — повтори с усилие той, в чийто проницателен поглед гневът изместваше страха. — Седем… пъти.

Сула отиде до покривалото, закриващо спалнята от преддверието, и така завика за помощ, сякаш го бе нападнал Цербер и искаше да го разкъса с трите си глави.

Едва след като всички лекари в армията се изредиха да видят болния, а самият Марий бе обърнат във възможно най-удобното за него положение, Сула свика на съвещание офицерите, насъбрали се в тревога пред палатката, където разплаканият Марий Младши не допускаше никого да влезе.

Съвещанието се проведе на лагерния форум, та да могат войниците да се убедят, че нещо се върши; новината за удара на Марий се бе разнесла като мълния от палатка на палатка и много големи мъже се бяха присъединили към сълзите на младия Марий.

— Командването поемем отсега нататък аз — съобщи на присъстващите Сула.

Никой дори не понечи да му възрази.

— Връщаме се веднага в Лациум, преди Силон и Мутил да са научили за катастрофата.

Едва сега един от младшите легати, Марк Цецилий Корнут, посмя да се обади:

— Това е смехотворно! Намираме се на някакви си двайсет-трийсет километра от Алба Фуценция, а изведнъж се обръщаме на другата страна и си заминаваме!

Сула прехапа устни и като разпери ръка по посока на стълпилите се по-далеч разплакани войници, заяви:

— Виж ги, глупако! Ти би ли навлязъл наистина на чужда земя с тези войници? Не виждаш ли, че смелостта ги е напуснала! Трябва да ги съберем и внимателно да ги отведем в родината, преди да са полудели от страх. А когато ги върнем на сигурно място, Корнуте, ще им потърсим нов пълководец, който да си спечели поне една десета от любовта им към Гай Марий!

Корнут отвори уста с намерението да възрази, но нищо не му дойде наум и той вдигна безпомощно рамене.

— Друг има ли да каже нещо? — попита Сула.

Изглежда, нямаше.

— Добре тогава. Вдигайте веднага лагера. Вече съм пратил вест до легионите си в другия край на лозята. Ще ни чакат долу на пътя.

— Ами какво ще правим с Гай Марий? — попита плахо един от щаба, принадлежащ към фамилията на Лициниите. — Може да умре, ако го помръднем.

Сула чак го вкамени от ужас с дивашкия си смях.

— Кой, Гай Марий? Ти него и с брадва да го удариш по главата, пак не можеш да го убиеш, момче! — Като видя все пак реакцията на околните, той се опита да възвърне спокойствието си и да добави: — Няма от какво да се плашите, господа, само преди два часа Гай Марий лично ми се зарече, че още не се е предал. И аз му повярвах напълно! Затова го взимаме със себе си. Мисля, ще се намерят достатъчно доброволци да го носят на рамене.

— Всички ли се връщаме в Рим? — попита също тъй плахо, както предния път Лициний.

Едва сега, когато сам се бе окопитил, Сула си даде сметка колко са наплашени не само войниците, но и офицерите. И все пак те си оставаха римски благородници, които искат да знаят всичко, за да са наясно как най-добре да реагират според положението си. Сула трябваше да ги гали като мънички котенца, които умират от страх, но не искат да си го признаят.

— Не, не отиваме всички в Рим — отвърна му рязко той. — Когато стигнем Карсеоли, ти, Марк Цецилий Корнут, ще поемеш командването на армията и ще я разположиш на лагер край Реате. Аз самият ще взема пет кохорти като почетна стража и ще съпроводя Гай Марий и сина му до Рим.

— Много добре, Луций Корнелий, щом така желаеш, предполагам, че така и ще трябва да стане — отвърна му Корнут.

Едва ли някога щеше да забрави хищния поглед, който впери в него Сула; сякаш хиляди мравки се бяха покатерили изведнъж по гърба му.

— Никак не грешиш, Марк Цецилий, като мислиш, че всичко ще стане точно както аз го желая. А ако нещо не е тъй, както аз го желая, то на теб не ти остава нищо друго, освен да си пожелаеш никога да не си се раждал! Ясен ли съм? Добре! А сега действай!

6

Когато в Рим научиха, че при Ацера Мутил е бил разгромен от Луций Цезар, настроението значително се повдигна. Сенатът издаде обръщение към народа, според което носенето на траурно облекло от гражданите повече не било необходимо. Когато обаче се разбра за последвалото поражение на консула в пролома на Мелфа и грубите сметки показаха, че римляните са загубили кажи-речи същия брой войници, колкото самнитите предния път, никой в Сената не си отвори устата за ново обръщение, връщащо общонационалния траур. Това само щеше да подчертае значението на изгубената битка.

— Би било напълно безполезно — разпери безпомощно ръце Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус пред малцината си колеги — сенатори, които бяха благоволили да обсъдят настъпилото положение. Долната му устна потрепна, но Скавър бързо я прехапа. — Това, с което трябва да се примирим, е един много по-сериозен факт — може да загубим войната.

Филип не присъстваше, затова и нямаше кой да повдигне спор по въпроса. Квинт Варий също се занимаваше с по-сериозни дела, а именно да съди в държавна измяна дребните риби в Сената; откакто Антоний Оратор и Скавър го бяха направили на смях пред съдебните заседатели, участта на останалите заподозрени стана още по-злочеста.

Лишен от каквато и да е опозиция от страна на оределите си колеги, Скавър не сметна за нужно да продължи с изказването си и тежко се отпусна на стола си. „Вече съм твърде стар — рече си за сетен път той. — Как така Гай Марий, с когото сме връстници, се справя с няколко противникови армии едновременно, а аз една реч не мога да изнеса.“

Отговорът на въпроса му дойде в края на секстилис, когато специален пратеник от Марий съобщи пред Сената за тежкия разгром на Херий Азиний при Карсеоли, за смъртта на същия Херий Азиний и за гибелта на още седем хиляди маруцински войници. Уви, градът бе дотам обезкуражен, че никой не отдаде особено значение на новината; вместо това граждани и сенатори зачакаха с нарастваща тревога кога друг пратеник ще им съобщи за неизбежното поражение. Като потвърждение на опасенията им съвсем скоро пристигна и вторият вестоносец. Беше приет веднага в Сената, където се събраха едва неколцина назначени отци да изслушат с ледени изражения трагичните новини. От всички сенатори с консуларен ранг присъстваше единствено Скавър.

„Гай Марий има голямото удоволствие да уведоми римския Сенат и народ за унищожителния разгром, който войските му нанесоха в този същия ден на Квинт Попедий Силон и цялата му армия от марси. Петнайсет хиляди вражи войници лежат убити по бойното поле, още пет хиляди са заловени в плен.

Гай Марий държи лично да изтъкне неоценимите заслуги за крайната победа на Луций Корнелий Сула и се извинява, задето не дава подробен доклад за събитията. Нека римският Сенат и народ го очакват след благополучното отърваване на Алба Фуценция от вражата обсада. Да живее Рим!“

При първото прочитане на посланието така и никой не искаше да повярва на ушите си. По изтънелите редици на облечените в бяло сенатори премина нещо като сподавена въздишка, но никой не се осмели да даде израз на радостта си. С треперещ глас Скавър повторно изчете писмото и едва тогава в Курията се надигнаха радостните възгласи, предали се светкавично из улиците на вечния град. За по-малко от час не остана човек в Рим, който да не е научил за победата. Гай Марий бе успял! Гай Марий бе обърнал колелото на съдбата! Гай Марий, Гай Марий, отново Гай Марий!

— Ей го пак герой на деня — оплака се Скавър пред фламен Диалис, Луций Корнелий Мерула, който от началото на войната не бе пропуснал нито едно заседание на Сената, независимо от огромния брой свещени забрани, преследващи го навсякъде. Единствен сред събратята си римски управници фламен Диалис не можеше да носи тога; вместо това ходеше облечен в тежко вълнено наметало на два ката — тъй наречената лена, което представляваше широк кръг с дупка за главата. На главата си жрецът носеше тесен шлем от слонова кост, украсен със символите на Юпитер и завършващ в горната си част с диск корава вълна, промушен с шип от слонова кост. От всички сенатори единствено Мерула ходеше брадат — не за друго, а за да си спести мъчението да го бръснат с костен или бронзов бръснач; на фламен Диалис му беше строго забранено да се докосва, до какъвто и да е предмет от желязо, затова брадата му висеше до гърдите, а косата — до средата на гърба. Именно поради тази забрана не можеше да участва и във война. Лишен от правото да изпълни воинския си дълг към родината, той компенсираше, като упорито търкаше стола в Сената и слушаше събратята си.

Мерула въздъхна.

— Е, Марк Емилий, колкото и да държим на патрицианската си принадлежност, мисля, че е крайно време да се съгласим с очевидното: аристократичната ни кръв дотам е изтъняла с вековете, че вече сме неспособни да дадем живот на герои.

— Пълни глупости! — сряза го Скавър. — Гай Марий е просто едно недоразумение!

— Къде щяхме да сме без него сега?

— Щяхме да сме в Рим и да бъдем истински римляни.

— Нима не те радва победата му?

— Радва ме естествено! Но просто ми се искаше отдолу на писмото да стоеше не името на Гай Марий, а това на Луций Корнелий Сула!

— Знам, че Луций Корнелий си вършеше добре работата на градски претор, но никога не съм чувал да се мери с Марий на бойното поле — отбеляза Мерула.

— А и как ли ще можеш да го чуеш, преди самият Марий да се е отказал от пълководството? Луций Корнелий Сула е воювал рамо до рамо с Марий още от… още от Югуртинската война. И винаги е имал голям принос за победите му. Но каквото и да стори Луций Корнелий, славата отива винаги за Гай Марий.

— Не си особено коректен, Марк Емилий! Гай Марий лично споменава Луций Сула в писмото си! Аз поне не виждам в какво можем да го укорим. Дори трябва да отбележа, че не ми е приятно да се отнасяме осъдително към човека, който отговори на молитвите ми.

— Човека, който отговори на молитвите ти? Какво искаш да кажеш, фламен Диалис? Имаш странен начин на изразяване.

— Боговете никога не отговарят пряко на молитвите ни, Принцепс Сенатус. Ако нещо не им се нрави, те ни предупреждават с някой природен феномен или бедствие. Ако ли пък искат да ни помогнат, правят го винаги чрез посредничеството на хората.

— Това и аз го знам не по-зле от теб! — Скавър не желаеше да слуша хвалебствия за Марий. — Винаги съм обичал Гай Марий не по-малко, отколкото съм го мразил. И все пак не виждам защо ти ще ми се сърдиш, задето предпочитам писмото да е било подписано от друг?

Точно в този момент в залата на Сената, където, освен Скавър и Мерула не бе останал никой друг, влезе един от писарите.

— Принцепс Сенатус, току-що се получи спешно съобщение от страна на Луций Корнелий Сула.

Мерула се засмя лукаво.

— Ето, че боговете най-сетне отговориха и на твоите молитви! Луций Сула също се е научил да подписва писма!

Скавър го стрелна с убийствен поглед, пое свитъка и бързо го разгъна. За негово огромно учудване целият ред бе зает с някакви си два реда текст, внимателно изписан с огромни, ясно четливи букви, които Сула предвидливо бе разделил на думи посредством точки. Явно не искаше да се стига до недоразумения. В писмото пишеше следното:

„ГАЙ.МАРИЙ.ПОЛУЧИ.МОЗЪЧЕН.УДАР.АРМИЯТА.НАСОЧЕНА.КЪМ.РЕАТЕ.ВРЪЩАМ.СЕ.ВЕДНАГА.В.РИМ.ДА.ДОНЕСА.МАРИЙ.СУЛА.“

Неспособен да си отвори устата от изживяния шок, Скавър Принцепс Сенатус просто предаде свитъка на Мерула и се отпусна на един от свободните столове.

— Едепол! — възкликна Мерула и седна до него. — О, до края ли ще трябва да ни преследват нещастията в тази война? Мислиш ли, че Гай Марий е мъртъв? Какво иска да каже Луций Сула, че го носел в Рим?

— Сигурно иска да каже, че е още жив, но че е неспособен да командва и армията му го е разбрала — обясни Скавър. След което пое въздух и гръмогласно извика писаря обратно: — Нека дойдат фанфарите. Да се разтръби из цял Рим, че Гай Марий е получил удар и се връща в Рим, придружен от Луций Корнелий Сула.

Писарят го зяпна в удивление и хукна да изпълнява нареждането.

— Смяташ ли, че това е най-мъдрото решение, Марк Емилий? — запита го недоверчиво Мерула.

— Единствено Великият бог знае, фламен Диалис. Нямам никаква представа кое е мъдро и кое — не. Това, което знам, е, че ако бяха свикал най-напред Сената да обсъдим новината, останалите щяха да я потулят. А това е немислимо — заяви твърдо Скавър и стана от мястото си. — Ще дойдеш ли с мен? Трябва да съобщя на Юлия, преди да е чула от глашатаите на рострата.

И така, когато петте кохорти кортеж около носилката на Гай Марий влязоха в града през Колинската порта, копията им бяха опасани с кипарисови клонки, мечовете и ножовете — обърнати нагоре. Шествието минаваше през един от римските пазари, където дърветата бяха окичени с гирлянди от цветя, а пътят — задръстен от мълчаливи люде, дошли едновременно да честват празник и да присъстват на погребение. Същата тишина съпровождаше Марий по целия му път до Форум Романум, където отново го посрещнаха есенни цветя и смълчани зрители. Цветята бяха, за да ознаменуват великата победа на Гай Марий; мълчанието — за да се отбележи още по-тежкото поражение, което му бе нанесла болестта.

Когато покритата носилка се показа зад войниците, сред тълпата се понесе неспокоен шепот:

— Трябва да е жив! Трябва да е жив!

Сула и петте кохорти се спряха едва в долната част на Форума, под самата ростра, докато Гай Марий бе отнесен нагоре по Кливус Аргентариус към дома му от северната страна на Капитолия. Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус лично се качи на рострата, за да се обърне към насъбралото се множество.

— Третият основател на Рим е все още жив, квирити! — прогърмя гласът му над площада. — Както винаги той успя да обърне цяла една война в полза на Рим и Рим няма как да изрази своята благодарност пред заслугите му. Молете се за здравето му, поднесете жертви на боговете и все пак не забравяйте, че може да му е писано скоро да ни напусне. Положението му е много сериозно. Но благодарение на него, квирити, нашето собствено положение е много по-добро, отколкото беше преди броени дни.

Никой не посрещна думите му с радост, никой и не заплака от мъка. Плачовете щяха да бъдат запазени за самото погребение — за тогава, когато и последната надежда щеше да е отлетяла. Скавър слезе от трибуната сред всеобщо мълчание и народът се разпръсна по площада.

— Няма да умре — посрещна го Сула, видимо изтощен.

Възрастният човек пренебрежително махна с ръка.

— Дори не го допускам. Още не е станал седми път консул, не може да си позволи да умре.

— Повтаряш точните му думи.

— Какво, нима може да говори?!

— Трудно. Мисълта му е съвсем ясна, просто му е трудно да говори. Лекарят на армията обяснява това с факта, че парализата е засегнала лявата му половина; ако ударът бил от дясната, Марий щял да бъде загубен. Нямам представа откъде му идват подобни заключения. Самият той не може да ми обясни. Така се знаело от опит: ако на ранения била засегната дясната половина на главата, завинаги изгубвал дар слово. Ако увреждането било отляво, говорът се запазвал.

— Колко странно! Дали в целия град ще се намери и един шарлатанин, който да знае колкото армейските лекари?

— Предполагам, че просто не са виждали достатъчно счупени глави.

— Е, да, няма къде да ги видят. — Скавър дружески хвана Сула под ръка. — Каня те у дома, Луций Корнелий. Ще пийнем малко вино, а ти ще ми разкажеш всичко. Мислех, че си още в Кампания, при Луций Юлий.

Колкото и да не му се искаше да издава нежеланието си, той се отдръпна от Принцепс Сенатус.

— Предпочитам първо да се отбия вкъщи, Марк Емилий. Горещо е, а аз съм още с бронята си.

Скавър въздъхна.

— Крайно време е и двамата да забравим какво се е случило преди толкова много години. Жена ми е вече по-зряла, по-улегнала, а и децата отнемат много от вниманието й.

— Щом така си рекъл, да вървим.

Тя ги чакаше в атрия, нетърпелива като всяка римска съпруга да узнае какво се е случило с Гай Марий и дали ще се оправи. На двайсет и осем години, вместо да се изхаби от времето, прекарано в майчинство, тя се бе разхубавила още повече и като зрял плод събираше погледите на мъжете край себе си. Дори сивите й като облачно небе очи не можеха да изтрият усещането за притегляне у околните.

На Сула обаче не му убягна, че колкото и мило да се държеше със съпругата си Скавър, колкото и да я галеше със старческата си усмивка, тя не преставаше да се страхува от него и да остава глуха за радостта му, че я вижда.

— Добре дошъл, Луций Корнелий — посрещна тя хладно госта.

— Добре заварил, Цецилия Далматика — отвърна й също тъй хладно той.

— В кабинета ти съм оставила напитки, мъжо — обърна се тя към Скавър с монотонния си глас. — Ще умре ли Гай Марий?

Отговори й Сула, който вече можеше да си позволи дори да се усмихне на домакинята си; срещата им във всеки случай се различаваше от тази на вечерята у Гай Марий.

— Няма, Цецилия Далматика. Гай Марий още не ни е казал последно сбогом. Можеш да ми вярваш, че тепърва ще слушаме за него.

Цецилия просто въздъхна с облекчение.

— Е, тогава ви оставям.

Двамата мъже изчакаха в атрия, докато тя се изгуби из къщата, след което Скавър поведе посетителя си към таблиния.

— Искаш ли да поемеш командването на север вместо Марий? — започна разговора Скавър, докато наливаше виното в чашите.

— Съмнявам се Сенатът да ми позволи, Принцепс Сенатус.

— В това и аз се съмнявам. Питам те дали изобщо искаш.

— Не. Ако се изключи краткото ми приключение заедно с Гай Марий, в тази война бях зает изключително в Кампания. Ако зависеше от мен, бих продължил да воювам на юг. А и Луций Юлий ме чака да се върна при него — добави той. Много добре знаеше какво смята да прави след новите консулски избори, но засега криеше намеренията си от всички.

— Войниците, които доведоха Марий, от твоите легиони ли са?

— Да. Останалите петнайсет кохорти изпратих директно в Кампания. Тези тук ще поведа сам още утре.

— Как ми се иска да се кандидатираш за консул! От десет години насам не сме имали толкова жалки съперници за управлението!

— Решил съм твърдо да се явя заедно с Квинт Помпей Руф на изборите догодина.

— И аз така чух. Жалко.

— И да искам, не мога да спечеля тази година, Марк Емилий.

— Би могъл… Ако получиш пълната ми подкрепа.

Сула се усмихна горчиво.

— Предложението ти идва твърде късно. А освен това имам твърде много работа в Кампания — кога ще се върна, за да се представя официално пред списъците? Дори да бъда избран, ще трябва да тегля жребий с колегата си и току-виж ме пратили на север против желанията ми. С Квинт Помпей в един отбор ще правя каквото си поискам. Ако сега се отметна от уговорката си с него, ще изгубя много. Вече съм дал ръката на дъщеря си на сина му.

— Тогава не ми остава нищо друго, освен да оттегля предложението си. Прав си. На Рим му предстои да преживее още една година с бездарни управници. Но винаги е било добре за нас, когато консулите са обвързани с роднински връзки. Хармонията по върховете неизбежно се е отразявала и на низините. От друга страна, Квинт Помпей дори не би помислил да съперничи с теб; за него ще бъде чест да следва указанията на човек като Луций Корнелий Сула.

— И аз така мисля, Принцепс Сенатус. Тазгодишните избори са единственото време, когато Луций Юлий ще може да мине и без услугите ми. Самият той смята да прекрати за известно време военните действия и да се върне в Рим. Затова смятам още този декември да омъжа дъщеря си за Помпеевия син, нищо че още не е навършила осемнайсет. Тя чака този момент с огромно нетърпение — излъга Сула. Много добре знаеше, че момичето още не се е примирило с готвената й участ, но пък и Фортуна нямаше да му помогне.

Два часа по-късно, когато се прибра у дома си, подозренията му относно поведението на Корнелия се усилиха още повече. Елия го посрещна с вестта, че дъщеря му се е опитала да избяга от къщи.

— За щастие робинята й толкова се уплашила, че веднага дойде да ми съобщи — добави тъжно Елия. Тя обичаше с цялото си сърце доведената си дъщеря и често си бе повтаряла колко би се радвала, ако момичето се обвърже с младежа, когото обича — малкия Марий.

— И какво ли е смятала да прави самотна из бойните полета на Италия? — подхвърли пренебрежително Сула.

— Не знам, Луций Корнелий. Не мисля, че и тя е имала особени планове. Просто женският й инстинкт е проговорил и тя го е послушала.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да я омъжим колкото се може по-скоро за младия Квинт Помпей — отсъди мрачно той. — Ще говоря с нея.

— Къде? В кабинета ти?

— Да, Елия, в кабинета ми.

Макар да знаеше, че мъжът й не я обича, че мрази слабостта й да защитава Корнелия, Елия си позволи да му напомни:

— Моля те, Луций Корнелий, не бъди прекалено суров с момичето!

Но Сула оставаше глух за подобни молби.

Корнелия Сула беше доведена в таблиния едва ли не под затворнически надзор, заобиколена от двамина яки роби.

— Свободни сте — обърна се господарят им към тях и впи смразяващия си поглед в лицето на малката бунтовница. Корнелия бе наследила изящните черти на майка си, забележителния тен на баща си, но очите й принадлежаха единствено на самата нея — широки и яркосини.

— Какво ще кажеш за свое оправдание, момиче?

— Този път съм готова всичко да изтърпя, родителю мой. Можеш да ме биеш до смърт, не се страхувам! Защото съм решила, че няма да се омъжа за Квинт Помпей, и нито ти, нито който и да било друг може да ме накара да отстъпя от решението си!

— Ако трябва, ще те вържа и ще те влача по улиците, момичето ми, но ще те омъжа за Квинт Помпей — отвърна баща й с онзи привидно спокоен глас, който предвещаваше големите домашни бури.

Независимо че умееше да плаче и да повтаря номерата на майка си, Корнелия приличаше много повече на Сула, отколкото на Юлила. Тя застана здраво на крака, сякаш очакваше върху лицето й да се стовари тежката ръка на баща й, и в очите й засвяткаха искри.

— Няма да се омъжа за Квинт Помпей!

— Кълна се в боговете, Корнелия, ще се омъжиш и още как!

— Няма!

В други случаи такова упорито предизвикателство би вбесило така Сула, че като нищо би изпаднал в умопомрачение; сега обаче, навярно защото откриваше у дъщеря си много от покойния си син, той се чувстваше безсилен да се разгневи. Затова предпочете друг подход.

— Дъще, знаеш ли коя е Пиетат? — попита той с известно отвращение в гласа си.

— Разбира се, че знам — отговори му Корнелия, която не очакваше подобна реплика. — Тя е дългът.

— Ако обичаш, изкажи се по-подробно.

— Тя е богинята на Дълга.

— На кой дълг по-точно?

— Изобщо на дълга.

— Включително и на дълга, който имаш спрямо родителите си, не е ли така? — запита я любезно Сула.

— Включително и на него — отговори Корнелия.

— Да предизвикваш своя патерфамилиас е тежко престъпление, Корнелия. Не само, че нанасяш обида на Пиетат, но и престъпваш самите римски закони. Ти трябва да се подчиняваш на главата на семейството, а това съм аз — обясни й търпеливо Сула.

— Над дълга ми към теб стои дългът ми към самата мене — отвърна му гордо тя.

Бащата усети как устата му започва да трепери.

— Не стои над, а много под, дъще. Ти си задължена най-напред пред мен, а после пред когото и да било друг. Ти си в моята власт.

— В твоята или в чужда, родителю, аз няма да изменя на себе си!

Изведнъж Сула избухна в бурен смях, който изтри всякакви следи от напрежение по лицето му.

— О, я си върви! — махна той към вратата и едва когато успя да надвие над смеха, добави: — Ще си изпълниш синовния дълг или ще те продам в робство! Знаеш, че нищо не може да ме спре да го направя!

— Нима аз вече не съм робиня? — обърна се Корнелия.

„Какъв войник би излязъл от нея!“ — не можа да сдържи възхищението си Сула. Изчака да му мине смехът и седна да драсне едно писмо до един приятел с гръцко поданство, някой си Публий Рутилий Руф от Смирна.

„Ако щеш ми вярвай, Публий Рутилий, малката нахалница ме нареди добре! Бях принуден да я плаша с наказания, които, ако станат реалност, с нищо няма да улеснят плановете ми за съвместно консулство с Квинт Помпей. И да я убия, и да я продам в робство, дъщеря ми никак не би ми била от полза; няма да е от полза и на младия Квинт Помпей, ако я хвана за косите и му я доведа насила в къщата! Какво ме съветваш да сторя? Питам те съвсем сериозно. Ако и ти не знаеш отговора на моите проблеми, не ми остава нищо друго, освен да се самоубия от отчаяние. Спомням си, че когато навремето Марк Аврелий Кота се чудил на кого да даде дъщеря си, ти си успял да го напътиш най-добре. Ето, о, велики и достопочтени съветнико, поставям те пред още главоблъсканица, свързана с бракосъчетание.

Признавам си, нещата тук са толкова сложни, че ако не беше безсилието ми да омъжа дъщеря си, за когото трябва, никога не бих седнал да си губя времето в писма, дори до теб. Но понеже тъй и тъй съм започнал, а и ти заслужаваш нещо като предварителна благодарност за съвета, който не се и съмнявам, че ще ми пратиш, ще ти разкажа и какво става в Рим.

Когато оставих нашия Принцепс Сенатус, той изрично спомена, че щял да ти пише, затова няма да те занимавам със злочестата съдба на Гай Марий. Вместо това ще се опитам да ти изложа накратко всички свои страхове и надежди за бъдещето и ако си представя, че съм облякъл тога претекста, ще седна на куриатния стол, запазен за римския консул. За щастие след победата на Гай Марий — и на мен самия, смея да отбележа — над Силоновите марси, Сенатът изрично упълномощи магистратите да си облекат всекидневните дрехи, вместо да си ръсят главата с пепел и да оплакват.

По всичко изглежда, че догодина ще имаме за консули Луций Порции Катон Лициниан и — настръхвам само като си го помисля — Гней Помпей Страбон. Страшна двойка, няма що! Един кучи задник и един полудив варварин, който не вижда по-далеч от носа си. Признавам, че и до ден-днешен не мога да си обясня как определени хора се добират до консулството и за какво им е то на самите на тях. Във всеки случай това, че си бил добър градски претор или си си свършил чудесно работата в чужбина, няма никакво значение за кариерата ти. Ако ще в кариерата ти на военен да има също толкова победи, колкото Птолемеевци са били царе на Египет, пак си за никъде. Единственото заключение, до което мога да стигна, е, че решаващият за изборната победа фактор са отношенията ти с конническото съсловие. Ако конниците не те харесват, Публий Рутилий, дори да се казваш Ромул и да си основал Рим, пак нямаш шанс да те изберат за консул. Именно конниците сложиха Гай Марий шест пъти на консулското място, три пъти в негово отсъствие. И което е истина, и до ден-днешен го обичат. С него на власт делата им вървят по-добре. Е, вярно, и да имаш предци, не е зле, но това не е причина да гласуват за теб, освен ако не разтвориш по-широко кесията или не осигуриш разни полезни неща като облекчен паричен пазар или сигурен канал за информация относно това, което прави Сенатът на закритите си заседания.

Консулството ми се полагаше по право още преди години. Разбира се, ако бях станал претор също преди години. И ако не беше пустият му Принцепс Сенатус да ми сложи прът в колелата. Но и той го стори не сам, а със съдействието на конниците, които на стада се влачат по петите му и блеят като агънца, когато ги погали по главиците. Не е трудно думите ми да се разтълкуват като все по-засилваща се омраза спрямо конническото съсловие. Не би ли било добре, питам се аз, веднъж завинаги да принудиш всички конници в Рим да заиграят по свирката ти? Ще заиграят, та свят ще им се завие, така да знаеш, Публий Рутилий! Ако ще и заради това, което направиха на теб.

Но да се върна на Помпей Страбон. От известно време насам той не е престанал да говори в Рим как се бил покрил със слава от главата до петите. Според мен обаче, ако изобщо може да се говори за славни деяния на римляните в Пиценум, тях ги е извършил не Помпей, а Публий Сулпиций, който му доведе подкрепления от Италийска Галия и нанесе тежко поражение на пиценците и пелигните, при това много преди да се е присъединил с войската на Помпей. Докато Сулпиций, а и всички ние се биехме, нашият кривоглед приятел (смъртта да го стигне!) си прекара цялото лято като на почивка в слънчевия Фирмум Пиценум. Когато най-после успя да се измъкне от обсадата, Помпей Страбон до такава степен се възгордя, че ако го слушаш, би останал с впечатлението, че с голи ръце е преборил цялата армия на Тит Лафрений. А Тит Лафрений не беше преборен, а заклан на бойното поле заедно с множество свои сънародници. За Публий Сулпиций (който е свършил повечето работа) дори не се споменава. И сякаш това му се струваше недостатъчно, протежетата на Помпей Страбон в Рим искат да изкарат победата му много по-важна и решителна от тези на Гай Марий срещу маруцините и марсите.

Тъй или иначе, войната е започнала да се обръща в наша полза. Толкова често ми го повтаря вътрешният ми глас, че не може да не е вярно.

Сигурен съм, ще е излишно да ти пиша с подробности за законопроекта на Луций Юлий Цезар, който възнамерява от декември да даде римско гражданство на половин Италия. Когато преди няколко часа съобщих на Принцепс Сенатус за намеренията на консула, предполагах, че новината ще го накара да излезе извън кожата си, вместо това той изглежда по-скоро доволен. Според него идеята за даряването на римско гражданство на Етрурия и Умбрия била по принцип много добра, единствено трябвало да я ограничим твърдо извън пределите на въстаналите земи. Изглежда, че двете области го тревожат и подобно на Цезар той се надява с даването им право на глас да ги лишим от всякакъв мотив за враждебност към Рим. Колкото и да се опитвах, не можах да го убедя, че законът на Юлий ще бъде само началото на един необратим процес; че съвсем скоро всички жители на Италия ще придобият гражданство, независимо дали са убивали римляни или не. Питам те и теб, Публий Рутилий, за какво се бихме досега?

Очаквам бързо отговор, нека ми обясниш как да се оправям с момичетата.“

Сула пъхна писмото си до Рутилий Руф в общия пакет, който Принцепс Сенатус изпрати по доверен куриер в Смирна. Това означаваше, че в най-добрия случай приятелят им ще го получи до един месец и ако отговорът му дойде със същия куриер, на свой ред ще се забави толкова.

В действителност Сула получи чаканата от Рутилий Руф вест в края на ноември. Самият той още се намираше в Кампания, където бдеше над здравето на консула Луций Цезар. Междувременно подлизурковците в Сената бяха удостоили консула с правото на триумф за победата си над Мутил при Ацера. Това, че самнитите се бяха върнали кажи-речи заедно с римляните под стените на Ацера и че враждебните действия се бяха подновили със същата сила, беше подробност, която назначените отци предпочетоха да не взимат под внимание. При приемането на решението за триумфа Сенатът се позова на факта, че след битката при Ацера Луций Цезар бил обявен на бойното поле за император от войниците си. Когато Помпей Страбон научи за триумфа, протежетата му вдигнаха такава врява, че Сенатът трябваше да му гласува и на него триумф. „Докъде още можем да паднем? — питаше се през цялото време Сула. — Един римлянин никога не е можел да чества триумф за победа над италийци.“

Колкото и да го удостояваха с почести, Луций Цезар не беше човекът, който би им обърнал внимание. Когато Сула го попита как смята да организира триумфалното си шествие, той просто го изгледа изненадано и отбеляза, че щом нямало плячка, нямало и нужда от особена организация.

— Ще преведа войските си през улиците на Рим — това е всичко.

Зимата най-после бе сковала действията на двете враждуващи страни, а Ацера продължаваше да не обръща внимание на двете армии, разположили се на лагер в съседство. Докато Луций Цезар хвърляше всички сили да прокара мечтания законопроект, Сула отиде в Капуа, където Катул Цезар и Метел Пий се бяха заели с тежката задача по реорганизацията на оределите след авантюрата в пролома на Мелфа римски легиони. Именно в Капуа го настигна писмото на Рутилий Руф.

„Скъпи Луций Корнелий, защо се получава все така — бащите никога да не знаят как да постъпят с родните си дъщери? И на мен ми иде да се отдам на отчаяние! Не ме разбирай, че съм имал някога проблеми с моята дъщеря. Когато я омъжих за Луций Калпурний Пизон, тя не можеше да си намери място от радост. Несъмнено причина за това е не особено привлекателната й външност, която и скромната зестра не бе способна да заличи; дъщеря ми сигурно се е тревожила, че баща й няма да й намери съпруг изобщо. Дори да бях довел у дома си онова непоносимо създание, сина на още по-непоносимия Секст Перквициен, тя пак би му се хвърлила на врата. Така или иначе, когато й представих Луций Пизон, тя го посрещна като дар от боговете и оттогава не се е уморила да ми благодари. Бракът на двамата се оказа толкова сполучлив, че доколкото чуват ушите ми, сегашното младо поколение смятало да постъпи по същия начин: когато й дойдело времето, дъщерята на сина ми щяла да отиде за сина на дъщеря ми. Да, да, знам какво казваше старият Цезар, но връзката между двамата братовчеди ще е първата в целия род, няма защо да се тревожим за децата, които ще се родят.

Решението на твоя проблем, Луций Корнелий, в действителност е много лесен. Единственото, което ти трябва, е съучастничеството на Елия, сякаш самата тя е замислила всичко без твоето знание. Та нека Елия започне да пуска пред момичето намеци, че си променил мнението си за сватбата и си търсел вече другаде. Нека изброи и няколко имена, във всеки случай на младежи, които Корнелия дори не би искала да погледне в лице. Ха, например Секст Перквициен, надали ще й се хареса особено.

Тежкото състояние на Гай Марий — да ми бъде простено, че предавам приятеля си — е голям късмет за теб самия, защото според римските обичаи малкият Марий и да иска, не може да встъпи в брак, докато баща му е на легло. Което е много важно за плана, на Корнелия Сула трябва да й се остави случай да поговори насаме с любимия си, но само след като е изслушала имената на другите кандидати. Нека се убеди сама, че има много по-лоши възможности от Квинт Помпей. Най-добре е Елия и момичето да навестят болния Гай Марий и Юлия по време, когато синът им със сигурност е в къщата; двамата все ще успеят да се усамотят за известно време. Във всеки случай трябва отрано да предупредиш Юлия за намеренията си!

Та така. Малкият Марий е едно много разглезено и самовлюбено момче. Ако щеш ми вярвай, Луций Корнелий, такива като него и да искат, не могат да стоплят сърцата на девойките. Нека дъщеря ти сама разбере що за човек е възлюбеният й. В момента него го вълнуват според мен само две неща — дали баща му ще го бъде и кой ще е тоя римски пълководец, дето ще го изтърпи като кадет в армията си. Все пак Марийчо не е глупав и знае, че който и да бъде новият му началник, ще го стяга десет пъти по-строго, отколкото го е правил баща му. Но има началници и началници, не всички ще посегнат на човек като него. От писмото на Скавър научавам, че никой не ще младежа при себе си, сиреч никой няма да го покани лично в щаба си; следователно въпросът ще се реши от съвета на контуберналите. Скромните ми източници на информация говорят, че малкият Марий много обичал вино и жени, не е ясно кое по-напред от другото. Още една причина да не се възторгне особено от срещата си с Корнелия Сула — скъп спомен от детството, за който е таял мили чувства на петнайсет или шестнайсет години, без дори да съзнава, че му създава повече неприятности, отколкото радости. Не мисля, че в момента младежът е твърде различен от онова, което е представлявал преди две-три години. Работата е там, че докато той сам е променил мнението за себе си, Корнелия ще го намери все същия. Повярвай ми, Луций Корнелий, Марий ще допусне грешка сред грешка на срещата си с нея, а тя сама ще го предизвика да извърши още.

Щом детето се срещне с малкия Марий, ти ще помолиш Елия да засили намеците си, че баща и е започнал да търси нови приятелства и че Помпей Руф може да остане на заден план. Вместо с него си се замислил дали да не влезеш в комбина с някой могъщ конник.

А сега ще ти издам една безценна тайна по въпроса за жените, Луций Корнелий. Една жена може да си е казала веднъж завинаги, че не ще този или онзи свой ухажор, и въпреки това, подочуе ли се, че ухажорът сам оттегля предложението си по една или друга причина, но в никакъв случай заради нейния отказ, то същата тази жена изведнъж зарязва всичко останало и се опитва да се свърже с неверния си кандидат. Ще й се да види какво се е било хванало на въдицата и, преди да се е откачило и отплувало завинаги по течението. В крайна сметка дъщеря ти дори не е видяла рибката, която й се предлага! Пак Елия ще трябва да измисли някоя много сериозна причина Корнелия Сула да ви придружи на вечеря у Квинт Помпей Руф: че бащата се е върнал в отпуск, че майката е болна, знам ли и аз какво. Дали Корнелия Сула не би могла да преглътне поне за няколко часа отвращението и да похапне в присъствието на ненавижданата риба? Гарантирам ти, Луций Корнелий, тя няма да откаже. А понеже аз самият знам точно за каква риба става дума, убеден съм, че лесно ще промени мнението си. Момчето е точно неин тип. Във всичко Корнелия ще знае много повече от него и лесно ще се наложи в семейството. Изкушението е неустоимо! В някои отношения дъщеря ти е пълно подобие на баща си.“

Сула остави писмото на писалището и се опита да помисли. Главата му буквално се въртеше. Просто? Как можеше Публий Рутилий да нарече „прост“ подобен план, на който не му се вижда нито началото, нито краят. Та една военна маневра на полето беше сто пъти по-проста от подобен заговор! И все пак нищо нямаше да загуби, ако опита. Дали това или друго, все нещо трябваше да се направи. Затова, леко облекчен от приятелския съвет, Сула се зае да чете останалата част от писмото, нетърпелив да узнае какво ново му съобщава Рутилий Руф.

„В това малко ъгълче от големия свят, в което живея, нещата вървят от ден на ден все по-лошо и по-лошо. Предполагам, не е сега времето, когато в Рим ще проявяват какъвто и да било интерес към събитията в Римска Азия, но също така предполагам, че в службите на римския Сенат в получен един доклад, който Принцепс Сенатус вече би трябвало да е прочел. Също така би трябвало да е прочел писмото, което му пратих по същия куриер, както и твоето.

На престола на Витиния седна поредното понтийско протеже. Точно така. В момента, в който реши, че Рим окончателно му е обърнал гръб, цар Митридат нахлу във Витиния! За пред хората нашественикът беше Сократ, по-малкият брат на Никомед III, заради което и до ден-днешен Витиния продължава да се води суверенно царство с нов владетел вместо стария. Има известно противоречие в словосъчетанието «цар Сократ», не мислиш ли? Можеш ли да си представиш атинянина Сократ с царска корона на главата? Тъй или иначе, в цяла Римска Азия едва ли се намира човек, който да смята Витиния за действително свободна. Като се изключи името й, Витиния е изцяло подвластна на Митридат Понтийски. Представям си дори как Митридат фучи и беснее по адрес на новия цар Сократ! Защото той благородно остави цар Никомед да изчезне, преди да са го пипнали. Колкото и да беше напълнял с годините, Никомед се оказа доста бърз при бягството си през Хелеспонта; в Смирна се говори, че прогоненият цар вече е тръгнал за Рим, за да се оплаче пред римския Сенат и народ за отнетия му престол; в крайна сметка тъкмо римляните му бяха позволили да го заеме. Убеден съм, че до края на тази година Никомед ще се появи по римските улици, изгърбен под тежестта на витинската хазна.

И сякаш това нещастие не беше достатъчно, на кападокийския престол също се настани поредната понтийска марионетка. Отново рамо до рамо, Митридат и Тигран влязоха за втори път в Евсевия Мазака и качиха на трона още един син на Митридат; по традиция се нарича Ариарат, но не мисля, че е същият онзи Ариарат, с когото Гай Марий се е срещал. Досегашният Ариобарзан обаче се оказа не по-малко пъргав от Никомед и също се спаси от преследвачите си. Няма да мине много време след идването на Никомед и ще трябва да го посрещате и него. Уви, без толкова много багаж, колкото колегата му!

Луций Корнелий, все повече се убеждавам, че в самата римска провинция назряват смутове. Мнозина са онези, които лесно няма да забравят безобразията на публиканите. Мнозина са тези, които не искат и да чуят за Рим. В определени среди открито се издига името на цар Митридат. Много се страхувам, че ако — или може би ще е по-точно да кажа «щом» — понтиецът посегне на нашите владения, тук ще го посрещнат с разтворени обятия.

Знам, че това не е твоя грижа, Луций Корнелий. По принцип на Скавър се пада задачата да се грижи за външната политика. Но той ми пише, че не се чувствал вече много добре.

Предполагам, че сега цялото ти внимание е насочено към войната в Кампания. Напълно съм съгласен с теб, че в нея е настъпил решителен обрат. Бедните италийци! Дали ще получат гражданство или не, не знам, но със сигурност поколение след поколение римляни ще им искат възмездие.

Ще се радвам да науча какво е станало с дъщеря ти. Убеден съм, че Амор скоро ще я прибере в обятията си.“

Вместо да обяснява на жена си каква хитрина е намислил Публий Рутилий Руф, Сула просто отряза онази част от писмото, в която се описваше заговорът срещу Корнелия Сула, и я препрати на Елия в Рим, заръчвайки й да спазва стриктно указанията; стига естествено да разбере за какво изобщо става дума.

То не се оказа трудно за оправната Елия. Когато Сула се завърна в Рим заедно с Луций Цезар, той завари в дома си отдавна забравената семейна хармония, както и една ведра и усмихната дъщеря, очакваща с нетърпение да бъде омъжена.

— Всичко стана точно както Публий Рутилий го беше описал в писмото си — рече щастливо жена му. — Когато се срещна с Корнелия, малкият Марий се държа отвратително. Бедното момиче! Беше тръгнало за къщата на Гай Марий изпълнено с любов и надежда, навярно си е представяло, че любимият й ще облегне глава на скута й или ще заплаче на рамото й. Вместо това той беснееше, задето кадетската комисия на Сената му е наредила да остане в щаба на досегашната си армия. По всяка вероятност заместник на Гай Марий ще бъде някой от новоизбраните консули, а малкият ги мрази и двамата. Предполагам, че си е правил някакви сметки да бъде прикачен към теб, но комисията твърде хладно му е отказала.

— Толкова по-добре за самия него, защото ако наистина бе дошъл при мен, приемът щеше да е още по-хладен — закани се мрачно Сула.

— Това, което го е ядосало най-много, не е бъдещият му началник, а самият факт, че никой не го иска при себе си. Колкото и да оправдава неуспеха си с непопулярността на баща си в Сената, малкия Марий добре си дава сметка, че отрицателното отношение на хората се дължи най-вече на самия него. — Елия буквално сияеше от радост, докато изливаше злобата си върху главата на Марийчо. — Не му се щеше Корнелия нито да му съчувства, нито да го гледа с някогашното възхищение. Ако се вярва на дъщеря ти, държал се е не само резервирано, но дори невъзпитано.

— И тогава тя реши да се омъжи за Квинт Помпей.

— Не веднага, Луций Корнелий! Първо й оставих два дни да се наплаче. След това подхвърлих уж между другото, че щом като засега баща й се бил отказал от брачния съюз с Помпеите, нямало нищо лошо да ме придружи на вечеря у тях. Просто ей така, да види какво представлява младежът. Всеки на нейно място би бил любопитен.

Сула се усмихваше в предчувствие какво е станало.

— И какво стана?

— Двамата се харесаха от пръв поглед. На вечерята стояха един срещу друг и през цялото време не млъкнаха, сякаш се познават от детството си. — Толкова беше щастлива Елия в този момент, че от вълнение хвана ръката на мъжа си и я стисна. — Много мъдро постъпи, като премълча пред Квинт Помпей за нежеланието на дъщеря си. Цялото семейство я посрещна като скъп гост, а момичето се понрави на всички.

Той издърпа ръката си.

— Насрочихте ли деня на сватбата?

Лицето на жена му видимо помръкна.

— Веднага щом минат изборите. — В погледа й се прочете дълбоко таената мъка. — Скъпи Луций Корнелий, защо не ме харесваш? Толкова се старая!

Съпругът й я изгледа мрачно и като се отдръпна към вратата, изтърси:

— Да бъда съвсем честен, Елия, не за друго, а просто защото си ми скучна.

И излезе. Елия остана известно време неподвижна и навярно се чудеше дали да плаче, или да се радва; Сула не беше казал, че ще се развежда с нея. По-добре малкото щастийце, отколкото съвсем никакво.

Скоро след завръщането на Луций Цезар и Сула в Рим се разнесе новината, че Езерния се е предала на самнитите. Градът бил изнемощял от глад, по улиците не останали нито кучета и котки, нито коне и магарета, нито кози и овци — всичко отишло да запълни изпразнените търбуси на защитниците. Най-накрая Марк Клавдий Марцел се видял принуден лично да отвори портите на Езерния, след което безследно изчезнал. Никой, освен самнитите не можеше да каже каква е съдбата му.

— Убили са го — дори не му трябваше да гадае на Луций Цезар.

— Навярно имаш право — съгласи се Сула.

Разбира се, Луций Цезар нямаше намерение да се връща на бойното поле. Консулският му мандат наближаваше към своя край, а той държеше през пролетта да бъде избран за цензор; да се връща отново в Кампания, за да служи като легат в щаба на новия консул, му се виждаше напълно безсмислено.

За пръв път от няколко години в колегията на народните трибуни се забелязваха няколко обещаващи имена едновременно, навярно защото цял Рим говореше за предвиждания закон за разпространението на римското гражданство. И да искаше, Луций Цезар не можеше повече да крие намеренията си от общественото мнение. Трибуните се очертаваха негови привърженици, понеже мислеха либерално и не подкрепяха кървавите мерки срещу италийците. Председател на колегията стана Луций Калпурний Пизон Фруги; последното му име идваше, за да го разграничи от другия клон на Калпурний Пизоните — Цезонините, към които принадлежеше зетят на Публий Рутилий Руф. Пизон Фруги се знаеше като по-скоро консервативен човек, дарен с енергия и решителност; от самото начало на мандата си той обяви пред плебейското събрание, че възнамерява енергично да противостои на двамата най-радикални трибуни в колегията — Гай Папирий Карбон и Марк Плавций Силван, — ако им хрумне да излязат извън рамките на Цезаровия законопроект и дарят римското гражданство на народите, въвлечени в Италийската война. Това, че се бе въздържал да отхвърли самия закон, се дължеше на дългите и убедителни напътствия, които бе получил от страна на Скавър и други уважавани личности в Сената. По този начин за пръв път от началото на войната събитията на Форума приковаха обществения интерес; освен военни действия задаващата се година обещаваше и политически препирни.

Далеч по-потискаща бе атмосферата по времето на изборите в центуриатните комиции — особено когато се гласуваше за консули. Двамата главни претенденти бяха спечелили състезанието още два месеца по-рано и сега победата им трябваше само да бъде ратифицирана. Това, че първи консул стана Гней Помпей Страбон, а Луций Порций Катон Лициниан остана втори, се дължеше не на друго, а на триумфа, който Страбон ознаменува броени дни преди изборите.

— Тези триумфи са си жив срам — сподели Скавър Принцепс Сенатус пред Луций Корнелий Сула. — Първо Луций Юлий, сега Гней Помпей, това минава всяка мярка! Започвам да се чувствам много стар.

Сула го изгледа внимателно и си рече, че Скавър, освен че се чувства стар, изглежда така. Това беше много тревожно. Ако загубата на Гай Марий означаваше, че римските армии ще се лутат известно време като мухи без глави по полетата на Италия, то какво би представлявал Форум Романум без присъствието на Марк Емилий Скавър? Кой от всички сенатори щеше да обърне внимание на всички онези наглед незначителни, но всъщност жизненоважни събития, случващи се сред съседните на Рим страни? Кой изобщо щеше да продължи външната политика, водена от Рим в продължение на два века? Кой щеше да поставя на мястото им самонадеяните глупаци като Филип или бруталните парвенюта като Квинт Варий? Кой друг вместо него щеше да се изправи като непоклатима скала срещу всички беди, които ще връхлетят Рим? Истината беше, че откакто Марий бе покосен от удара, Скавър видимо се бе състарил; колкото и да се бяха държали за гушите през последните четиридесет години, двамата бяха един за друг като вода и въздух.

— Марк Емилий, трябва повече да пазиш здравето си! — предупреди го Сула, обзет от мрачни предчувствия.

В зелените очи на събеседника му просветнаха лукави искрици.

— Човек все някога трябва да си отиде, нали?

— Така е. Но ти просто нямаш правото да го сториш. Рим още се нуждае от теб. Ако и ти ни напуснеш, то кой ще ни спасява от нежни души като Луций Юлий Цезар или Луций Марций Филип?

Скавър се засмя.

— Това ли е най-голямото зло, което може да сполети Рим — Луций Цезар и Филип? — попита той и наклони голата си глава на една страна като някой престарял, проскубан бухал. — В някои отношения много те ценя, Луций Корнелий. Но понякога си казвам, че в твои ръце Рим би изживял много по-страшни мигове, отколкото ако се оставеше на Филип. — Щракна с пръсти. — Ти може и да не си роден войник, но повече време от кариерата си на сенатор прекара по бойните полета. А съм забелязал, че дългата военна служба превръща сенаторите в пълни автократи. Вземи например Гай Марий. Когато един пълководец заеме политически пост, той е нетърпелив да постигне желаното и твърде често гледа да се освободи от рамките, които му поставят традицията и толерантността.

Двамата разговаряха пред книжарницата на Созий на Аргилетум, където се намираха и няколко от най-реномираните сергии за храни в цял Рим. Докато обсъждаха бъдещето на Рим, те добре си похапваха сладкиши от грозде и захаросан крем; в близост до тях дебнеше някакъв светлоок младеж, който си изкарваше прехраната с легенче топла вода и суха кърпа; сладкишите на продавача в съседство бяха лепкави и мазни и двамината сенатори с готовност бяха откликнали на деловата му оферта.

— Когато дойде моето време, Марк Емилий, ще постъпя с Рим в зависимост от това, какво представлява самият той. В едно мога да те уверя: няма да позволя днешните римляни да опозорят имената на предците си. Нито ще позволя отново властта да отиде в ръцете на хора като Сатурнин — зарече се твърдо Сула.

Скавър привърши със закусчицата си и щракна с мазните си пръсти, за да уведоми светлоокия, че ще се възползва от услугите му. Подаде мръсните си ръце на момчето и след като внимателно се увери дали работата е била свършена както трябва, му даде цяла сестерция като възнаграждение. Сетне изчака Сула да си измие на свой ред ръцете (и да подаде доста по-скромна монета) и продължи по темата.

— Някога имах син — каза Скавър най-невъзмутимо, — но синът ми не се оказа мъж на място. Колкото и да беше мил и любезен, беше твърде страхлив и слабохарактерен, за да защити името си. Сега имам втори син, твърде малък, за да знам какво ще излезе и от него. И все пак едно нещо научих, Луций Корнелий, а то е, че колкото и славни да са нашите предци, бъдещето принадлежи единствено на потомците ни.

Сула изкриви лице.

— И моят син умря, но за разлика от теб друг не ми се роди.

— Значи така ти е било писано.

— Мислиш ли, че боговете наистина имат пръст в тези неща, Принцепс Сенатус?

— Убеден съм. Ето, погледни ме, цял живот ролята ми е била да ограничавам амбициите на Гай Марий. Рим имаше нужда от мен и аз бях на неговите услуги. Напоследък обаче ми се струва, че ти приличаш много повече на Марий, отколкото на Скавър. А не виждам някой, който да ти се противопоставя. В крайна сметка това може да се окаже много по-пагубно за нашите мос майорум от появата на хиляда Сатурниновци на Форума.

— Имаш думата ми, Марк Емилий, че Рим няма защо да се плаши от мен. — Сула се замисли малко над току-що изреченото и добави: — Имам предвид твоя Рим, не Сатурниновия.

— Искрено се надявам да си прав, Луций Корнелий.

Двамата се насочиха към Сената.

— Дочувам, че Катон Лициниан щял да бъде изпратен в Кампания — рече Скавър. — С него ще ти е по-трудно да се разбереш, отколкото с Луций Юлий; също толкова неуверен, колкото Цезар, но много по-непоносим като характер.

— Няма да представлява грижа за мен — успокои го Сула. — Гай Марий с право го нарече грахово зърно, а похода му в Етрурия — детска работа. Знам как да се оправям с граховите зърна.

— И как?

— Като ги смачкам под петата си.

— Знаеш, че никога няма да ти дадат върховното командване, вече проверих веднъж.

— Това ни най-малко не ме интересува — усмихна се той. — Когато смачкам зърното, просто не би имало на кого друг да го поверят.

В устата на друг подобни закани биха прозвучали като празно самохвалство и Скавър би ги посрещнал със смях. Но когато ги изричаше Сула, те внезапно придобиваха съвсем различен смисъл; и не бяха никак смешни.

Марк Тулий Цицерон добре помнеше, че е роден на втория ден след Новата година и че му предстои да навърши седемнайсет години. Затова, вместо да чака да го повикат специално, с натежало сърце понесе крехката си фигура към военните служби на Марсово поле, където да го регистрира като принадлежащо на поредния римски новобранец. Шумният и приказлив юноша, който навремето бе толкова близък приятел на покойния син на Сула, напоследък се бе научил по-малко да си отваря устата; на почти седемнайсет години той вече не откриваше никаква надежда за себе си в бъдещето. Звездата му неслучайно бе изгряла толкова рано — вече се виждаше как безпомощно залязва, избледняла на фона на италийските пожарища. Там, където навремето се събираха цели тълпи да се наслаждават на Цицероновото ораторство, днес и котки не се забелязваха. И нищо чудно никога повече добрите времена да не се върнеха. С изключение на Варианската комисия в цял Рим не работеше нито един трибунал, а градският претор, който беше върховният правораздавател в републиката, се занимаваше с управлението на големия град и си имаше други задължения. И ако се съдеше по успехите на италийците, едва ли в скоро време съдилищата щяха да подновят дейността си. От всички големи римски юристи, като се изключи Сцевола Авгур, който заради деветдесетгодишната си възраст отдавна бе прекратил дейността си, никой повече не се показваше на публично място; цялата плеяда от наставници и покровители, през чиито грижи бе минал младият Цицерон, бяха изчезнали, погълнати от водовъртежа на гражданската война; Крас Оратор, патронът на баща му, не беше между живите.

Това, което най-много плашеше Цицерон, бе, че никой не даваше пукната пара за бъдещето му. Малкото велики мъже, които той познаваше и за които беше сигурен, че са още в Рим, бяха прекалено заети да се занимават точно с него; нищо че той бе имал наглостта сам да им напомни за екзистенциалните си проблеми, нямащи равни никъде по света. Колкото и да беше тропал Цицерон по вратите на римските патриции — като се почне със Скавър Принцепс Сенатус и се свърши с Луций Юлий Цезар, никой не бе благоволил да му отвори. В крайна сметка кой беше Марк Тулий Цицерон? Някаква си рибка, която в продължение на няколко години се бе мятала в мрежите на стопаните на Форума. Та той дори не бе навършил пълнолетие… Откъде накъде великите римляни щяха да се занимават с него? Тъй както баща му (клиент на покойник, сиреч политически сирак) го беше казал с няколко думи, Цицерон Младши трябваше да забрави за някогашната си площадна слава и да приеме без жалби това, което бъдещето му приготвеше.

Когато младежът излезе на Марсово поле и застана пред масите на комисията, обърнати към Вия Лата, не зърна нито едно познато лице; цялата комисия беше съставена от застаряващи педарии, които бяха заставени в името на националното спасение да вършат работа колкото отегчителна, толкова и необходима. Никой от тях не се радваше ни най-малко на оказаното му от Сената доверие. Единственият, който благоволи да погледне в лице Цицерон, бе председателят на комисията — всички останали се бяха погребали под купища документи и дори да искаха, не можеха да обърнат внимание на поредния наборник. Председателят изгледа скептично недоразвитата фигура на Цицерон, очертаваща се още повече на фона на огромната му, крушовидна глава, и мина към протоколния разпит:

— Лично и фамилно име?

— Марк Тулий.

— Лично и фамилно име на бащата?

— Марк Тулий.

— Лично и фамилно име на дядото?

— Марк Тулий.

— Триба?

— Корнелия.

— Когномен, ако имаш изобщо?

— Цицерон.

— Класа?

— Първа — конник.

— Баща ти държи ли обществения кон?

— Не.

— Можеш ли да си позволиш цената на пълно бойно снаряжение?

— Разбира се.

— Можеш ли да четеш и да пишеш?

— Разбира се!

— Трибата ти е селска. Откъде си?

— От Арпинум.

— А, комшия на Гай Марий! Кой е патрон на баща ти?

— Луций Лициний Крас Оратор.

— Значи никой в момента?

— Не, в момента никой.

— Минал ли си предварително военно обучение?

— Не.

— Можеш ли да различиш дръжката от острието на меча?

— Ако това означава дали мога да го използвам — не.

— Яздиш ли?

— Да.

Председателят привърши с попълването на формуляра и вдигна отново глава. На устните му се бе изписала горчива усмивка.

— Ела пак два дни преди януарските нони, Марк Тулий, ще получиш указания къде да изпълниш военния си дълг.

Така значи. Бяха му наредили да се представи в армията точно на рождения му ден… Цицерон се отдръпна от масата на комисията дълбоко унизен. Та те дори не бяха разбрали с кого разговарят! Не беше възможно да не са чули нищо за подвизите му на Форума! Бяха предпочели обаче да го скрият. Явно бяха решили, че и той е длъжен да служи в армията като всички останали. Да ги беше помолил за някоя канцеларска служба, само щеше да го изтъкне като страхливец в очите им; Цицерон беше достатъчно интелигентен, за да го разбере сам. Затова и си беше замълчал; когато му дойдеше времето да опита за консул, не можеше да оставя на съперниците си подобни козове.

И понеже Цицерон открай време беше търсил все приятелството на по-големи от себе си, сега нямаше никого, на когото да се оплаче. Всичките му познати бяха по задължения извън града — като се почне от Тит Помпоний и се свърши с безбройните племенници и роднини на покойния му патрон и собствените му братовчеди. Младият Сула, единственият му връстник, който би се намирал по това време в Рим, отдавна си беше отишъл. На нещастния юноша не му оставаше друго, освен да се прибере право у дома си. Той тръгна към Викус Куприус, за да се прибере в бащината си къща в Карина, без да може да прогони от душата си облака на отчаянието.

Всеки римски гражданин беше призован да отбие военната си служба в момента, в който навърши седемнайсет години. Това важеше дори за пролетариите. Но преди да избухне войната срещу италийците, на Цицерон дори не му бе минало през ума, че ще му се наложи да служи като редови легионер; все си беше правил сметката, че ще използва влиянието на наставниците си, които биха му осигурили службица, отговаряща на блестящите му литераторски способности. Освен на парад великият адвокат нямаше дори да се докосва до ризницата и меча. Ставаше му ясно обаче, че не бива да храни подобни надежди. Нещо повече, вътрешният му глас му подсказваше, че животът в армията крие едно особено неприятно преживяване — да умре.

Баща му, който никога не бе обичал живота в Рим, сега бе отишъл в Арпинум, за да наглежда нивите си през зимата. Цицерон знаеше, че няма да се върне, преди големият му син да е бил взет в легионите. По-малкият му брат Квинт, осемгодишен, бе отишъл с баща си на село; той не притежаваше способностите на Марк и тайно предпочиташе спокойния живот на провинциалиста. Така единствено Хелвия, майката на Цицерон, бе принудена да остане в римската къща, която ненавиждаше, и да се грижи за големия си син.

— Ти си само една напаст и нищо повече! — посрещна го тя още от вратата, без да се замисля, че Цицерон има нужда повече от утеха, отколкото от хули и ругатни. — Ако не беше ти, сега щях да си гледам живота у дома, а баща ти нямаше да хвърля луди пари за тази скъпа къща. В цял Рим не се намира и един роб, който да не е крадец и мошеник, и каквото време ми остава от проверките на домашните сметки, трябва да гледам цялата прислуга в ръцете да не отмъкнат нещо. Разреждат виното, карат ме да плащам за най-скъпите маслини и ми поднасят от най-евтините, купуват само половината от хляба и зехтина, за който им даваме пари, а с останалото се тъпчат те. Вече ще трябва сама да ходя на пазар. — Хелвия се спря за миг, после се нахвърли с удвоена енергия върху сина си. — Всичко е заради теб, Марк! Заради твоите болни амбиции! Винаги съм повтаряла: всяка жаба да си знае гьола. Само дето никой не е благоволил да ме изслуша. Ти нарочно подтикваш баща си да пилее семейното състояние за измисленото ти образование… Но да знаеш, че никога няма да станеш втори Гай Марий! Досега не съм виждала момче толкова вързано в ръцете, колкото теб. И какво ще правиш с твоите Омир и Хезиод? Човек не може да се храни с мастило и хартия. Нито може да гони хартия с писачество. Само дето аз трябва да стоя като вързана тук…

Синът й обаче не можа да изтърпи докрай оплакванията й. Като закри уши, за да не слуша гласа на майка си, Марк Тулий Цицерон се завтече към кабинета си.

Това, че младежът ползваше самостоятелен кабинет, се дължеше единствено на баща му. За него беше чест да остави най-хубавата стая в къщата си на изключително надарения си син, гордост на семейството. Навремето бащата също бе таял скрити надежди да направи кариера, но сравнително рано се бе отказал в полза на сина си. Да държи такова чудо на природата в затънтения Арпинум? Никога! До раждането на Цицероновия вундеркинд Гай Марий беше единственият известен човек от града, независимо че Тулий Цицероните открай време се бяха смятали за нещо повече от съседите си Марии; не за друго, а защото сред Мариите интелектуалци не се раждаха. Ето защо те нека отглеждат колкото си искат хора на оръжието; все някога един Тулий Цицерон щеше да се докаже чрез силата на мисълта си. Хората на действието минаваха и заминаваха, докато тези на мисълта оставаха във вечността.

Бъдещият човек на мисълта сега-засега се затвори в кабинета си и като залости вратата, даде пълна воля на сълзите си.

На рождения си ден Цицерон се яви отново пред военна комисия на Марсово поле и с разтреперани нозе отговори на няколкото въпроса, които председателят му зададе:

— Пълно име заедно с когномена?

— Марк Тулий Цицерон Младши.

— Триба?

— Корнелия.

— Класа?

— Първа.

Комисията се разрови сред свитъците с имената на призованите да се явят през деня и най-накрая намериха неговия; това беше документът, с който новобранецът трябваше да се яви пред бъдещия си началник. На практичните римляни не им бе убягнало, че ако човек получи устни нареждания, той може и да не се съобрази изцяло с тях. Копие от повиквателната вече бе тръгнало към наборните офицери в Капуа.

Председателят на комисията внимателно се зачете в подробните бележки, които някой беше нахвърлил върху Цицероновата повиквателна, и най-накрая хладно изгледа младежа.

— Е, Марк Тулий Цицерон Младши, личи си, че в последния момент някой се е сетил за теб — рече му той. — По принцип трябваше да те пратим като редови легионер в Капуа, но в комисията е постъпила лична молба от страна на Принцепс Сенатус. Моли да бъдеш прикрепен към щаба на някой от консулите. Комисията е решила да те прикачи към щаба на Гней Помпей Страбон. Трябва да се явиш утре сутринта в дома му и да получиш лични указания. Комисията е отбелязала, че не си минал през никакво предварително обучение, затова предлага до деня, в който трябва да се заемеш със задълженията си, да се отдадеш на физически упражнения на Марсово поле. Това е всичко. Свободен си.

Вълни на облекчение преминаха през цялото тяло на Цицерон и краката му още повече се разтрепериха. Той грабна скъпоценния свитък и хукна, преди да са му го взели обратно. „Щабни задължения! О, боговете да славят името ти, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус! Благодаря, благодаря! Ще докажа на Гней Помпей, че услугите ми са незаменими. Ще се превърна в хроникьор на армията му, ще пиша речите му, ако трябва, но никога няма да пипна меч през военната си служба!“

Цицерон нямаше никакви намерения да се захваща с физически упражнения на Марсово поле. Две години по-рано бе опитал, но единственото, което научи, бе, че краката не го държат, ръката не го слуша, погледът не може да се съсредоточи в една точка, а умът му остава зает с други неща. Броени минути, след като му бяха дали дървения меч да се изправи срещу учебната кукла, и цялото поле се бе струпало да го наблюдава. С тази разлика, че ако на Форума го аплодираха, сега всички му се смееха. Колкото повече часове прекарваше на Марсово поле, толкова повече подигравчии се събираха. Смееха се на пискливия му гласец, имитираха скимтящия му смях, затова пък подминаваха без внимание ерудираните му шегички и оценяваха по-ранното му узряване по-скоро като обект на закачки, отколкото на респект. Тогава Марк Тулий Цицерон се бе отказал от всякакво военно обучете, заричайки се никога повече да не се захваща отново. Никой петнайсетгодишен юноша не обича да му се присмиват на публично място, но с Цицерон нещата стояха различно — той не само беше на петнайсет години, но вече си беше спечелил възхищението на възрастните и бе започнал да гледа на себе си като на нещо по-особено от околните.

„Някои хора — разсъждаваше малкият адвокат — просто не са родени да носят оръжие.“ Цицерон беше един от тях. Не ставаше дума за страх! Природата просто го бе лишила от възможността да контролира тялото си! Никой нямаше правото да го обвинява, че е проявил слабост. Момчетата на неговата възраст бяха глупави, знаеха да ценят само телата си, нищо от това, което се ражда в главите им. Толкова ли не разбираха, че един ден плътта ще застарее, а мисълта ще продължи да блести над нея? Толкова ли не им се искаше да бъдат различни помежду си? Какво толкова можеше да ги привлича мятането на копие по цел или сеченето на сламени глави с дървени мечове? Цицерон бе достатъчно мъдър да знае, че между мишените и действителността има голяма разлика и че ако някой ден всички тези убийци на плашила бъдат изправени на истинското бойно поле, много биха се проклинали, че изобщо са се родили.

На другата сутрин Цицерон облече своята тога вирилис и се представи в дома на Гней Помпей Страбон. Къщата се намираше на Палатина, откъм страната на Форума, и при вида на тълпата, скупчила се вътре, младежът съжали, че баща му не е тук да го придружи. Неколцина от чакащите бързо го разпознаха като чудото — оратор, но никой не благоволи да го привлече към разговора си. Лека-полека Цицерон беше избутан в най-мрачния и далечен ъгъл на Помпеевия атрий, където с часове чака тълпата да се разпръсне и някой най-сетне да го попита по каква работа е дошъл. В момента новият първи консул беше най-търсената личност в града, всеки искаше да размени по някоя приказка с него и да го помоли за услуга. Освен това Помпей Страбон имаше огромна клиентела от пиценци и чак сега Цицерон се убеждаваше с очите си колко много хора от тази част на Италия са се преместили да живеят в Рим.

Когато в атрия останаха не повече от сто души, а Цицерон започваше да се надява, че най-сетне някой от седемте Помпееви секретари ще го забележи, отнякъде се взе непознато момче на неговите години, което се облегна на стената и внимателно го заразглежда. Очите, които го обхождаха от главата до петите, не излъчваха особена симпатия, по-скоро хладно безразличие. И все пак това бяха най-красивите очи, които младият Цицерон беше виждал през живота си. Широко отворени, сякаш притежателят им постоянно се изненадва от нещата около себе си, те имаха цвета на ясното небе, толкова искрящи, че човек спокойно можеше да ги нарече единствени по рода си. Златистите коси, които се спускаха над раменете на непознатия, се отличаваха с две особености, забележими от пръв поглед: едната бе перчемът, който стърчеше като гребен на петел над широкото му чело; втората бе другият перчем, спуснал се като птичи клюн до средата на същото това широко чело. Под тези две особености на фризурата се разкриваше самото лице — младеещо и дяволито, без нищо римско в себе си. Момчето имаше тънки устни, широки скули, къс и чип нос, двойна брадичка и вежди със същия златист цвят като косите му. Въпреки това беше хубавец и Цицерон особено се зарадва, когато след подробната инспекция непознатият широко му се усмихна.

— Кой ли ще да си ти? — попита го момчето.

— Марк Тулий Цицерон Младши. А ти кой си?

— Гней Помпей Младши.

— Страбон?

Помпей се засмя, без ни най-малко да се засегне.

— Приличам ли ти на кривоглед, Марк Тулий?

— Не, но не е ли прието синът да наследява прякора на баща си? — учуди се Цицерон.

— Не и в моя случай — поклати глава Помпей. — Имам намерение да си извоювам собствен когномен. Дори отсега знам какъв ще бъде той.

— Какъв.

— Велики.

Цицерон се разсмя.

— Не е ли малко прекалено? „Велики“? Освен това човек не може сам да си измисли прякора. Трябва другите да му го дадат.

— Знам. Но те ще ми го дадат, в това не се и съмнявам.

Въпреки че сам обичаше да се хвали, Цицерон занемя при последната реплика на събеседника си.

— Пожелавам ти да успееш — отвърна, понеже не се сети нищо друго.

— За какво си дошъл?

— Назначен съм за кадет в щаба на баща ти.

Помпей чак подсвирна от изненада.

— О, Едепол! Никак няма да му се понравиш!

— Защо?

Очите на другия отново го загледаха с безразличие.

— Защото си голяма хърба.

— Може и да съм хърба, Гней Помпей, но на интелект превъзхождам всички свои връстници! — тросна му се Цицерон.

— Виж, това няма да направи никакво впечатление на баща ми — поклати глава консулският син и доволно огледа своята добре сложена, мускулеста фигура.

Подобен отговор буквално отне у Цицерон всякакво желание да разговаря; за сетен път ставаше жертва на отчаяние, каквото много повече прилягаше на мъже, навъртели поне четири пъти повече години от него. Той преглътна тежко, заби поглед в краката си и си каза, че ще е най-добре малкият Помпей да го остави сам с мислите му.

— Е, няма нужда да униваш чак толкова — опита се да го разсее Помпей. — Какво пък, може да се окаже, че в гърдите ти се крие истинско лъвско сърце! Нищо чудно само да хванеш меча и да спечелиш любовта дори на хора като баща ми.

— Аз никога не бих могъл да бъда лъв — отвърна с пискливия си гласец Цицерон. — Не ме разбирай, че съм страхлив като мишка, но истината е, че не мога да върша нищо нито с ръцете, нито с краката си. Отдавна съм се убедил, че колкото и да опитвам, не мога да се променя.

— Не бих казал, че ти личеше, когато се изявяваше на Форума — напомни му Помпей.

Цицерон го зяпна в учудване.

— Значи знаеш кой съм?

— Естествено, че знам — гъстите мигли на Помпей напълно скриваха погледа в очите му. — Аз пък мота да кажа за себе си, че цялата тази работа с речите ми е напълно непонятна. Цял живот са ме налагали учителите с пръчка и пак не са ме научили на нищо смислено. За мен всичко това си е чиста загуба на време. Колкото и да се опитвам, не мога да направя разлика между сентенция и епиграма, още по-малко между колор и дескрипцио!

— Но как смяташ да те нарекат Велики, когато не знаеш да говориш пред хора? — зачуди се Цицерон.

— А как можеш ти да се надяваш на същото, когато не можеш да държиш меча?

— Аха, разбирам! Ти искаш да се превърнеш във втори Гай Марий.

Но сравнението никак не се хареса на Помпей, който само се намръщи.

— В никакъв случай няма да се превръщам в друг Гай Марий! Ще бъда самия себе си. И ще накарам Гай Марий да изглежда като обикновен новобранец!

При тези му думи Цицерон весело се изкикоти и под натежалите му клепачи заиграха радостни искрици.

— Е, Гней Помпей, да знаеш как ми се иска да успееш!

Нечия сянка надвисна над двамата младежи, които бързо се извърнаха към нея. Беше дошъл самият Гней Помпей Страбон, който с мощната си фигура отдалеч изглеждаше като квадратен и човек трудно си даваше сметка, че всъщност не е никак висок. В лице Страбон доста приличаше на сина си, само дето очите му не бяха толкова наситеносини, а и бяха толкова разногледи, че едва ли виждаха нещо друго, освен чупката на носа му. Недъгът на стария Помпей му придаваше не само грозен, но и изключително потаен вид, защото никой не можеше да прочете какво се крие в погледа му, вперен в невидимото.

— Кой е този? — попита Страбон сина си.

И в този момент младият Помпей направи нещо, за което цял живот Цицерон нямаше да престане да му благодари: той просто прегърна с мускулестата си ръка тъничките рамена на събеседника си и като го притисна до себе си, отвърна съвсем естествено:

— Това е приятелят ми Марк Тулий Цицерон Младши, татко. Бил, е назначен в щаба ти, но ти не се грижи за него. Поемам го изцяло под свое наставничество.

— Хм! — изсумтя Помпей Страбон. — И кой те прати при мен?

— Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — едва отговори Цицерон.

Първият консул кимна в разбиране.

— Не се и съмнявам, че го е сторил. Да му имам чувството за хумор на стария гъз! Бас ловя, че сега се залива от смях, като се сети. Толкова по-добре за теб, кранто смрадлива, че си приятел на сина ми. Иначе като нищо щях да те дам за храна на прасетата.

Цицерон пламна от възмущение. Той идваше от семейство, където мръсните думи бяха забранени и подобни изрази буквално биха подлудили баща му; а на Цицерон му се струваше, че и сам би полудял, чувайки ги от устата на римския консул.

— Ти наистина си падаш малко госпожичка, нали, Марк Тулий? — подпита го ухилен малкият Помпей.

— Латинският език може да се използва по много по-образен и смислово богат начин, отколкото да се хвърляме в елементарни изрази, претрупани с мръсни думи — отговори с достойнство Цицерон.

Но новият му приятел изведнъж застина и го изгледа подозрително.

— Да не би да критикуваш баща ми?

Цицерон веднага отстъпи.

— Не, Гней Помпей, ни най-малко! Просто не ми е приятно да ме наричат госпожичка!

Помпей се отпусна и отново се усмихна.

— Толкова по-добре за теб! Не обичам хората да търсят недостатъци у баща ми. — Погледът му се изпълни с неприкрито любопитство. — Но мръсните думи са навсякъде, Марк Тулий. Дори поетите ги използват от време на време. Можеш да ги откриеш по стените на къщите, особено около бордеите и обществените клозети. А ако един пълководец не нарича войниците си гъзове и курове, той просто ще се изложи пред тях; ще започнат да го гледат като весталка, облякла мъжки дрехи.

— Тогава най-добре да запуша уши и да се правя, че нищо не виждам — заключи Цицерон и смени темата. — Благодаря ти, че ми предложи покровителството си.

— Няма за какво, Марк Тулий! Мисля, че двамата заедно ще бъдем добър отбор. Ти ще ми помагаш с докладите и кореспонденцията, аз ще те уча как да въртиш меча.

— Дадено — отвърна той, но когато приятелят му се запъти към изхода на атрия, дори не помръдна от мястото си.

— Какво има сега? — попита го Помпей.

— Така и не предадох повиквателната на баща ти.

— Можеш да я хвърли спокойно на боклука — махна с ръка Помпей. — От днес принадлежиш единствено на мен. Баща ми дори не би те забелязал в коридора.

И се запъти към перистила. Цицерон го последва. Двамата си намериха една пейка на слънце и Помпей се зае да докаже, че дори и да не го бива в риториката, обича да използва езика си; на неговата възраст трудно можеше да се намери по-голям клюкар в цял Рим.

— Чу ли за Гай Ветиений?

— Не.

— Отрязал пръстите на дясната си ръка, за да не го вземат войник. Градският претор Цина го наказал да слугува до края на живота си в капуанските казарми.

Цицерон усети как го побиват студени тръпки.

— Доста интересна присъда, не намираш ли? — подхвърли, като се надяваше да не проличи, че случаят го е заинтересувал.

— Е, направили са го за назидание на останалите! На такъв човек не може да се позволи просто да си плати и да си замине. Но пък и римляните не са източни деспоти, не могат просто ей тъй да хвърлят човек в тъмница и да го извадят след двайсет години. В нашия затвор и един месец не се е задържал човек! Мисля, че решението на Цина е много похвално — усмихна се до уши Помпей. — Ония в Капуа така ще го подредят, че ще съжалява, дето не се е писал доброволец!

— И аз така предполагам — преглътна тежко Цицерон.

— Е, твой ред е!

— Мой ред за какво?

— Да разкажеш нещо.

— Не мога да се сетя за нещо интересно, Гней Помпей.

— Как се казва жената на Апий Клавдий Пулхер?

Той премигна в недоумение.

— Не знам.

— С такава голяма глава като твоята е доста жалко, дето все нищо не знаеш — укори го Помпей. — Е, от мен да мине, ще ти кажа. Казва се Цецилия Метела Балеарика. Да ти се заплете езика, докато го произнесеш.

— Това е много знатна фамилия.

— Но накрая хората ще си спомнят за моята, не за нейната.

— Та какво станало с нея?

— Умря оня ден.

— О-о…

— В нощта след завръщането на Луций Юлий от Кампания й се явил сън — започна оживено да разправя Помпей. — Още на другата сутрин отишла при Луций Юлий и му казала как сънувала Юнона Соспита да й се явява и да се оплаква, че храмът й е заприличал на бардак. Някаква жена се довлачила и взела, че родила насред храма. При раждането умряла, но хората само изнесли трупа й, без да измият пода от кръвта. Луций Юлий и Цецилий Метела Балеарика събрали кофи и парцали и се заели да измият целия храм. Представяш ли си ги двамата да пълзят и да бършат цялата мръсотия с дрехите си? Луций Юлий освинил тогата си — твърдял, че му било неудобно да се показва пред богинята в неофициално облекло. Като свършил с миенето, се запътил право в Сената, където прокарал законопроекта за италийците… и здравата нахокал всички присъстващи. Как се надявал Рим да спечели войната, питал той, придружавайки речта си с цветущи изрази, когато храмовете са съвсем запуснати и няма кой да се погрижи за елементарното им поддържане? На другия ден целият Сенат на свой ред събрал кофи и парцали и измил собственоръчно всички храмове в града. — Помпей изведнъж се спря. — Какво си ме зяпнал?

— Откъде знаеш всичко това, Гней Помпей?

— От това, което хората говорят покрай мен. Вслушвам се дори в разговорите на робите. Ти какво правиш по цял ден? Четеш Омир…

— Омир съм го изчел още преди години — похвали се Цицерон. — Сега съм на великите оратори.

— И нямаш никаква представа какво се случва около теб в града.

— Откакто те познавам, ми се струва, че този пропуск скоро ще бъде запълнен. Доколкото разбирам, след като й се е присънила Юнона Соспита, и двамата с Луций Юлий са измили храма й, жената на Апий Клавдий Пулхер се е върнала вкъщи и е умряла?

— Умряла скоропостижно. Голямо нещастие според Луций Юлий. Тя била една от най-уважаваните римски матрони; имала шест деца, раждани все през една година, тъкмо чакала седмото.

— Седем е щастливо число — отбеляза шеговито Цицерон.

— Не и за нея — не долови иронията му Помпей. — Никой не може да си го обясни: да роди шест деца без никакви затруднения, а изведнъж да умре. Луций Юлий тълкува това като божи гняв.

— И може би мисли, че новият му закон ще успокои боговете?

Помпей вдигна рамене.

— Не знам. Нито някой друг знае по-добре от мен. Във всеки случай баща ми е за закона, значи и аз съм за. Баща ми смята да дари с римско гражданство всички градове с латински права в Италийска Галия.

— А скоро след това Марк Плавций Силан ще прокара друг закон, според който всички записани в градските списъци на италийските градове ще могат да получат римско гражданство, ако се явят в срок от шейсет дни пред някой от преторите в Рим — доказа Цицерон, че и той все нещичко е чул.

— Точно така, Силван. Но заедно с приятеля си Гай Папирий Карбон — уточни Помпей.

— Ето това се казва интересна тема! — грейна от възторг Цицерон. — Законите и законодателството, това обичам аз!

— Радвам се, че го чувам от нечия уста — каза Помпей. — Самият аз винаги съм гледал на законите като на нещо досадно и ненужно. Всеки закон има за цел да попречи на големите хора да извършат големи дела, особено ако са млади.

— Но човек не може да живее без определена система от закони!

— Големите хора могат.

Колкото и да се оправдаваше, че трябва да напусне Рим, колкото и да обясняваше на съгражданите си, че двамата с Луций Порций Катон Лициниан имат блестящ заместник в лицето на способния градски претор Авъл Семпроний Азелион, Помпей Страбон всъщност изобщо не бързаше да напусне града. С времето се разбра, че ако нещо го държи в града, то е желанието му да наглежда прокарването на законопроекта на Силван и Карбон, пряко следствие на лекс Юлия. Вторият консул Луций Катон не се оказа толкова търпелив и остави Помпей сам да се оправя със Сената и народното събрание; толкова по-добре и за двамата, които не можеха да се търпят един друг. Първоначално Катон тръгна за Кампания, но после размисли и реши, че ще е най-добре, ако се настани на източния фронт. Помпей Страбон от своя страна не криеше намеренията си да продължи войната в Пиценум; вместо себе си обаче срещу Аскулум Пицентум прати Секст Юлий Цезар, нищо че легатът му страдаше от силна астма, а зимата беше най-студената от няколко десетилетия. Скоро след заминаването на Секст Цезар се разбра, че римляните са изклали в околностите на Камеринум осем хиляди пиценски бунтовници, засечени при преминаването им от един зимен лагер в друг. На Помпей не му стана много приятно, че са му отнели победата, но остана в Рим.

Новият лекс Помпея премина през народното събрание без никакви усложнения. Според текста му пълно римско гражданство получаваха всички латински градове на юг от река Пад в Италийска Галия, а пък от своя страна латински права получаваха градовете Аквилея, Патавиум и Медиоланум на север от Пад. По този начин цялото население на тези големи и проспериращи градски центрове мина в и без това внушителната му клиентела — основната причина, заради която Помпей Страбон изобщо бе посегнал към законодателството. След като си свърши работата, Помпей Страбон, който по душа съвсем не беше защитник на всеобщото гражданство, позволи на трибуна Пизон Фруги на свой ред да ощети всички ползващи се от трите нови закона. Най-напред Пизон Фруги прокара закон, според който всички нови граждани, независимо от местоживеенето си трябва да бъдат вписани в двете специално създадени за целта триби; останалите трийсет и пет трябвало да останат изключително за римляни. Когато обаче Етрурия и Умбрия започнаха открито да недоволстват срещу грубата несправедливост, Пизон донякъде отстъпи и разпредели новите граждани в осем от досега съществуващите триби, без да премахва двете новосъздадени.

По-нататък дойде ред първият консул да проведе изборите за консули. Спечелиха ги Луций Юлий Цезар и Публий Лициний Крас. Още преди да е сключил договорите с римските светилища, Луций Цезар обяви, че в чест на предшественика си Еней освобождавал от всякакви данъци град Троя, скъпия за всички римляни Илиум. И понеже Троя представляваше по негово време дребно селце, никой не се опита да му попречи в намеренията. Единственият, който би се сетил да го стори, беше Скавър Принцепс Сенатус, но той тъкмо бе зает с двамата царе-бегълци — Никомед Витински и Ариобарзан Кападокийски. Двамата ориенталци се надпреварваха кой по-силно ще захленчи пред римските приятели, кой ще даде по-тлъстите подкупи на заинтересованите лица и постоянно недоумяваха как така Рим ще се интересува повече от някаква си война с италийците, вместо да обърне внимание на Митридатовите безобразия в Азия.

Най-яростният противник на Цезаровия законопроект беше Квинт Варий, който имаше основания да се смята за най-тежко засегнат при неговото евентуално прокарване. Новите народни трибуни се нахвърлиха като вълци отгоре му, като глутницата се водеше от безкомпромисния Марк Плавций Силван; трябваше му само да прокара поредния закон — лекс Плавция — и Варианската комисия, съдеща всички, поддържали Друзовата политика за всеобщо римско гражданство, се заменяше в Плавцианска, която на свой ред съдеше всички, опитали се да спрат разпространението на римското гражданство из полуострова. По-малкият брат на Луций Цезар — Цезар Страбон — изтегли печелившата сламка и се зае с първото дело на Плавцианската комисия — делото срещу Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис.

Както винаги Цезар Страбон се справи блестящо със задачата. Въпрос на време беше съдът да произнесе присъдата, която се знаеше предварително. Квинт Варий беше изгубен, ако ще и само за това, че според лекс Плавция съдилищата се отнемаха от изключителната компетенция на конниците и се попълваха с граждани от всички класи и от всички триби. Квинт Варий предпочете да не изчака края на делото. За голяма мъка на своите близки приятели Луций Марций Филип и младият Гай Флавий Фимбрия Варий глътна отрова. За съжаление не уцели правилната доза и вместо да умре веднага, се мъчи няколко дни в тежка агония, преди да издъхне. Само малцината му приятели го изпратиха до гробницата, над която Фимбрия тържествено се закле да отмъсти на Цезар Страбон.

— Чак ми се разтрепериха гащите от страх — пошегува се Цезар Страбон пред братята си Квинт Лутаций Катул и Луций Юлий Цезар, които не бяха отишли на погребението, но търпеливо чакаха заедно със Скавър на стълбите пред Сената да видят какво ще става.

— Ти и Херкулес, и Хадес би предизвикал, нали? — стрелна го с ироничния си поглед Скавър.

— Тях не знам, но мога да ти издам близките си планове — да се кандидатирам за консулство, преди да съм бил претор — отвърна му Цезар Страбон.

— И за какво ти е да го правиш? — чудеше се Скавър.

— За да създам правен прецедент.

— Адвокати! — махна презрително Катул. — Всички сте един дол дренки. Един ден ще създадете правен прецедент и върху девствеността на весталките.

— Мисля, че вече сме го правили! — засмя се Цезар Страбон.

— Е — стана да си ходи Скавър, — отивам да видя Гай Марий и да поработя върху речта си. — Той погледна към Катул. — Кога тръгваш за Капуа?

— Утре.

— Недей, Квинт Лутаций, най-приятелски те моля! Остани още осем дни да чуеш речта ми! Нищо чудно да се окаже най-важната в цялата ми кариера.

— Звучи доста примамливо — омекна Катул, който се бе върнал специално от Капуа, за да види с очите си как брат му Луций Цезар вдига данъчното бреме от плещите на Троя. — Може ли да знам каква е темата?

— О, естествено. Темата е как най-бързо да се подготвим за война с цар Митридат в Азия — обяви заглавието на подготвяното произведение Скавър.

Тримата Цезари го зяпнаха в недоумение.

— Виждам, че никой не вярва. Но и това ще дойде, господа, имате думата ми, че и тази война няма да подмине! — обърна се, без да се сбогува Скавър, и се отправи по Кливус Аргентариус.

Завари Юлия в компанията на снаха й Аврелия. Двете му се сториха толкова красиви и толкова неподправено римски в държанието си, че му хрумна странната идея да им целуне ръцете — нещо, което малко дами биха очаквали от страна на един Скавър.

— Да не би да ти е зле, Марк Емилий? — попита Юлия и погледна съучастнически Аврелия.

— Доста съм уморен, Юлия, но и умората е неспособна да затвори очите ми пред красотата — поднесе й своите комплименти той и кимна с глава към вратата на таблиния. — Как се чувства великият човек днес?

— Благодарение на Аврелия днес е в необичайно добро настроение — отговори му съпругата на великия човек.

— Нима?

— Доведе му компания.

— Кой?

— Малкия Цезар, моя син — отговори Аврелия.

— И едно момче може да бъде компания на великите мъже?

Юлия се засмя и го поведе към вратата на кабинета.

— Предполагам, че щом няма и единайсет години, трябва да го наричаме момче. Но във всяко останало отношение, Марк Емилий, малкият Цезар е възрастен поне колкото теб. През последните дни състоянието на Гай Марий видимо се подобрява. Но скуката го обезсърчава. Парализата не му позволява да ходи, а да лежи го вбесява. — Тя отвори вратата и викна на Марий: — Марк Емилий е дошъл да те види.

Марий беше излегнат на кушетката под прозореца, гледащ към перистила. Лявата му половина беше излегната върху купчина възглавници, така че да може да движи дясната си ръка. В краката му, на отделен стол, седеше синът на Аврелия — или поне така предположи Скавър, понеже за пръв път виждаше момчето.

„Същински Цезар“ — помисли си той, след като току-що се беше разделил с трима от фамилията. Висок, рус, красив. Но момчето, което бързо скочи от стола да го посрещне, беше наследило много и от майка си Аврелия.

— Принцепс Сенатус, това е Гай Юлий — представи племенника си Юлия.

— Седни, момче — рече Скавър и се наведе, за да стисне дясната ръка на Марий. — Оправяш ли се вече, Гай Марий?

— Бавно, но се оправям — едва отговори Марий, който още изпитваше затруднения с говора. — Както виждаш, жените ми намериха куче — пазач. Да не би да избягам.

— По-скоро домашен любимец — възрази му той и седна на стола, който малкият Цезар услужливо му донесе, преди да се върне на мястото си. — И какви са задълженията ти, млади човече?

— Още не знам — отговори му момчето без никакви признаци на смущение. — Майка ми ме доведе едва днес.

— Мисля, че жените са решили да намерят кой да ми чете книжки — предположи Марий. — Ти на какво мнение си, млади Цезаре?

— По-скоро бих разговарял с човек като Гай Марий, отколкото да му чета. Чичо Марий не пише книги, за което дълбоко съжалявам. Бих искал да науча всичко за германите.

— Научил се е да задава добри въпроси — похвали го Марий и запухтя, докато се опитваше да се намести по-удобно.

Момчето пъргаво скочи от стола си, пъхна ръка под дясната мишница на болния и му помогна да се обърне. Дори за миг не се замисли как точно да подхване чичо си, а от лекотата, с която му помогна, пролича, че е доста силен за годините си.

— Така е по-добре! — пое си тежко въздух Марий и се обърна към Скавър. — С приятна компания няма начин да не се оправя скоро.

Гостът остана цял час, и то не толкова заради болния Марий, колкото от любопитство да опознае повече малкия Цезар. Момчето не държеше да се изтъква, но отговаряше на зададените му въпроси точно и със самочувствие като възрастен. Когато възрастните започнаха да обсъждат нахлуването на Митридат във Витиния и Кападокия, събеседникът им съвсем млъкна и целият се превърна в слух.

— За десетгодишно момче ти си доста начетен, млади Цезаре — похвали го на свой ред Скавър на сбогуване. — Дали случайно не познаваш един младеж на име Марк Тулий Цицерон?

— Само съм чувал за него, Принцепс Сенатус. Казват, че щял да бъде най-добрият адвокат в историята на Рим.

— Я бъде, я не бъде — стигна до вратата Скавър. — Сега Марк Цицерон е зает с военна служба. Ще дойда пак да те видя след два-три дни, Гай Марий. Понеже не можеш да ме изслушаш в Сената, ще ти пратя пълно копие на речта си — на теб и на малкия Цезар.

Той се запъти към къщата си на Палатина и изпадна в мрачни размисли. Положението на Марий го тревожеше повече, отколкото искаше сам да признае. Вече бяха минали почти шест месеца, а великият човек бе стигнал само до кушетката в таблиния. Може би присъствието на момчето щеше да го подтикне към по-бързо оздравяване. И все пак Скавър започваше да се съмнява дали някога старият му приятел и враг едновременно ще събере достатъчно сили да се появи в Сената.

Дългото изкачване по Весталските стълби му се стори доста уморително; когато излезе на Кливус Викторие, трябваше да си почине известно време, преди да продължи нагоре към дома си. Зает с мисълта за недоверието, което щеше да срещне у назначените отци по отношение на малоазиатските проблеми, той потропа на вратата и за свое учудване бе посрещнат вместо от вратаря от жена си.

„Колко е прекрасна! — помисли си Скавър, докато се вглеждаше с наслада в лицето й. Някогашните недоразумения бяха изгладени и тя отново се бе превърнала в господарката на сърцето му. — Благодаря ти, Квинт Цецилий!“ — за сетен път си спомни той за някогашния си скъп приятел Метел Нумидик Прасето. Именно Метел Нумидик му бе дал ръката на племенницата си Цецилия Метела Далматика.

Протегна ръка да я погали по бузата, сетне склони глава на гърдите й и потърка страна о младата й кожа. Очите му се затвориха от само себе си и той сладко въздъхна.

— Марк Емилий? — опита се да го върне на земята Цецилия, щом усети цялата му тежест върху себе си. — Марк Емилий!

Мигом го прегърна с две ръце и запищя. От всички страни дотичаха слуги, които поеха вдървеното тяло на съпруга й.

— Какво му е? Какво му е? — питаше като обезумяла Цецилия Далматика.

Най-накрая икономът се надигна от кушетката, където бяха положили Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, и й отговори:

— Мъртъв е, домина. Марк Емилий е мъртъв.

Почти по същото време, когато из Рим се носеше вестта за смъртта на Скавър Принцепс Сенатус, се научи и другата, а именно, че Секст Юлий Цезар е починал от възпаление на гърдите под стените на обсадения Аскулум Пицентум. След като внимателно прочете писмото на Секстовия легат Гай Бебий, Помпей най-сетне се реши сам да влезе в действие. Щом Рим погребеше своя Принцепс Сенатус, първият консул заминаваше сам да поеме обсадата на Аскулум.

В историята на Сената се брояха на пръсти случаите, когато биваха отпускани държавни средства за нечие погребение, но дори при тази кризисна ситуация беше немислимо Скавър да бъде изпратен току-така в подземния свят. Цял Рим го беше обожавал приживе, затова и цял Рим щеше да му отдаде последната си почит. Всичко щеше да е различно без плешивото теме на Марк Емилий, което да отразява слънчевите лъчи, без зелените му очи, които да следят отблизо прегрешенията на разбойниците в Сената, без чувството му за хумор и непоколебимата му смелост. Дълги години римляните щяха да тъгуват за своя Принцепс Сенатус.

За Марк Тулий Цицерон фактът, че оставяше Рим окичен с кипарисови клонки, му се струваше като предзнаменование за собствената му нерадостна съдба; тъй както целият град се прощаваше с най-скъпия си съгражданин, така и той се прощаваше с всичко скъпо, което беше притежавал — с Форума и книгите, със законите и риториката. Майка му вече търсеше усилено наематели за луксозната къща в Карина, а сандъците с багажа й бяха готови да потеглят обратно за Арпинум. Когато обаче дойде време да се подреди багажът на Цицерон, тя изведнъж се скри и дори не благоволи да го изпрати. Новобранецът тихомълком излезе на улицата и яхна коня, който баща му специално бе изпратил от провинцията, тъй като в семейството не бяха удостоени с честта да държат обществения кон. Всичко, което бе сметнал за нужно да вземе, стоеше вързано на гърба на едно муле, останалото оставаше на произвола на съдбата. Помпей Страбон водеше малко войска, държеше на бързината и не желаеше голям обоз. Това, че Цицерон се бе осведомил за вкусовете му, се дължеше единствено на приятелството му с малкия Помпей, с когото имаха среща след един час на изхода от града.

Студът щипеше, вятърът го блъскаше в гърдите, ледените шушулки, провиснали от балконите на къщите и клоните на дърветата, още не бяха започнали да се топят, когато малобройният щаб на Помпей Страбон пое по своя път на север към сърцето на италийската зима. Част от консулската армия, която се бе върнала в Рим за триумфа на началника си, бе останала на лагера на Марсово поле и сега бързо се придвижваше пред главнокомандващия. Останалата част от шестте легиона на Помпей Страбон вече чакаха пълководеца при Веи, недалеч от Рим. Край града Помпей даде заповед за първа нощувка и Цицерон се намери в една палатка с всички останали кадети от щаба. Бяха осем младежи, най-малкият, от които бе самият Помпей Младши, тогава още на шестнайсет, а най-възрастният — двайсет и три годишният Луций Волумний. През целия път Цицерон не бе имал възможност да се запознае с останалите си колеги, възможността да се порадва на това мъчение му се предоставяше едва сега, при издигането на лагера. Той нямаше представа как се вдига палатка, нито какви са задълженията на всеки един от осмината, затова стоеше безпомощен край Помпей и чакаше да му наредят нещо. Най-накрая приятелят му му подаде някакво въже и му каза да го държи опънато.

Когато години по-късно си мислеше за тази първа лагерна нощ в палатката на кадетите, Цицерон се улавяше, че си спомня всеки жест, всяка реплика или постъпка на младия Помпей, който без да споменава изрично, че непохватният юноша без капка мозък в огромната си глава е негово протеже, от първата минута на съжителството му с останалите негласно му бе предложил помощта и закрилата си. Синът на главнокомандващия беше неоспоримият главатар на кадетите, при това не защото баща му бе Помпей Страбон. Макар и да не беше особено образован и начетен, Помпей беше изключително интелигентен и с голямо самочувствие. Той се бе родил, за да командва, не понасяше околните да го съдят, макар и сам да бе безкомпромисен с всички глупаци край себе си. Което може би беше причината да се привърже тъкмо към Цицерон, който нито беше глупак, нито можеше да го съди за каквото и да било.

— Снаряжението ти е крайно неподходящо — каза на Цицерон, след като хвърли един поглед на багажа, който приятелят му смъкна от гърба на мулето и внесе в палатката.

— Нямаше кой да ми каже какво да взема — оправда се той, посинял от студ и с тракащи зъби.

— Че нямаш ли майка, сестра? Те винаги знаят какво да сложат в дисагите.

— Майка имам, сестра — не — продължаваше да трепери, — но майка ми не ме обича.

— Нямаш ли дълги гащи? Ръкавици? Двукатна туника, дебели чорапи, вълнена шапка?

— Само това, което виждаш. Изобщо не се сетих. Но пък и всичките ми зимни дрехи са в Арпинум.

„Как може едно седемнайсетгодишно момче да се сети за топли дрехи?“ — продължаваше да се пита Цицерон години по-късно и с мили чувства си спомни как Помпей, без дори да се замисли, нареди на останалите дадат по някоя дреха от своите на замръзналия си колега.

— Не се стискайте, имате си достатъчно — смъмри той шестимата кадети. — Марк Тулий днес може да изглежда като идиот, но в други отношения е по-умен от нас седмината, взети заедно. Освен това е мой приятел. Вместо да се подхилквате, благодарете на боговете, че са ви пратили такива грижовни майки и сестри, които да знаят какво да ви приготвят. Волумний, тъй и тъй никога не си сменяш чорапите, защо са ти шест чифта! Ти, Тит Помпей, ще ми подадеш онези ръкавици! Вие, Ебуций и Тейдей, имате по една туника в повече, дайте ги! Фундилий ще се раздели с резервната си шапка, а Маяний и без това има много багаж, може да даде по едно от всичко! Аз също.

Армията започна да изкачва планините сред сняг и виелици, а Цицерон, макар и да се чувстваше спасен от бялата смърт, безпомощен се озърташе наоколо и се чудеше как ли трябва да постъпи, ако внезапно ги нападне врагът. Както впоследствие се оказа, първата среща с неприятеля беше еднакво неочаквана и за двете страни; римските легиони тъкмо бяха пресекли замръзналата река Фулгинум, когато от билото, преграждащо пътя към Южен Пиценум, се спуснаха четири легиона пиценци, събрани от кол и въже. Изглежда, си бяха правили сметката да нахлуят в Етрурия и да се отдадат на грабеж и убийства. Сражението скоро се превърна в поредното клане. Самият Цицерон така и не взе участие в него, защото яздеше най-отзад, при обоза, след като младият Помпей му бе заръчал да наглежда багажа на останалите кадети. Както самият Цицерон добре разбираше, това бе най-лесният начин Помпей да се отърве от него и да се отдава на офицерските си задължения, без да се безпокои през цялото време за приятеля си.

— Великолепно преживяване! — радваше се Помпей същата вечер, докато лъскаше меча си в палатката. — Изклахме ги като прасета! Когато поискаха да ни се предадат, баща ми направо им се изсмя в лицето. Колкото оцеляха, бяха отблъснати нагоре към върховете, оставяйки ни целия си обоз, ако изобщо може да се говори за такъв. Ако не от студ, ще измрат от глад.

И насочи меча си към светлината, за да се увери, че блести от чистота.

— Толкова ли не можехме да ги вземем в плен? — попита Цицерон.

— Ти би ли се дал в плен на враг, командван от баща ми? — засмя се Помпей. — Не съм чувал досега да е помилвал живота на пленниците си.

Цицерон обаче не се обезкуражаваше толкова лесно да се спори.

— И все пак това са италийци, не са чуждоземци. Един ден, когато войната свърши, ние отново ще имаме нужда от тях в легионите си.

Този път Помпей се замисли.

— Съгласен съм с теб, Марк Тулий, би могло и да ни дотрябват. Но вече е твърде късно да се занимаваме точно с тези! Баща ми беше доста неприятно изненадан, а когато е изненадан, изпада в лошо настроение и забравя какво е това мисъл. — Сините му очи се впиха в Цицероновите. — И аз ще бъда като него, когато порасна.

Трябваше да минат месеци, преди Цицерон да престане да мисли за тези нещастни пиценски земеделци, подгонени през бури и виелици, ровещи отчаяно под снега в търсене на жълъди и всичко друго, което планината може да им предложи; още една от ужасяващите страни на войната за човек, който е установил, че я мрази.

Когато Помпей Страбон най-сетне излезе на Адриатическото крайбрежие при Фанум Фортуна, Цицерон вече се бе научил с какво да бъде полезен на останалите; нещо повече, беше свикнал с бойната ризница и дори можеше да използва как да е меча си. Беше поел грижата за палатката на кадетите, където готвеше и миеше, а в щаба на пълководеца, където канцеларските задължения бяха връчени на недотам грамотните пиценски клиенти на Помпей Страбон, скоро се научиха да ценят забележителните му способности на литератор; лека-полека всички доклади и донесения до Сената започнаха да излизат изпод неговата ръка, както и подробните описания на всяко едно сражение, голямо или малко, в което влизаха Помпеевите легиони. Когато на Помпей Страбон бе представен първият писателски опит на Цицерон — писмо до градския претор Азелион, — той дори удостои кадета си с нещо като изпитателен поглед, естествено, доколкото му позволяваха разногледите очи.

— Не е зле, Марк Тулий. Може пък синът ми да е имал основания да се привърже към теб. Тогава не го разбрах, но синът ми винаги е прав за себе си. Затова и го оставям да прави каквото иска.

— Благодаря, Гней Помпей.

Главнокомандващият махна пренебрежително с ръка и посочи претрупаното с документи писалище.

— Виж какво може да излезе от всичко това, момче!

Най-накрая армията достигна на няколко километра от Аскулум Пицентум, където отседна да си почине. Понеже армията на покойния Секст Цезар продължаваше да стои под стените на обсадения град, Помпей реши да разположи своята на отделен лагер няколко километра встрани.

Доста често пълководецът, придружен от сина си, се впускаше в походи из околността, чиято единствена цел бе да се горят села и да се колят мирни жители, за да откъсне напълно града от външния свят. Понякога походите продължаваха няколко дни и главнокомандващият оставяше за свой заместник в лагера брат си Секст Помпей. На Цицерон се връчваше поръчението да се грижи за канцеларията. Отсъствията на началника на пръв път изглеждаха като отпуск за кадета, който се спасяваше от бдителния надзор на Помпей Страбон. За негово нещастие обаче отпуските скоро се превърнаха в най-неприятната част от цялата му служба. Цицерон оставаше без закрилата на младия си покровител, а чичото Секст Помпей никога не бе крил дълбокото си презрение към него. Армейският секретар ставаше жертва на всевъзможни физически издевателства, като се почне от шамарите зад ушите и ръганията в ребрата и се стигне до бруталните ритници, когато някоя работа трябва да се свърши бързо.

Един ден, когато снегът още сковаваше земята в прегръдката си, а пролетта продължаваше да е само един блян, Помпей Страбон и синът му взеха няколко кохорти със себе си и се насочиха към морския бряг на разузнаване. Скоро след зазоряване на другия ден, докато Цицерон се протягаше пред палатката на главнокомандващия и търкаше насинения си от ритниците на Секст Помпей задник, в лагера невъзмутимо нахълта група конници-марси, които сякаш се връщаха от разходка. Толкова спокойно и непринудено се държаха пришълците, че никой от римляните не посегна да извади меча си. Вместо това Страбоновият брат Секст Помпей излезе сам от палатката и с високо вдигната дясна ръка пожела добре дошли на неколцината конници.

— Публий Ветий Скатон от народа на марсите — представи се водачът на групата, докато слизаше от коня си.

— Секст Помпей, брат на главнокомандващия, негов заместник през време на отсъствието му.

Скатон направи кисела гримаса.

— Жалко. Дойдох да преговарям с Гней Помпей.

— Ще се върне. Ако имате време, можете да го изчакате — предложи Секст Помпей.

— Кога го очаквате?

— Между три до шест дни, считано от днес.

— Можете ли да храните хората и животните ми през цялото това време?

— Естествено.

И така на Цицерон се падна задачата в качеството му на единствен контуберналис в целия гарнизон да поеме настаняването и прехраната на марсилската делегация; за негова огромна изненада същите тези хора, които едва ли не с удоволствие бяха пратили да гине от студ по върхове и чукари цяла една армия, сега посрещаха враговете си с разтворени обятия — и то не само Секст Помпей, ами дори последният коняр в лагера. „Явно е, че и след два месеца служба още нищо не съм научил за войната“ — мислеше си Цицерон, докато гледаше как приятелски разговарят помежду си Секст Помпей и Скатон или как дори излизат двамата заедно на лов за диви прасета, които зимата беше извела далеч от горите в търсене на храна. А когато най-сетне и самият Помпей Страбон се върна от похода си, той се хвърли на врата на Скатон, сякаш бяха приятели от детинство.

Преговорите се проведоха в обстановката на пищно празненство с много ядене и пиене; с нескрита почуда Цицерон следеше всяко движение на тримата Помпей и си представяше, че е попаднал на гости в някое от огромните им пиценски владения; на крачки от огромните маси, около които пируващите се бяха наредили на дълги пейки, се печаха прасета на шишове, походните съдове в палатката на главнокомандващия бяха претрупани с месо, а прислужниците носеха повече вино, отколкото вода. За римлянин като Цицерон, отрасъл в спокойната латинска провинция, пиршеството в главната квартира на армията беше чиста варварщина. Никой в Арпинум не знаеше да организира подобна оргия, дори и Гай Марий. Разбира се, Цицерон нямаше как да си обясни елементарното, а именно, че когато в едно военно поделение трябва да се нахранят неколкостотин гладни гърла едновременно, вечерята не може да премине в уютната обстановка на приятелски кръг и разговорите не са като в мързеливата атмосфера на триклиния.

— Няма да влезете много скоро в Аскулум — обеща на римляните Скатон.

За момент Помпей Страбон го остави без отговор, защото тъкмо беше захапал хрупкаво парче месо, чак когато свърши, изтри ръце в туниката си и се усмихна на госта си.

— Не ме интересува дали ще чакам седмица или година. Рано или късно Аскулум Пицентум ще се предаде. И жителите му ще се научат какво значи да посягат на един римски претор.

— Провокацията беше прекалено брутална — напомни му Скатон.

— Дали е била брутална или не, няма никакво значение — отвърна му той. — Чух, че Видацилий бил влязъл в града. Аскуланци ще трябва да пълнят коремите на още цяла армия.

— Проблемът отдавна е разрешен — подхвърли многозначително марсът.

Помпей Страбон надигна изцапаното си лице и го изгледа недоумяващо.

— Как така?

— Доколкото разбираме, Видацилий е полудял — обясни Скатон, който, за разлика от домакина си, внимаваше как се храни.

Цялата палатка затаи дъх в очакване какво ще последва.

— Малко преди Секст Юлий да умре, Видацилий се явил пред Аскулум начело на двайсет хиляди войници — започна да разказва Скатон. — Вероятно е възнамерявал да влезе в съгласувани действия с жителите на града. Искал неговите легиони да нападнат Секст Юлий в гръб, а в това време аскуланци да излязат през градските врати и да спрат всякаква римска съпротива. Добър план, вероятно би се оказал успешен. Но когато Видацилий нападнал, никой от града не се показал. Секст Юлий разтворил редиците на легионите си и го пропуснал без бой, а аскуланците трябвало да го приемат вътре в крепостните стени.

— Никога не съм си представял, че Секст Юлий притежава талант на пълководец — отбеляза Помпей Страбон.

Скатон вдигна рамене.

— Може и случайно да се е получило, но не вярвам.

— Предполагам, че аскуланците не са се зарадвали особено на перспективата да хранят двайсет хиляди души повече?

— Беснеели са по улиците! — отговори му марсът и се усмихна. — Видацилий не само не бил посрещнат с отворени обятия, но дори не искали да го погледнат. Затова той излязъл на форума, качил се на дървената трибуна и публично споделил мнението си за хората, които не знаят да изпълняват заповеди. Ако жителите на Аскулум били сторили каквото той им бил казал, цялата армия на Секст Юлий Цезар щяла да бъде изклана, а градът — свободен. Навярно е било така. Но дали Видацилий е бил прав или не, от това никой в града не се интересувал. Главният местен управител на свой ред излязъл на трибуната и заявил на Видацилий какво той мислел по въпроса: не разбирал ли Видацилий, че за армията, която току-що бил вкарал в града, храна няма?

— Радвам се да науча какви дрязги възникват в редиците на враговете ни — потри мазните си ръце Помпей Страбон.

— Имай предвид, че тази цялата история ти я разправям, за да се увериш с ушите си до каква степен са решени да се защитават жителите на Аскулум — възрази му най-любезно Скатон. — Тъй и тъй ще подочуеш нещо за случилото се, най-добре да ти разкажа нещата такива каквито са.

— И какво се случило по-нататък? Двамата се сбили на форума може би?

— Точно така. За всички станало пределно ясно, че Видацилий не е съвсем с всичкия си. Започнал да нарича жителите на града тайни симпатизанти на Рим и накарал войниците да избият множество граждани ей така, на площада. Аскуланци веднага се хванали за оръжието и отвърнали на удара с удар. За щастие повечето войници на Видацилий навреме се усетили, че ще се очертават трагични събития, затова се измъкнали далеч от форума. По тъмно им отворили вратите и над деветнайсет хиляди пиценски войски се измъкнали от обсадения град; Секст Юлий тъкмо бил умрял и римляните решили по-добре да му отдадат последна чест, отколкото да гледат движенията на противника.

— Хм! — изсумтя недоволно Помпей Страбон, но махна с ръка. — Продължавай.

— Видацилий удържал форума и здраво се укрепил на него. Бил донесъл със себе си доста храна и сега решил да организира пир. Навярно под командването му са били останали седем-осемстотин души, които да му правят компания на трапезата. В същото време той наредил да се издигне огромна погребална клада. Когато пиршеството било в разгара си, изпил чаша отрова, изкатерил се на кладата и собственоръчно я подпалил. Докато хората му си тъпчели търбусите, Видацилий горял пред очите им! Разправят, че гледката била смразяваща.

— Луд като галски ловец на глави — не сдържа възхищението си Помпей Страбон.

— Точно така — съгласи се Скатон.

— Значи твърдиш, че градът няма да се предаде.

— Ще се бият до последния човек.

— Едно нещо мога да ти обещая, Публий Ветий, когато войските ми влязат в Аскулум Пицентум, ако вътре наистина не са измрели до последния човек, ще им стане тъжно, че не са последвали другарите си — закани се римлянинът, захвърли оглозгания кокал и отново избърса ръце в дрехата си. Знаеш ли как ме наричат пиценци?

— Не мисля, че съм чувал.

— „Карнифекс“. Касапина. Трябва да знаеш, Публий Ветий, че се чувствам изключително горд с това име — похвали се Помпей Страбон. — През живота си съм получавал не един и два прякора. Това, че ми викат Страбон, не иска обяснение — то си е очевидно защо. Но когато бях малко по-голям, отколкото е сега синът ми, служих като младши офицер заедно с Луций Цина, Публий Луп, братовчед си Луций Луцилий и скъпия си приятел Гней Октавий Рузон, когото виждаш на тази маса. Бяхме в щаба на Карбон по време на онзи ужасен поход срещу германите в Норик. Не бях голям любимец на колегите си кадети. Става дума на всички без Гней Октавий Рузон. Ако и той не ме бе харесвал тогава, сега нямаше да бъде висш легат в армията ми! Та както и да е, останалите кадети ми лепнаха още един прякор, освен Страбон. Започнаха да ми викат Менецес. По пътя за Норикум бяхме минали през родния ми дом и кучите синове взели, че видели готвача на майка ми, който също като мен е кривоглед. Та този същият готвач се казваше Менецес. И онова хитро копеле Луцилий, как не го беше срам, та майка ми му се пада леля, ме кръсти Гней Помпей Страбон Менецес, намеквайки, че истинският ми баща е бил готвачът. — Той въздъхна така, че на околните им настръхна косата от ужас. — Носех прякора с години. Сега обаче ме наричат Гней Помпей Страбон Карнифекс и ми звучи много по-добре. Страбон Касапина.

Скатон не само не се плашеше от приказките на домакина си, но дори видимо се отегчаваше от разказа му.

— В крайна сметка какво означава едно име? — попита. — Мен не са ме кръстили Скатон, защото съм се родил във водите на фонтан, а защото като малък съм бил голям лигльо.

Помпей се усмихна на шегата му, но скоро отново се навъси.

— Така и не разбрах какъв вятър те е довял в лагера ми Публий Ветий Лигльото?

— Дошъл съм за преговори.

— Да не би да ви е омръзнало да воювате?

— В интерес на истината, да. Не става дума, че ще се предаваме — ако трябва още да воюваме, ще воюваме, — но както и да гледам на нещата, едно е сигурно: Италия загива. Ако се биехме не срещу Рим, а срещу някой нашественик, никога не бих преговарял. Но аз съм жител на Италия, тъй както и римляните са жители на Италия. Мисля, че е крайно време и двете воюващи страни да спрат разрухата, преди да не е останало какво да се спасява, Гней Помпей. Лекс Юлия де цивитате Латинис ет социис дандия е решителна крачка напред. Макар и Цезаровият закон да не се отнася до народите, които се вдигнаха на оръжие срещу Рим, забелязвам, че в лекс Папирия Плавция не съществува клауза, която да попречи на мен или на който и да било мой сънародник да поиска римско гражданство. Единственото условие е да хвърля оръжието и да се явя лично пред някой римски претор. Същото важи и за войниците ми.

— И какво точно искаш от мен, Публий Ветий?

— Да ми позволиш мирно да премина покрай лагерите ти — този тук и другия под стените на Аскулум. Между Аскулум и Интерокреа армията ми ще се разпръсне, ще хвърлим оръжията и доспехите си във водите на Авент. От Интерокреа нататък обаче ще се нуждая от въоръжена закрила за себе си и войниците си по целия път до Рим и преторския съд. Искам също така да ми дадеш писмен документ, удостоверяващ пред претора, че съм спрял въоръжените действия срещу Рим и съм получил личното ти съгласие да получа заедно с цялата си армия римско гражданство.

Настъпи продължително мълчание. Цицерон и младият Помпей, които седяха в единия край на масата, се заеха подробно да изучават лицата на своите сътрапезници.

— Баща ми няма да се съгласи — прошепна Помпей.

— Защо?

— Защото му трябва да спечели някоя голяма битка.

„Дали наистина подобни желания и капризи решават съдбата на племената и народите по Земята?“ — зачуди се Цицерон.

— Разбирам добре какво искаш от мен, Публий Ветий, и защо го искаш — отговори най-сетне Страбон. — Но не мога да се съглася. Твърде много римска кръв е текла по меча ти, по мечовете на войниците ти. Ако наистина искате да се явите пред претора в Рим, ще ви трябва да се биете през цялото време с армиите ми.

Марсът се надигна от мястото си и плесна с две ръце по бедрата си.

— Е, поне си струваше да опитам — сбогува се той с домакина си. — Благодаря за гостоприемството, Гней Помпей, но е време да се върна при армията си.

Марсите яхнаха отново конете си и потънаха в мрака; Помпей Страбон изчака чаткането на копитата да заглъхне в далечината и нареди тръбачите да свирят сбор. Лагерът започна да се готви за бой.

— Ще нападнат утре, навярно от две страни едновременно — предрече малкият Помпей, докато бръснеше с острието на меча си сребристите косъмчета по ръката си. — Ще падне голямо сражение.

— Аз какво да правя? — попита нещастно Цицерон.

Помпей прибра меча си и понечи да се излегне на походното си легло; останалите кадети изпълняваха заповеди из целия лагер, затова двамата с Цицерон бяха оставен сами в палатката.

— Ще си облечеш ризницата, ще си сложиш шлема, ще препашеш меч и нож и ще забиеш копието и щита си пред палатката на главнокомандващия — обясни му развеселен той. — Ако марсите пробият през редиците ни, Марк Тулий, ти ще си този, който ще защитава лагера от тях!

Но марсите не успяха да пробият. Цицерон слушаше звъна на оръжията и виковете на сражаващите се някъде в необятното пространство около лагера, но иначе нищо не видя от бойните действия. Най-накрая по пътя се зададоха Помпей Страбон и синът му, яхнали коне. Видът им издаваше огромна умора, по оръжията им се стичаше кръв, но си личеше, че са изключително щастливи.

— Фравк, легатът на Скатон, е мъртъв — похвали се Помпей пред Цицерон. — Справихме се с марсите, че и с много пиценци покрай тях. Скатон успя да се изтегли с шепа от хората си, но е лишен от всякакъв достъп до пътищата наоколо. Ако иска да се върне у дома в Марувиум, трябва да мине през най-трудното — планините, където няма нито къде да почине, нито какво да яде.

Цицерон преглътна.

— Изглежда, баща ти е специалист по обричането на вражите войници на гладна смърт.

— Чак ти иде да повърнеш, нали така, Марк Тулий? — засмя се Помпей и дружески го потупа по рамото. — На война като на война, това е. Ако можеха, и те щяха да постъпят по същия начин с нас. И да ти става лошо, и да не ти става, нищо не можеш да промениш. Като те гледам как приемаш нещата, ми идва наум, че колкото по-интелигентен е човек, толкова повече изгубва страстта си към войната. Толкова по-добре за мен! Не ми се ще, когато един ден застана лице в лице с врага си, той да се окаже интелигентен колкото теб. Истински късмет е и за Рим, че хората като мен и баща ми са много повече от тези като теб. Всичко, което е постигнал Рим, го е постигнал със сила. И все пак на Форума също трябва някой да управлява, нали? Именно там тепърва ще блестиш ти.

Тази пролет и Форумът заприлича на бойно поле, защото Авъл Семпроний Азелион реши да настъпи римските лихвари. Дори по времето на Втората пуническа война, когато Ханибал бе окупирал цяла Италия и практически бе изолирал Рим от останалия свят, финансовото положение на държавата и на нейните поданици не беше познало подобно падение. Парите постоянно изчезваха от обръщение, задържани от предвидливи сметкаджии, докато хазната лека-полека се изпразни съвсем. Не съществуваше и най-малката надежда да се напълни отново. Дори онези части от Кампания, които все още се намираха в римски ръце, бяха жертва на такъв невъобразим хаос, че никой не можеше да разчита повече на доходите от владенията си там. Квесторите хвърляха неимоверни усилия да убедят търговците да плащат мито или пристанищна такса, а едно от двете най-големи римски пристанища — Брундизиум — стоеше напълно откъснато. Естествено, че откакто се бяха вдигнали на въстание, италийците бяха престанали да плащат и данъци. Оправдавайки се със заплахата от страна на цар Митридат, Римска Азия също бавеше изплащането на предварително договорените годишни данъци, от своя страна и Витиния беше преустановила всякакви плащания. Всичко, което бирниците успееха да съберат от Африка и Сицилия, преди дори да е напуснало провинциите, отново се връщаше в кесиите на местните големци, които продаваха житото си на Рим на удвоена цена. И сякаш това не стигаше, самият Рим се бе превърнал в длъжник на една от собствените си провинции — Цизалпийска Галия, откъдето идваше огромната част от оръжейните доставки за града. Емисията фалшиви денарии, които бе пуснал в обращение Марк Ливий Друз, бяха вселили у всички римляни недоверие към металните пари и държавата беше принудена да отсече нови емисии сестерции, с които да замаже положението. Надяващи се на по-добри времена, хората със средни и високи доходи редовно прибягваха до парични заеми, което вдигна лихвата на незапомнени висини.

Авъл Семпроний Азелион разбираше от парички дела и реши, че най-добрият начин икономиката на града да се съвземе, би била да се облекчи положението на длъжниците. Методът, който той възприе за постигането на целта си, не само че привлече голям интерес, но и напълно съответстваше на римските закони. Градският претор бе изнамерил сред таблиците отдавна забравения указ, че се забранява приемането на възнаграждение срещу даването на пари на заем. С други думи, заключи Азелион, лихвата върху заеманите пари била напълно незаконна. Това, че древният закон е бил пренебрегван в продължение на няколко века, а в същото време лихварството е носело печалби на не един и двама римски конници, просто говорело лошо за римляните. Той съвсем уместно изтъкна факта, че ако много конници живеят от даването на парични заеми, то няколко пъти повече са тези, които разчитат на получаването на заеми. И докато тяхното положение не се облекчало, никой в Рим не можел да разчита на финансов просперитет. Броят на лошите кредити нараствал с всеки изминат ден, длъжниците отдавна не можели да свързват двата края, а откакто заедно с всички трибунали в града затвориха и съдилищата за банкрут, заемодателите открито прибягваха до насилствени методи, за да си върнат дължимото.

Преди обаче Азелион да е успял да върне в действие забравения стар закон, лихварите в Рим разбраха за намеренията му и се явиха пред него с молбата да възстанови съдилищата за банкрут.

— Какво? — хвана се той за главата. — Рим преживява най-дълбоката криза в цялата си история след похода на Ханибал, а хората, застанали пред мен, настояват нещата да се влошат още повече? Ако искате да знаете личното ми мнение, вие сте банда изпечени мошеници, лишени от капчица морал и съчувствие към страданията на съгражданите си! Затова единственото, което ще ви кажа, е да вървите на майната си! Ако ли не, наистина ще се принудя да отворя нов трибунал — този, на който всички вие ще бъдете подведени под отговорност, задето сте давали заеми срещу лихва!

И Азелион доказа с по-нататъшните си действия, че е говорел напълно сериозно. Дори и само да настояваше пред обществото, че искането на лихви е незаконно, това пак, до голяма степен облекчаваше положението на длъжниците, при това ги поставяше от страната на закона. Заемите трябваше да бъдат върнати, това никой не оспорваше, но без никаква лихва. Семпрониите, към които принадлежеше и Азелион, открай време си бяха спечелили името на защитници на народа; изгарящ от желание да продължи традицията в рода, градският претор се втурна в постигането на целта си, убеден, че щом законът е зад него, то и правото е на негова страна.

Това, с което Азелион не се съобразяваше обаче, бе, че сред враговете му не бяха само конници. В лихварския бизнес отдавна се бяха включили и сенатори, нищо че статутът им по принцип забраняваше воденето, на каквато и да е търговска дейност, а от всички видове търговия заемодателството открай време се бе смятало за най-недостойно. Сред въпросните сенатори — лихвари беше и народният трибун Луций Касий. При избухването на войната той се бе втурнал не за друго, а защото доходите му драстично намаляваха и можеше да загуби сенатския си ценз. Колкото повече затъваше във войната Рим обаче, толкова в по-отчаяна ситуация се оказваше самият Касий, чиито пари бяха в ръцете на длъжниците и заплашваха да останат там и след изборите за новите цензори. Той далеч не беше най-големият лихвар в Сената, но беше най-младият, най-нетърпеливият и тревогата му прерастваше в истинска паника. Понеже беше крайно безскрупулен, Касий реши да действа, при това не само от свое име, но в интерес на всичките си събратя римски лихвари.

Азелион беше авгур. Освен това в качеството си на градски претор беше задължен от името на цял Рим редовно да проверява божествените знамения, което се извършваше на площадката пред храма на Кастор и Полукс. Няколко дни след срещата си с лихварите той се зае тъкмо с въпросните ауспиции, когато му направи впечатление, че зяпачите на Форума са доста по-многобройни, отколкото се очакваше обикновено за извършването на някакво си предсказание.

Той тъкмо надигаше купата, с която се правеше възлияние, когато от публиката полетя камък и го удари точно над лявата вежда. От удара преторът залитна, металната купа излетя от ръцете му и с дрънчене заподскача по стъпалата пред храма, разливайки навсякъде светена вода. След първия камък полетяха и други, докато преторът не се оказа под същински порой. Азелион скри слава под тогата си и по инстинкт хукна да се спасява в храма на Веста. Колкото добронамерени люде се намираха на площада, бързо се разбягаха встрани и разгневените лихвари останаха сами с жертвата си. Като разбраха накъде се е запътил, преследвачите му го изпревариха и завардиха подстъпите към светото огнище на Веста.

За претора оставаше един-единствен път за спасение — да претича през тясната уличка Кливус Веста, да изкатери няколко стъпала на Весталските стълби, извеждащи на Вия Нова и да си потърси там късмета. Азелион хукна към Вия Нова, а лихварите се спуснаха по дирите му. По Вия Нова имаше множество заведения, обслужващи както посетителите на Форума, така и жителите на Палатина, и в едно от тях се втурна обезумелият от ужас Азелион — кръчмата на Публий Клоаций.

Но и там никой не можа да му помогне. Докато двама души притиснаха Клоаций до стената, а още двама — помощника му, останалите в тълпата подхванаха Азелион и го разпънаха на една от свободните маси, сякаш той самият се бе превърнал в жертвено животно и идваше редът му да се представи на боговете. Някой извади нож и със завидна ловкост го заби във врата на претора. Азелион се удави в собствената си кръв, докато Публий Клоаций ревеше и се кълнеше с цяло гърло, че не познава никого от нападателите. Никого!

Изглежда, и останалите жители на Рим бяха в неговото положение. Ужасени не само от акта на убийство, но и от неговия светотатски характер, сенаторите предложиха награда от десет хиляди денарии за всякакви сведения, водещи по следите на убийците. В същото време разпространиха публична декларация, осъждаща убийството на римски авгур в жречески одежди, и то по времето на официална церемония. Когато осем дни по-късно отникъде не се бе дочуло още нищо, Сенатът добави още изкушения към предложението си: помилване за информатора, ако е съучастник, свобода, ако е роб, независимо мъж или жена, записване в селска триба, ако е освобожденец. Но пак никой не посмя да се обади.

— Ти какво очакваш? — попита Гай Марий малкия Цезар, докато двамата правеха своята всекидневна разходка из перистила. — Лихварите всичко са успели да потулят.

— И Луций Декумий така казва.

Марий се спря и попита строго:

— Ти често ли разговаряш с този разбойник, малки Цезаре?

— Често, Гай Марий. От него човек може да научи каквото си поиска.

— А едно момче да чуе неща, които не са за неговите уши…

Цезар се усмихна.

— Не може да раста в Субура, а ушите ми да слушат как се говори в Палатина. Пък и вече съм свикнал на всичко, не виждам какво повече биха могли да чуят.

— Брей! — потупа го по главата тежката дясна ръка на чичо му.

— Тази градина е много малка за нас, Гай Марий. Ако искаш някога да си възвърнеш контрола над лявата си половина, трябва да ходиш повече и по-дълго — скара му се момчето.

Но не беше Марий човекът, който щеше да си замълчи при подобно предизвикателство.

— Няма да позволя Рим да ме гледа в подобно състояние!

Малкият Цезар нарочно остави великия Марий да направи няколко крачки практически без помощта му. Когато пролича, че падането е неизбежно, момчето веднага го подхвана отново и с измамна лекота го върна в равновесие. Всеки път Марий се чудеше откъде се е взела толкова сила в крехката снага на племенника му, а също и как така малкият Цезар винаги знае къде точно да го подхване и как най-ефективно да използва скромните си сили.

— Гай Марий, ако забелязваш, откакто те покоси ударът, престанах да те наричам чичо. Рекох си, че с твоето обездвижване двамата сме кажи-речи в равно положение. Твоята дигнитас е намаляла, моята е нараснала. Но в някои отношения аз стоя много над теб — отбеляза заплашително малкият. — Заради майка си, а също и заради желанието си да помогна на един велик човек, аз се разделих с цялото си свободно време и дойдох в дома ти, за да ти помогна да се изправиш на крака. Когато ти предложих да ти чета книжки, ти отказа, а колкото до твоите разкази, вече си приключил с тях. Научих всяко цветенце, всяко храстче, всяко буренче в цялата ти градина! И ти го казвам съвсем прямо — това, което правим, няма никакъв смисъл. Утре излизаме от къщи и се разхождаме по Кливус Аргентариус. Ако искаш, ще тръгнем нагоре към Марсово поле, ако искаш — надолу, през Порта Фонтиналис. Но едно е сигурно, утре излизаме на разходка из града!

Черните въглени, които обикновено се криеха дълбоко под гъстите вежди на Марий, сега застрашително се показаха и се впиха в хладните сини очи на малкия Цезар; колкото и да не искаше да го признае, винаги се сещаше за Сула, когато гледаше племенника си. Сещаше се и за онези тайнствени диви котки, които ловецът понякога среща в гората и които вместо жълти, имаха бледосини ириси, обкръжени с тъмни контури. Точно такива бяха очите на Цезар. Ако за котките се казваше, че идват от Подземния свят, откъде ли идваха хора като него?

В продължение на няколко минути двамата стояха и се гледаха мълчаливо.

— Аз няма да изляза! — отсече най-накрая Марий.

— Ще излезеш.

— Боговете да те приберат при себе си, Цезаре! Не мога да отстъпя пред някакво си момче! Толкова ли не можеш да измислиш някой по-дипломатичен начин да ме тормозиш?

В погледа на Цезар заиграха весели искрици, които стоплиха душата на чичо му — Сула никога не би бил способен на подобна промяна.

— Когато човек се пазари с Гай Марий, не може и дума да става за дипломатичност. Дипломатичният език си остава за дипломатите. Ти не си дипломат и толкова по-добре. Когато кажеш нещо, всички знаят как да го възприемат и до недоразумения не се стига. Това е причината, заради която толкова те харесвам.

— Никога няма да отстъпиш, ако ти кажат „не“, нали така, момче? — Марий усещаше, че повече няма сили да спори. Детето срещу него знаеше как да сменя настроенията си, и то все в своя полза. Виж, то беше голям дипломат!

— Прав си, никога не отстъпвам.

— Добре тогава, момче, ела да седнеш при мен. Ако утре ще излизаме, значи не бива да се преуморявам отсега. — Марий шумно се покашля. — Какво ще кажеш да се кача на някоя закрита носилка и да отидем така до Вия Ректа? Там ще сляза и двамата ще се разхождаме, колкото сърце ни иска.

— Ще отидем и до Вия Ректа, Гай Марий, но пеш.

За известно време двамата мълчаха; Цезар не помръдна от мястото си. Почти от първия миг, когато дойде да гостува на Марий, момчето бе забелязало колко се дразни великият мъж от многото шаване покрай себе си; когато Цезар бе споделил това наблюдение пред майка си Аврелия, тя просто отвърна, че ще е най-добре, ако използва случая и наистина се отучи да се върти на едно място. Цезар можеше да командва Гай Марий, но на майка си дума не можеше да каже!

Това, което се искаше от малкия Цезар, естествено нямаше да се хареса на никое момче на неговата възраст. Всеки ден, след като свършеше с уроците при Марк Антоний Гнифон, вместо да отиде някъде с приятеля си от отсрещния апартамент Гай Маций, той трябваше да ходи на гости на чичо си Марий, за да му прави компания. Не му оставаше минутка време за самия него, тъй като майка му строго го наблюдаваше, а жена като нея се бе научила да цени времето.

— Това е твой дълг — бе му заявила тя в един от редките случаи, когато Цезар все пак бе поискал да излезе с Гай Маций. Обикновено ставаше дума за някое забележително събитие на Марсово поле: като например избирането на конете за октомврийските надбягвания или последните репетиции на гладиаторите преди погребалните игри на следващия ден.

— Но аз цял живот ще имам да изпълнявам някакъв дълг! — опитваше се да възрази на Аврелия. — Нямам ли право от време на време да забравя за задълженията си?

На което майка му неизменно отговаряше:

— Не, Гай Юлий. Дългът те преследва навсякъде и по всяко време. Нито за миг не бива да поставяш себе си над задълженията, които си поел.

И така той послушно тръгваше на поредното гостуване у Гай Марий. По пътя не си позволяваше да се отклони по претъпканите улици на Субура и в същото време внимаваше да не пропусне някой познат, без да му се е усмихнал или без да го е поздравил. Когато минаваше покрай книжарниците на Аргилетум, Цезар неизменно забързваше, да не би да се изкуши да влезе вътре. Всичко това беше плод единствено на възпитанието, което майка му бе дала: никога не се шляй, никога не си пилей времето за глупости, никога не си давай незаслужена почивка дори когато става дума за книги; и в същото време: винаги се усмихвай, винаги поздравявай хората, които познаваш, а също и тези, които за пръв път виждаш.

Понякога, тъкмо преди да почука на вратата на Гай Марий, Цезар се спираше и внезапно се затичваше нагоре по стълбите на кулата Фонтиналис, откъдето се виждаше цялото Марсово поле. За няколко минути застиваше на перилото и се замечтаваше как играе с другите деца, как в ръката му е дървеният меч и той учи да го върти в защита, да мушка в атака, да сече главите на сламените плашила; как след това ще мине по Вия Ректа и ще открадне някоя репичка от зеленчуковите градини или пък ще се включи в поредното масово боричкане в прахта. Но тъй като знаеше, че мечтите му никога няма да се сбъднат, Цезар се отдръпваше от гледката на детските изкушения и като прескачаше през две-три стъпалата на кулата, заставаше отново пред къщата на Гай Марий, преди някой да се е сетил, че закъснява.

Цезар много обичаше леля си Юлия, която често идваше сама да му отвори; тя винаги знаеше как да му се усмихне, а и как да го целуне! Майка му много мразеше навика хората да се целуват, за нея жестът криеше някакъв изключително отрицателен смисъл и според думите й бил прекалено присъщ на гърците, за да се смята за съответстващ на римския морал. Но за щастие леля Юлия не гледаше така на нещата. Когато се навеждаше над него, за да го целуне по устата, тя никога не извърташе в последния момент глава, както правеха други, за да го целуне по бузата или брадичката. Всеки път момчето жадно поемаше дъх, за да усети възможно най-дълбоко прекрасния й дъх. Десетилетия по-късно, когато леля му вече нямаше да е между живите, застаряващият Гай Юлий Цезар пак щеше да се сеща за нея всеки път, когато му се стореше, че някоя жена край него лъха като нея. В такива случаи сълзи на умиление рукваха из очите му, преди дори да се е опитал да ги възпре.

Всеки ден леля му даваше кратки сведения как е великият мъж.

Веднъж щеше да го предупреди: „Днес е много заядлив“, друг път да го зарадва: „Сутринта идва един приятел и го остави в прекрасно настроение“, или просто да го помоли: „Мисли, че парализата се засилва, затова не му позволявай много да унива“.

По традиция късно следобед Цезар получаваше своята вечеря у Мариеви, което беше единствената му почивка. Докато Юлия сама идваше в стаята на Гай Марий да го нахрани, племенникът й се ползваше с малко време за самия себе си. Обикновено ядеше в нейната стая, където се свиваше на кълбо на една от кушетките и се зачиташе между хапките — нещо, което не биха му позволили вкъщи. За няколко минути се потапяше в славните времена на героите или пък се залисваше с нечии стихове. Думите винаги упражняваха някакво магическо въздействие върху него. Те можеха да накарат сърцето му да запрепуска като галопиращ кон; или пък — както често ставаше с поемите на Омир — да го отведат в свят, много по-реален от този, в който се бе родил.

— Смъртта не би могла да извади нищо грозно у него на показ — повтаряше си той заучената фраза, докато мислено си представяше смелия герой, убит на бойното поле. Независимо дали той се наричаше Ахил, Хектор или Патрокъл, той беше все млад, красив и благороден — толкова съвършен, че дори със смъртта си триумфираше над враговете.

Сетне обаче гласът на леля му щеше да го сепне или пък някой от робите щеше да почука на вратата, за да му съобщи, че господарят пак го вика. Книгата биваше мигом забравяна и малкият герой отново поемаше цялата тежест на семейния си дълг, без нито веднъж да се почувства излъган или ощетен.

А Гай Марий беше голямо бреме, дори за възрастен. Вече заприличваше на старец: с мършавите си крака и в същото време с наедрялото си шкембе; с изсъхналата си кожа, която се спускаше на едри гънки от гушата му; но най-вече с безформената лява половина на лицето си, която заедно със сърдитите му очи му придаваше доста страховит вид. От левия край на устата му често се проточваше по някоя лига, но Марий дори не си даваше сметка за това; ако Цезар не извадеше навреме специалната кърпа за целта, лигата стигаше до плата на туниката и се добавяше върху неизличимото мокро петно на гърдите му. Понякога болният се хвърляше в гръмки тиради, с които искаше да срине в земята безпомощния си компаньон — единствения човек, който стоеше достатъчно дълго при него, за да може да отнесе върху себе си целия му спотаен гняв; друг път мъката щеше да го удави в старчески сълзи, които Марий дори не се опитваше да крие, още по-малко сополите, които потичаха от носа му; трети път щеше сам да се засмее на някоя шегичка, която Цезар не разбира, и тогава гръмовният му смях караше лавиците с книги покрай стената да се затресат, а леля Юлия веднага се показваше на вратата и като се усмихваше пресилено на племенника си, любезно го изпращаше до улицата.

В началото при всяко подобно избухване на чичото момчето се чувстваше напълно безпомощно и не знаеше как да реагира. Но Цезар притежаваше неизтощими източници на енергия, затова винаги си повтаряше, че рано или късно ще успее да се наложи над болния Гай Марий. Ако не успееше, значи нямаше да изпълни и задачата, дадена му майка му — нещо, за което дори не смееше да помисли, защото последиците щяха да бъдат убийствени. Покрай недостатъците на чичо си Цезар се научи и по-лесно да разпознава своите. Най-напред се убеди, че му липсва търпение, колкото и продължителните усилия на майка му да го бяха научили как да симулира търпение, когато всъщност емоциите го разяждат изцяло отвътре. Най-накрая стигна дотам, че сам не знаеше дали нещо му е наистина интересно, или е плод на внушение. Вторият недостатък беше гнусливостта, която не бе трудно да се преодолее предвид вечната лига, която се спускаше от Мариевото лице. Един ден Цезар достигна дотам с наблюденията си над Марий и болестта му, че дори надмина лекарите с рецептата си за нея; тази рецепта беше плод изключително на неговия собствен ум, беше нещо, което никой не му бе казвал, защото и никой преди него не бе установил. Болният трябваше на всяка цена да се движи. Трябваше да се упражнява. Трябваше да се убеди, че може отново да заживее като нормален човек.

— И какво друго си чул от Луций Декумий и приятелчетата му в Субура? — заинтересува се Марий.

Цезар подскочи от изненада; толкова се бе отнесъл в собствените си размисли, че въпросът го свари напълно неподготвен.

— Ами ако се вярва на думите им, мога да ти обясня едно друго странно събитие. Дано да не бъркам.

— Кое събитие?

— Защо консулът Катон реши да остави Самниум и Кампания на Луций Корнелий Сула, а сам пое твоя фронт срещу марсите.

— Охо, това звучи интересно! Я да чуя теорията ти, Цезаре!

— Всичко се обяснява с характера на Луций Корнелий.

— И какъв му е характерът?

— Луций Корнелий може да наплаши, когото си поиска.

— Наистина може!

— Сигурно отпреди е знаел, че няма да му дадат върховното командване срещу самнитите. По право то принадлежи на консула. Затова не се и опита да спори пред Сената. Това, което стори, бе да посрещне Луций Катон в Капуа и да му направи някоя от своите магии. Катон така ще да се е наплашил от своя легат, че предпочете да отиде възможно най-далеч от него. Затова и напусна Кампания.

— И как успя да измислиш цялата тази хипотеза?

— Като слушах Луций Декумий, а също и майка си.

— Виж, тя има откъде да знае — подхвърли Марий.

Малкият Цезар се намръщи в недоумение и го изгледа въпросително, но сетне вдигна рамене.

— Щом Луций Корнелий поеме цялото командване в свои ръце и престанат да му пречат разни началници, той ще се справи със задачите си. Аз го смятам за много добър пълководец.

— Но не чак толкова добър, колкото мен — въздъхна носталгично Марий и за малко отново да заплаче.

Момчето веднага го сепна:

— Да не седнеш пак да се самосъжаляваш, Гай Марий! Един ден пак ще ти връчат командването, особено ако най-сетне излезем от тази градина.

И понеже не му се искаше пак да спорят по въпроса, Марий смени темата:

— Като толкова много неща ти говори твоя субурски приятел, кажи ми какво знаеш за Катон и похода му срещу марсите? Тук никой нищо не ми казва как върви войната; всички се тревожат, да не би да ми стане нещо, ако науча! Всъщност не се чувствам по-добре, когато ме държат в неведение! Ако и ти сега нищо не ми кажеш, не ми се мисли какво ще стане!

Цезар се усмихна.

— Субурският ми приятел разправя, че още с пристигането си в Тибур консулът попаднал в големи затруднения. Помпей Страбон подбрал твоите шест легиона — този човек няма равен в това да краде чужди войници — и оставил на колегата си Луций Катон само новобранци, при това дори не истински римляни, ами все младежи от Умбрия и Етрурия, получили наскоро гражданство. Не само че той не знае какво да прави с тях, но изглежда, и никой от легатите му не е по-наясно от него. Затова консулът решил да започне обучението с реч, която да произнесе пред цялата армия. Яростно нахокал всички. Сещаш се какви ги е говорил: че са идиоти, кретени и варвари; че ако не си размърдат задниците, ще станат на храна за червеите и така нататък, и така нататък…

— Все едно слушам Луп или Цепион! — почеса се Марий по главата, сякаш не вярваше на ушите си.

— Както и да е. Сред цялото множество, което се било събрало да слуша простотиите му, бил и един приятел на Луций Декумий. Казва се Тит Титиний. Навремето Тит Титиний си изкарвал хляба като центурион, после се оттеглил на някакво парче земя в Етрурия, оттатък Верцела. Бил го получил от теб. Казва, че навремето ти бил погодил страшен номер.

— Да, спомням си го много добре — кимна старият воин и се опита да се усмихне; вместо това от устата му потече нова лига.

Малкият Цезар мигом извади „Мариевата носна кърпа“, както я наричаше, и ловко избърса слюнката от лицето на чичо си.

— Често идва в Рим и винаги се отбива у Луций Декумий, който го осведомява какво ново на Форума. Откакто избухна войната обаче, Тит Титиний се върна на поста си в армията. Дълго време прекарал в Капуа, но в началото на годината го пратили да помага на Катон.

— Предполагам, че нито Тит Титиний, нито който и да било от колегите му са могли да започнат работа преди паметната реч на главнокомандващия? — подметна Марий.

— Точно така. Заради което може би той решил да ги и включи и тях към останалите. Тъкмо тук започнали истинските му проблеми. Докато слушал как консулът сипе огън и жупел върху всеки, Тит Титиний така се ядосал, че изведнъж събрал шепа пръст от земята и я метнал право по Катон! В следващия миг всички започнали да замерват с пръст Катон! За броени минути консулът ни се оказал зарит до коленете, а армията била на прага на открит бунт. — Момчето сякаш се вдъхнови от разказа си и победоносно добави: — Като стълб от кал сред море от кал!

— Вместо да остроумничиш, по-добре продължавай нататък!

— Извинявай, Гай Марий.

— И така?

— Катон не бил ранен, но достойнството му било накърнено и авторитетът му на началник бил подкопан. Вместо да подмине инцидента все едно нищо не се е случило, той наредил Тит Титиний да бъде окован във вериги и го пратил в Рим с писмо до Сената, в което настоявал центурионът да бъде съден за подстрекателство към бунт. Довели са го тази сутрин и сега лежи затворен в Лаутумиите.

Марий се опита да се надигне от пейката.

— Е, млади Цезаре, ето, че вече имаме маршрут за утре сутринта! — рече той на племенника си, сякаш му беше паднал камък от сърцето.

— Ще отидем да видим какво става с Тит Титиний?

— Ако съдбата му се решава в Сената, аз отивам, пък за теб не знам. Ти ще чакаш в преддверието.

Цезар му помогна да се изправи и автоматично застана от лявата му страна, за да поеме товара на парализираната му половина.

— Няма да се стигне дотам, Гай Марий. Ще го съдят в плебейското събрание. Сенатът не иска да има нещо общо със случая.

— Ти си патриций, не можеш да стоиш в Кладенеца на комициите, когато заседава плебсът. Но в моето състояние и аз не бих могъл, дори да искам. Ще си намерим някое хубаво местенце на стълбите пред Сената и ще наблюдаваме оттам цирка. Отдавна имам нужда от подобно преживяване! На Форума човек може да види много по-интересни неща, отколкото на игрите, организирани от едилите!

Дори Гай Марий да се беше усъмнил в искреността на чувствата, които народът винаги бе изразявал към него, и последните съмнения бяха ответи с вятъра, когато на другата сутрин се показа навън. Маршрутът на първата му разходка беше кратък, затова пък доста труден за преодоляване в неговото състояние: с помощта на тояжката в дясната си ръка и на малкия Гай Юлий Цезар от лявата си страна Третият основател на Рим колебливо заслиза по стръмния склон на Кливус Аргентариус, който минаваше под Порта Фонтиналис и излизаше в долния край на Форум Романум. На парализирания Марий му трябваше да направи няколко крачки по улицата, за да прикове вниманието на всички мъже и жени около себе си. Някои радостно го поздравяваха, други плачеха от съчувствие; всеки път, когато пренесеше тежестта на здравия си десен крак и изкривявайки цялото си тяло, с усилия помръднеше неподвижния си ляв, тълпата бурно го окуражаваше да не се предава. От уста на уста започна да се предава името му и скоро целият град разбра, че Гай Марий е излязъл от дома си.

Когато излезе на самия Форум, възгласите на тълпата щяха да спукат тъпанчетата на старческите му уши. От челото на героя струеше обилно пот, цялата му лява половина се държеше върху малкия Цезар, който единствен знаеше колко много тежи великият мъж, но неустрашимо го понесе покрай ръба на Кладенеца. Много сенатори се втурнаха насреща му с мисълта да го повдигнат до площадката пред Курия Хостилия, но Марий ги отпъди с ръка и стъпало по стъпало успя да се изкатери сам догоре. Веднага му донесоха нечий куриатен стол и с помощта единствено на племенника си той се отпусна на него.

— Левият крак — нареди, докато се опитваше да се намести по-удобно.

Малкият Цезар веднага разбра за какво става дума, клекна до стола на чичо си и издърпа безчувствения му ляв крайник да застане пред десния в класическата сенаторска поза. След това подхвана лявата му ръка, сгъна я пред гърдите му и скри вдървените му пръсти под гънката на тогата.

Гай Марий застана като цар над площада и с кимане на глава отвръщаше на поздравите на многолюдната тълпа, която не спираше да го приветства от Кладенеца на комициите. Потта не преставаше да тече по лицето му, а уморените му гърди дълго време не можеха да си поемат въздух след тези титанични усилия. Плебейското събрание вече бе започнало дневното си заседание, но никой от присъстващите не се и сещаше за предстоящата работа; вместо това всички гледаха човека на стълбите пред Сената, а десетте народни трибуни на три пъти дадоха тон за приветствие.

Момчето стоеше плътно до стола на чичо си и с любопитство оглеждаше множеството в краката си. За пръв път в живота си откриваше каква еуфория може да се създаде от толкова хора едновременно и как се чувства в подобни мигове човекът, който я е причинил. Застанал до Първия сред римляните, Цезар усещаше и себе си едва ли не обект на това всенародно възхищение, а и когато тълпата най-сетне се умори да вика, до ушите му ясно достигнаха думите: „Кое е това хубаво дете?“.

Той добре съзнаваше, че се е родил красавец, и отдавна се бе убедил какво въздействие притежава това му качество над околните; и понеже обичаше да го харесват, гордееше се с красотата си. И все пак, ако сега забравеше защо е дошъл на площада, майка му много щеше да се разсърди, а това би било особено неприятно преживяване след величественото посрещане. От левия крайчец на Мариевата уста вече се подаваше слюнка, която трябваше да се махне, преди да са я забелязали. Цезар извади специалната кърпа от синуса на момчешката си тога — с пурпурен ръб като на баща му, претора — и докато нежните души в публиката трогнати въздишаха, попи потта от цялото лице на Марий, избърсвайки незабелязано и насъбралата се слюнка.

— Вършете работата си, трибуни! — извика високо Марий, когато най-сетне започна да диша спокойно.

— Доведете затворника Тит Титиний! — нареди Пизон Фруги, председател на колегията. — Членове на плебса, застанали днес всеки в своята триба, нека всички знаете защо сме се събрали! Случаят с този човек — Тит Титиний, пилус приор в легионите на Луций Порций Катон Лициниан — беше предаден на нас от римския Сенат след задълбоченото му разучаване от назначените отци. Консулът Луций Порций Катон Лициниан обвинява Тит Титиний в подстрекателство към бунт и иска от нас да му наложим най-тежкото наказание, предвидено в закона. Тъй като подстрекателството към бунт се смята за висша форма на държавна измяна, ние сме се събрали, за да решим съдбата на Тит Титиний.

Пизон Фруги замълча и изчака на рострата да бъде изведен обвиняемият — едър мъж, скоро прехвърлил петдесетте, облечен само с туника и окован с вериги за китките и глезените. Тит Титиний беше поставен най-отпред на рострата, в съседство с Пизон Фруги.

— Членове на плебса, Луций Порций Катон Лициниан е изпратил специално писмо до Сената, в което съобщава за свикания от него в рамките на римските закони общ сбор на армията; докато консулът се обръщал с реч към войниците си, обвиняемият Тит Титиний, когото всички виждате до мен, го замерил с някакъв предмет и впоследствие подтикнал всички около себе си да сторят същото. Писмото носи консулския печат.

Пизон Фруги се обърна към арестувания:

— Тит Титиний, какво ще кажеш в своя защита?

— Прочетеното отговаря на самата истина, трибуне. Наистина замерих консула с някакъв предмет — отговори центурионът, сетне добави: — Буца пръст от земята, това беше предметът, с който го замерих, трибуне. Когато го сторих, всички покрай мен последваха примера ми.

— Буца пръст от земята — повтори бавно Пизон Фруги. — Кое те подтикна да постъпиш така с главнокомандващия си?

— Това, че той ни наричаше селяндури, гадни червеи, тъпоглави провинциалисти, жалка сбирщина и така нататък! — Тит Титиний, който като римски центурион знаеше да вика, сега ревеше с пълно гърло, за да го чуят и по последните редове. — Виж сега, трибуне, когато офицерите ни наричат курове и задници, от това никой не се обижда, напротив, в римската армия подобни изрази са общоприети в общуването между началник и подчинен. — Той пое дълбоко дъх и заканително поклати глава. — Ако имах под ръка развалени яйца, щях да го замеря с тях! Но когато човек е в армията, най-подходящото средство за замерване е пръстта в краката му! Не ме интересува дали ще ме удушите, или ще ме блъснете от Тарпейската скала! Нека знаете само, че ако ми се случи пак да видя Луций Порций, ще му се случи същото, както миналия път!

Титиний се обърна към Сената и като издрънча с веригите, посочи към седналия Марий.

— Ето този там е истински римски пълководец! Служил съм при Гай Марий още като легионер в Нумидия, служил съм му и като центурион в Галия! Когато се оттеглих от войската, той ми отстъпи парче земя от собствените си владения в Етрурия. Трябва да знаете, членове на плебса, че никой римски войник не би посмял да замери Гай Марий с каквото и да било! Защото той обичаше войниците си и никога не би се държал с тях презрително, както това прави Луций Катон! А и Гай Марий не е човекът, който ще окове войника си във вериги и ще го прати на граждански съд в Рим само защото са го замерили с пръст! Пълководец като него просто би натрил собственоръчно носа на злосторника и с това случаят щеше да приключи! Казвам ти го право в очите: Луций Катон не е никакъв пълководец и под негово командване Рим никога няма да спечели победа! Истинският римски пълководец сам върши мръсната си работа, никога няма да я остави на плебейското събрание!

Кладенецът на комициите потъна в тягостно мълчание. Тит Титиний свърши със защитата си, но никой от множеството не пожела да вземе думата след него.

Пизон Фруги въздъхна.

— Гай Марий, ти как би постъпил с този човек? — попита той мъжа на стълбите.

— Той е центурион, Луций Калпурний Пизон Фруги. И както сам казва, аз наистина го познавам. Твърде е опитен, за да си позволим да го премахнем от армията. И все пак той сам не отрича, че е замерил началника си с пръст и че благодарение на него въпросният началник се е оказал зарит до коленете от войниците си. С или без провокация от страна на Луций Порций това е обида на чина. Тит Титиний не може да се върне повече при него. Иначе все едно ние сме обидили консула, който изрично е поискал да се освободи от услугите на центуриона, пращайки го при нас. Мисля, че е от интерес за цял Рим обвиняемият да бъде пратен под командването на друг началник. Дали няма да е най-добре да го върнете в Капуа, където да се заеме със старите си задължения?

— Какво ще кажат колегите ми трибуни? — обърна се към тях Пизон Фруги.

— Аз ще кажа: нека бъде, както Гай Марий предлага — отговори Силван.

— И аз така смятам — подкрепи го Карбон.

Останалите седем трибуни също дадоха съгласието си.

— Какво ще каже плебейското събрание? Трябва ли да прибягваме към формално гласуване или ще свършим работа с вдигане на ръце?

Всички вдигнаха ръце вместо отговор.

— Тит Титиний, плебейското събрание ти заповядва да се оставиш на разпореждане на Квинт Лутаций Катул в Капуа — заключи Пизон Фруги, без да даде израз на чувствата си. — Ликтори, свалете оковите му! Той е свободен човек.

Но Титиний отказа току-така да го отведат, преди да се е представил пред Гай Марий, преди да се е проснал в краката му и да се е разплакал от благодарност.

— Това, с което наистина ще ми се отблагодариш, Тит Титиний, е да си вършиш добре работата в Капуа — даде му знак да се вдигне Гай Марий и сам уморено се опита да стане. — Ако ме извините, мисля, че е време да си вървя у дома.

Иззад една от колоните на Сената изведнъж изскочи Луций Декумий. Усмихнат до уши, той протегна ръка към приятеля си Тит Титиний, но погледът му нито за миг не изпускаше лицето на Гай Марий.

— Носилката те чака, Гай Марий — предложи угоднически той.

— Щом краката ми са ме довели дотук, значи ще могат да ме върнат обратно! Момче, помогни ми!

Дясната му ръка се впи с всичка сила в крехкото рамо на малкия Цезар и под дрехата на момчето кожата почервеня от напрежение. Самият Цезар обаче дори не изпъшка, в погледа му се четеше единствено загриженост за чичо му. За околните изглеждаше, че да повдигне великия мъж на крака, не представлява никакво усилие за помощника му. Когато Марий се изправи, пое тояжката си с дясната ръка и позволи на Цезар да го подхване както на идване, отляво. Като два големи рака, заплели безпомощно щипки, чичо и племенник заслизаха по стълбите. По улицата към дома ги придружи насъбралото се множество, като надаваше възторжени възгласи при всяка крачка на болния.

Щом Марий се прибра вкъщи, робите едва не се сбиха помежду си кой ще има честта да изпрати сивокосия си господар до спалнята му; никой не обърна внимание на малкия Цезар, който приклекна до стената в мрачния коридор и затвори уморено очи. Малко по-късно го намери Юлия, която уплашено се наведе над него, без да смее да повика за помощ.

— Гай Юлий, Гай Юлий! Какво ти е?

Когато леля му го пое в ръце, Цезар безпомощно се отпусна на скута й. Беше пребледнял, гърдите му едва помръдваха. Юлия хвана една от китките му, за да му премери пулса, и видя болезнената синина, която пръстите на Марий бяха оставили под рамото на момчето.

— Гай Юлий, Гай Юлий!

Очите на племенника й бавно се отвориха, той въздъхна и се усмихна. Лицето му придоби донякъде естествения си цвят.

— Успях ли да го доведа до къщи?

— И още как, Гай Юлий! Беше чудесен — похвали го тя и й се доплака от умиление. — Но ти си се уморил много повече от него самия! Тези разходки из града май няма да са по силите ти.

— Нищо подобно, лельо Юлия. Ще успея, не се съмнявай. Пък и той не би излязъл с друг — вдигна се на крака Цезар.

— Да, за жалост си напълно прав. Благодаря ти, Гай Юлий! Не знам как да изразя цялата си признателност към теб. — Юлия разгледа синината. — Но той те е наранил. Чакай да ти сложа нещо да ти мине.

Очите на момчето заблестяха в радостно предчувствие, а устата му се изви в усмивка, от която на Юлия се стопли сърцето.

— Знам едно нещо, от което всичко ще ми мине, лельо Юлия.

— Кое е то?

— Една целувка. Една от твоите целувки, ако обичаш.

Целувки Цезар получи всякакви, както и вкусен обяд, книжка за четене и отделна кушетка в стаята на леля му, където да подремне; трябваше Луций Декумий да дойде да го вземе, иначе изобщо нямаше да го пуснат да си върви.

Със смяната на сезоните и напредването на една година, в която римската армия взимаше превес над враговете, Гай Марий и Гай Юлий Цезар се превърнаха в неотделна част от уличния пейзаж в Рим. Момчето помагаше на мъжа, а мъжът се опитваше всеки път да си помага сам. На другия път след кратката им разходка до Форума двамата се насочиха към Марсово поле, където срещаха по-малко минувачи и хората обръщаха по-малко внимание на бавното им придвижване. Колкото по-укрепнал се чувстваше Марий, толкова по-далеч стигаха двамата с племенника му, докато един ден не се озоваха на самия бряг на Тибър — в края на Вия Ректа. След като си почина, Гай Марий дори влезе в реката да поплува.

Щом се захвана редовно да плува, и формата му бързо започна да се възвръща. Другото, което го подтикваше по-бързо да оздравява, бяха множеството римски юноши, които се упражняваха в езда и ръкопашен бой по ливадите на Марсово поле; Марий си рече, че е крайно време и малкият Цезар да започне с военното си обучение. Това беше паметен миг в живота на Гай Юлий Цезар, чиято най-голяма мечта най-сетне се сбъдваше. Още в мига, в който го хвърлиха на гърба на едно доста буйно жребче, момчето доказа, че е роден ездач, а когато двамата с чичо му хващаха дървените мечове да се дуелират, дори взискателният Марий не можеше да му открие грешка. Постепенно Цезар стигна до най-трудната част от войнишкото изкуство — да хвърля пилума, късото римско копие. Както и останалите елементи на обучението, и този не затрудни момчето, което неизменно улучваше целта. Когато Марий стана достатъчно уверен в силите си, той започна да го води със себе си в реката, където скоро го научи да плува. Часовете, прекарани на брега на Тибър, бяха най-приятните за малкия Цезар. Тогава чичо му изпадаше в спомени за миналото и споделяше повечето от идеите си за идеалния пълководец.

— Повечето военачалници губят сраженията, преди още да са ги започнали — говореше веднъж Марий на Цезар, докато двамата, завити в ленени чаршафи, чакаха да изсъхнат.

— Как така, Гай Марий?

— Обикновено има два начина да го постигнат. Единият е, че до такава степен нямат понятие от смисъла на командването, че се задоволяват с това да покажат на легионите врага отсреща и да ги пратят да се бият, както рами знаят. Вместо да поемат нещата в свои ръце, подобни пълководци просто си стоят отзад и чакат да видят какво ще стане. Другите пък са тяхната пълна противоположност — хора, изучили доста наръчници по военно изкуство или пък запомнили и последния съвет на началниците, когато са служили като кадети. Да водиш стратегия, преписана дословно от книгите, е все едно сам да си търсиш разгром! Всеки противник, всеки поход, всяка битка, Гай Юлий, е нещо напълно уникално и неподлежащо на схематизиране. Разбира се, нощта преди сражението пълководецът е длъжен да състави някакъв общ план и да го обмисли сериозно. Но в никакъв случай да не се осланя единствено на него. Крайният план трябва да се оформи в съзнанието му едва когато слънцето озари бойното поле с всичките му подробности, когато врагът се покаже и проличат неговите слабости. Едва тогава трябва да вземеш решенията си. Да се уповаваш на стари сведения или предварително изградени представи, може да се окаже пагубно за цялата ти армия. А нещата ще продължат да се променят и по време на самата битка. Всеки миг е посвоему уникален! От началото на схватката до нейния край могат да се случат толкова много неща: духът на войниците ти да падне, земята в краката им да омекне по-бързо от очакваното, да се надигне прахоляк, който да закрие цялата гледка, враговете ти да поднесат някоя изненада или в последния момент да откриеш нови слаби места както в своите, така и в техните позиции — започна да изброява Марий.

— Никога ли не е възможно да спечелиш победа, спазвайки напълно предварителния си план? — искаше да знае Цезар, на когото очите святкаха от желание да научи нещо повече за войната.

— Е, случвали са се и такива неща! Но да ти кажа честно, колкото на кокошките им поникват зъби в клюновете. Винаги да помниш, че независимо от това, колко време си обмислял плана си, независимо от това, колко е сложен и подробен, трябва да си оставиш някаква вратичка, ако се наложи, за броени секунди да го обърнеш с главата надолу! Ето защо ще ти дам още един съвет, също толкова важен, колкото първия: гледай планът ти винаги да е възможно най-прост. Простите схеми винаги са работели по-успешно от главозамайващите комбинации. Ако не за друго, то, защото всеки пълководец зависи от това, колко бързо може да предаде заповедите на подчинените си. А колкото по-долу слизаш по офицерската йерархия, толкова по-трудно ще ти е да обясниш какво точно възнамеряваш да правиш.

— Изглежда, че за да успее, един пълководец трябва да разчита на безупречно обучени войници и офицери — замисли се Цезар.

— Точно така! — потвърди старият воин. — Ето защо добрият пълководец винаги се обръща със слово към войниците преди началото на сражението. Не за да повдига бойния дух, както обикновено се мисли, млади Цезаре. А за да разберат и последните легионери в армията какво точно смята да постигне началникът им. Ако войниците знаят какъв е общият план, то те по-лесно ще изпълняват заповедите, получени от преките им началници.

— Значи също така е важно пълководецът да познава войниците?

— Без това не може. Още по-важно е обаче войниците да познават добре своя пълководец. И да го харесват. Ако легионерът харесва своя началник, той ще работи по-усилено и ще поема по-големи рискове заради него. Никога не забравяй какво каза Тит Титиний от рострата. Можеш да наричаш войниците си, както ти хрумне, но те никога не трябва и да помислят, че ги презираш. Ако ти познаваш своите легионери и ако те те познават теб, то тогава и с двайсет хиляди души ще можеш да разбиеш стохилядна варварска сган.

— Ти сигурно си бил войник, преди да станеш пълководец.

— Точно така, бях. Това е едно предимство, което човек като теб, Цезаре, никога няма да получи. Ти си се родил римски патриций и ти е съдено да станеш направо офицер. Но от мен да знаеш, че ако не се постараеш да бъдеш войник, преди да стигнеш до командването, никога няма да станеш истински пълководец. — Марий се наведе напред и се вгледа в някаква точка далеч отвъд Тригариума и зелените ливади на Ватиканското поле. — Най-добрите пълководци са почвали като прости войници. Вземи например Катон Цензор. Когато ти дойде времето да се запишеш за кадет, никога не стой най-отзад да си предлагаш услугите на началника. Заставай в предните редици и се бий! Забрави, че си благородник! Всеки път, когато армията ти влиза в сражение, ще се превръщаш в редови легионер. Ако началникът ти възрази и пожелае да яхнеш кон и да му носиш заповедите наляво и надясно, ти ще му кажеш, че предпочиташ да се биеш. Той ще те остави, защото подобни думи трудно ще чуе от устата на събратята ти. Винаги трябва да се биеш като останалите войници, Цезаре. Как иначе, когато ти дойде времето сам да командваш, ще знаеш какво изтърпяват войниците от предните редици? Как ще познаеш кое ще ги изплаши, кое ще ги обезкуражи или напротив, кое ще им вдъхне повече сила и решителност? Но се сещам и друго, момче!

— Какво? — попита го нетърпеливо Цезар, който със затаен дъх попиваше всяка дума, излязла от устата на Марий.

— Че е време да си вървим вкъщи! — засмя се Марий. Когато обаче видя леденото изражение на Цезар, се сепна. — Хайде сега, да не се сърдиш, малкият? — сопна се той на племенника си, който не само не бе приел шегичката му, но се беше ядосал.

— Да не си посмял да се подиграваш с мен, когато говорим за толкова важни неща! — закани му се момчето със същия благ и спокоен глас, с който Сула караше враговете си да треперят от страх. — Казвам ти го напълно сериозно, Гай Марий! Не съм дошъл да се забавлявам с приказките ти! Искам да знам всичко, на което можеш да ме научиш, преди да съм се записал кадет в армията. Ако зная всичко, което ти знаеш за войната, то ще мога веднага да го приложа в действие и да науча други неща. Аз никога няма да престана да се уча! Затова престани с глупавите си шеги и свикни да гледаш на мен като на голям мъж!

— Но ти не си голям мъж — опита се да го успокои Марий, който усещаше, че се е изпуснал, но нямаше представа как да постъпи.

— Когато става дума за учене, аз съм много повече мъж от всички, които познавам! Включително и от теб!

Малкият Цезар беше повишил тон и неколцина други плувци се обърнаха към тях. Колкото и да се беше ядосал обаче, той си оставаше син на майка си и бързо се овладя; хвърли бърз поглед на съседите и скочи на крака.

— Когато леля Юлия ме третира като малко дете, нямам нищо против — продължи той с по-спокоен тон. — Но когато ти, Гай Марий, се държиш с мен като с малко дете, тогава го приемам за смъртна обида! Казвам ти го откровено, никак не одобрявам подобни шегички! — Цезар му подаде ръка и му помогна да се изправи. — Да вървим. Днес много ми дойде от теб.

Марий го последва и без думичка да обели, се запъти към дома си.

Което се оказа добра идея, защото когато почукаха на вратата, вътре вече ги чакаше Юлия, видимо разтревожена и със следи от сълзи по лицето.

— О, Гай Марий, случило се е нещо ужасно! — посрещна тя мъжа си, забравяйки, че болният не бива да бъде плашен излишно; дори и инвалид Марий оставаше единствената здрава опора, на която разчиташе Юлия.

— Какво по-точно, меум мел?

— Малкият Марий! — възкликна Юлия, но като видя очите му, бързо добави: — Не, не е мъртъв, любов моя! Нито е ранен! Съжалявам, съжалявам! Не трябваше така да те посрещам, кой знае какво си си помислил. Не зная как да ти обясня!

— Тогава седни и се опитай малко да се успокоиш. Аз ще се разположа от едната ти страна, Гай Юлий — от другата, а ти ще ни разправиш дума по дума, без да бързаш и без да нервничиш и без да плюеш като фонтана в градината.

Юлия седна на една кушетка, Марий и Цезар я наобиколиха от двете страни, хванаха я за ръцете и нежно я потупаха.

— Сега започни — подкани я Марий.

— Станало е голямо сражение с Квинт Попедий Силон и неговите марси. Доколкото разбрах, близо до Алба Фуценция. Марсите са спечелили. Но нашите успели да отстъпят, без да дадат големи жертви…

— Е, аз намирам това по-скоро за добра новина — прекъсна я съпругът й. — Давай нататък, сигурно има още.

— Луций Катон Консул бил убит малко преди синът ни да даде заповед за отстъпление.

— Синът ни е дал заповед за отстъпление?

— Точно така — рече Юлия, която с мъка възпираше сълзите си да не рукнат отново.

— И откъде знаеш всичко това, Юлия?

— Квинт Лутаций мина да те види сутринта. Бил на нещо като официална инспекция на марсийския фронт, предполагам, за да се помогне на Луций Катон с непослушните му подчинени. Но всъщност може и да бъркам — издърпа Юлия ръката си измежду пръстите на Цезар и се хвана за главата.

— Няма защо да се косим какво е търсил Квинт Лутаций на марсийския фронт — отново се опита да я успокои Марий. — Навярно той е станал свидетел на поражението?

— Не, по това време се е намирал в Тибур. След сражението легионите ни се прибрали в лагера. Доколкото той самият е разбрал, поражението е било на крачка да се превърне в пълна катастрофа. Войниците ни се биели все едно без командир. Единственият офицер, който докрай е запазил самообладание, е бил синът ни. Затова и той се сетил да заповяда отстъплението. По пътя се опитал да внесе някакъв ред сред отстъпващите, но не успял. Цялата армия била изгубила ума и дума от страх.

— Но аз продължавам да не виждам нищо ужасно за сина ни.

— В Тибур чакал и един претор. Новият легат, който бил назначен към армията на Катон. Луций Корнелий Цина… Да, сигурен съм, че така каза Квинт Лутаций. Когато армията се прибрала в Тибур, Луций Цина поел командването от малкия Марий и всичко изглеждало наред. Луций Цина дори публично похвалил сина ни за хладнокръвието му.

Юлия изведнъж закри лице с ръце и се умълча.

— Но само е изглеждало наред. Какво друго е станало?

— Луций Цина свикал съвещание да разбере кои са били причините за поражението. От целия щаб останали само няколко военни трибуни и кадети — изглежда, всички легати са намерили смъртта си, щом никой не се бил върнал в Тибур. И когато Луций Цина се опитал да изясни обстоятелствата, при които е загинал Луций Катон, един от кадетите обвинил нашия син, че го е убил!

— Разбирам — кимна Марий, сякаш новината не му бе направила никакво впечатление. — Е, Юлия, ти си тази, която знае историята. Продължавай, още не си ми казала всичко.

— Въпросният кадет твърдял, че малкият Марий напразно се опитвал да убеди Луций Катон да заповяда отстъпление. Но Катон го наругал и го нарекъл син на италийски изменник. Твърдо отказал да свири отбой и се зарекъл по-скоро да погребе цялата си армия на бойното поле, отколкото да позволи на войниците си да носят позора на поражението. В знак на презрение дори му обърнал гръб. Тогава според другия кадет синът ни забил целия си меч до дръжката в гърба му! След което сам поел командването и заповядал отстъплението.

Юлия повече не издържа и горко заплака.

— Толкова ли не можа Квинт Лутаций да ме изчака и сам да ми разкаже всичко, че сега трябва теб да те разпитвам? — измърмори недоволно съпругът й.

— Наистина нямал време, Гай Марий — изтри сълзите си тя и отново се опита да се успокои. — Бил пратен спешно в Капуа, трябвало веднага да заминава. Дори не бивало да минава през Рим, но го направил специално заради нас, затова трябва да сме му по-скоро благодарни. Каза, че ти си знаел как да постъпиш. Когато Квинт Лутаций изговаряше тези думи, по тона му пролича, че той наистина смята сина ни за виновен за смъртта на Луций Катон! Ох, Гай Марий, какво ще направиш? Какво можеш да направиш? Какво имаше предвид Квинт Лутаций, когато каза, че сам си знаел?

— Имал е предвид, че двамата с моя приятел Гай Юлий ще отидем да видим какво става в Тибур — отговори й без капка колебание той.

— Но ти не можеш да пътуваш чак дотам! — ужаси се Юлия.

— Мога и още как! Сега се успокой, жено, и кажи на Строфант да прати вест на Аврелия, че ми трябва Луций Декумий. Той ще се грижи за мен при пътуването, а момчето ще си почива.

Докато говореше, Марий не свали ръка от рамото на Цезар — не толкова в жест на приятелството, колкото в знак да мълчи.

— Нека тогава Луций Декумий те придружи сам, Гай Марий — помоли го Юлия. — Гай Юлий трябва да се върне вкъщи при майка си.

— Да, напълно си права — съгласи се Марий. — Хайде, млади Цезаре, бягай у дома!

Но той му възрази:

— Майка ми ме е предала изцяло на твое разположение, Гай Марий. Ако сега те напусна без никакво оправдание, тя много ще ми се разсърди.

В подобна ситуация Марий винаги би настоявал, но този път тъкмо Юлия, която добре познаваше нрава на Аврелия, първа отстъпи:

— Момчето е право, Гай Марий, вземи го и него!

Час по-късно слугите впрегнаха четири мулета в една каруца и Гай Марий, малкият Цезар и Луций Декумий напуснаха Рим през Есквилинската порта. Луций Декумий разбираше от работата на каруцаря и поддържаше такова темпо, че животните да издържат без смяна цялото разстояние до Тибур.

Притиснат между Марий и Декумий, малкият Цезар наблюдаваше с вълнение как мракът се спуска над пътя. Досега не му се беше случвало да пътува през нощта, но пък и бързината, с която каруцата се движеше към целта, му се струваше доста възбуждаща.

Между Цезар и братовчед му имаше девет години разлика, но понеже помнеше много неща от годините, които за другите деца оставаха напълно несъзнателни, той от личен опит знаеше, че малкият Марий не заслужава кой знае какво съчувствие и загриженост. Не че някога Марий си бе позволявал да го малтретира или дори да му говори лоши работи. Не, малкият Цезар се бе настроил срещу него заради отношението към околните. Така например през дългите години съперничество между братовчедите Марий и Сула Цезар винаги мислено бе заставал на страната на по-малкия, който и винаги оставаше онеправданият. Освен това Марий се бе отнасял изключително лицемерно към Корнелия Сула: в нейно присъствие се разсипваше да я ухажва, а обърнеше ли му тя гръб, веднага почваше да говори по неин адрес; позволяваше си да й се подиграва дори не само в кръга на братовчедите си, но и пред приятели. Това беше причината, заради която Цезар никак не се вълнуваше дали братовчед му Гай Марий ще стане обект на публичния позор или не. Като човек той му беше крайно безразличен. Но тъй като случаят засягаше пряко великия Гай Марий, а и скъпата му леля Юлия, той нямаше как да не се тревожи заедно с тях.

Когато нощта се спусна напълно, Луций Декумий предвидливо подкара мулетата в бавен ход, нищо че пълната луна осветяваше пътя далеч напред. От равномерното друсане на каруцата момчето се унесе в сладка дрямка и с глава, склонена в скута на Марий, дълбоко заспа, без да му пречи изкривеното положение на тялото му.

— Е, Луций Декумий, време е май да си поговорим за това-онова — подхвана Марий.

— Добра идея — съгласи се охотно той.

— Синът ми е изпаднал в ужасно затруднение.

— Тц-тц! — отбеляза Луций Декумий като някоя квартална клюкарка. — Не можем да си позволим подобно нещо, нали, Гай Марий?

— Обвинен е в убийството на Катон Консул.

— Ако всичко, което съм чувал по адрес на консула, е вярно, то на момчето трябва да му дадат награда за добре свършена работа.

Марий чак се затресе от смях при тези думи на спътника си.

— Да си кажа правичката, напълно съм съгласен с теб. Ако се вярва на жена ми, обстоятелствата просто са налагали подобно решение. Тоя глупак Катон е направил всичко възможно да изгуби сражението! Предполагам, че двамата му легати са загинали преди него на бойното поле, а трибуните са се размотавали като мухи без глави и са носели заповеди, които е било по-добре войниците да не знаят! Единствените офицери в щаба му, на които е можел да разчита, са били кадетите му. Стигнало се дотам, че синът ми трябвало да посъветва консула да отстъпи, преди да са ни изклали. Катон твърдо отказал и нарекъл малкия Марий „син на италийски изменник“. При което, ако се вярва на друг един кадет, синът ми забил меча си до дръжката в гърба му и наредил на войската да отстъпва.

— Че какво? Момчето много добре е сторило, Гай Марий.

— И аз така мисля, но пък и не съвсем. Все пак жалко е, че го е ударил в гръб. Макар че познавам добре сина си: сторил го е не от подлост, а от обида. Той открай време си е докачлив и макар да не го е показвал никога пред баща си и майка си, понякога му пада перде пред очите и човек всичко може да очаква от него.

— Колко свидетели има, Гай Марий?

— Доколкото разбрах, само един. Но за да съм сигурен, трябва първо да говоря с Луций Корнелий Цина, който е поел върховното командване. Естествено малкият Марий трябва да се яви пред съда. Ако свидетелят потвърди показанията си, то сина ми го чака бой с камшик и обезглавяване. Убийството на консул не е обикновено. Това си е светотатство.

— Тц-тц — отново поклати глава Луций Декумий и повече нищо не каза.

Разбира се, той добре знаеше защо точно него са повикали. Положението беше много сложно, трябваше да се направи нещо. Това, което го изненадваше обаче, бе, че именно Гай Марий се е сетил за него. Гай Марий! Най-праволинейният, най-почтеният човек, за когото Декумий беше чувал. Както беше казал Луций Сула навремето? Че дори когато минава по обиколната пътека, Марий върви с права крачка. А тази вечер се оказваше, че и той е предпочел не само обиколната пътека, но и ситните стъпчици. Отказваше се от гордо вдигнатата глава. Все пак имаше и други начини; можеше и да се окажат безуспешни, но човек като Гай Марий трябваше поне да опита.

В следващия миг обаче Луций Декумий вдигна рамене. Гай Марий беше баща като всички останали. Имаше само един син, нормално бе да го цени повече от всичко друго. Пък и момчето си го биваше, нищо че се перчеше повече от необходимото. Сигурно не е лесна работа да имаш за баща велик човек. Особено ако не си се родил с неговата желязна воля. Смелчага беше малкият Марий, никой не му го отричаше, и пипето му сечеше. Но никога нямаше да се превърне в истински велик мъж. За това човек трябва още като дете да е минал през известни трудности. А Марийчо не бе познал капчица несгода през живота си. С такава мила майчица като неговата! Виж, да му се беше паднала майка като на малкия Цезар, нещата можеха да стоят другояче. Детството на Цезар наистина беше трудно. Майка му не му оставяше време за нищо. А и в семейството нямаха излишък от пари.

Досега теренът бе по-скоро равен, но изведнъж започна да се издига нагоре и изморените мулета понечиха да спрат. Луций Декумий ги погали с камшика си, нарече ги с няколко смразяващи кръвта им имена и без да му мисли, подкара каруцата напред.

Петнайсет години по-рано Луций Декумий бе предложил закрилата си на Цезаровата майка Аврелия. Почти по същото време той си бе намерил и един друг източник на доходи, който му осигуряваше приличен живот. По рождение Декумий беше римлянин, член на градската триба Палатина, според ценза принадлежеше на четвъртата имуществена класа, а по професия — пазител на колегията на кръстопътя със седалище инсулата на Аврелия. Той беше по-скоро нисък на ръст, косите и очите му имаха твърде неопределен цвят, лицето му трудно се помнеше, непринуденото му държане и ниската му грамотност прикриваха дълбоката му вяра в собствените възможности и силата на мисълта му; в средите, в които се движеше, Луций Декумий държеше ранг не по-нисък от този на градския претор.

Именно градският претор официално санкционираше неговата публична дейност. Задълженията на колегията включваха различни общественополезни дела като например чистенето на улиците в квартала, поддръжката на малкото светилище на ларите на кръстопътя и прилежащата й градска чешма, от която черпеше вода почти целият район, както и организирането на ежегодните празненства, познати като Компиталии. Членове на колегията на кръстопътя бяха хора, представители на всички обществени класи в Субура, като се почне от втората класа и се свърши с пролетариата — тази класация важеше само за римските граждани — и се мине през всевъзможните евреи, сирийци, гърци-роби, гърци-освобожденци и останалите чужденци, с каквито Субура беше пълна. Все пак представителите на втората и третата класа гледаха да си нямат работа с колегията и откупуваха задълженията си към нея чрез солидни парични дарения. Хората, за които работеше учудващо чистата и проветрива кръчмичка на ъгъла, бяха все работници, които прекарваха свободните си дни около масите с чаша в ръка. Всеки работник в Рим — независимо дали е роб или наемна ръка — получаваше на седем работни дни един свободен. По принцип всеки си имаше свой собствен ден за мързелуване и по тази причина в Рим не измерваха времето на седмици, а само по интервалите между два пазарни дни; сиреч на по осем дни. Обикновено почивният ден на работника се измерваше от деня, в който е постъпил на работа. По този начин всеки ден компанията в кръчмата на кръстопътя се сменяше, вечен беше само Луций Декумий, когото всички имаха за свой пряк началник. Решеше ли Декумий, че някоя работа трябва да се свърши, всички в кръчмата оставяха виното и се спускаха да му помагат.

Под ръководството на Луций Декумий братството на кръстопътя водеше и доста дейности, нямащи нищо общо с официалния му статут. Когато чичото на Аврелия Марк Аврелия Кота — неин втори баща — бе закупил от нейно име инсулата вместо семейна зестра, красивата, но строга и безкомпромисна хазяйка скоро се убеди, че хората, които подслонява под покрива си, са дребни изнудвачи, изкарващи пари от тормоза над местните търговци и занаятчии. На това си деяние те самите викаха „закрила от уличен вандализъм и злонамерена конкуренция“. Аврелия бързо сложи точка на дейността на колегията, но само на локално равнище: Луций Декумий и приятелчетата му преместиха интересите на дружеството към други квартали на Субура, където Аврелия нямаше познати.

Та почти по същото време, когато Аврелия се нанесе в инсулата си, Луций Декумий си бе открил и друго поприще, което хем отговаряше на нрава му, хем пълнеше кесията му: за добро или за лошо той стана наемен убиец. Макар че повечето му подвизи си оставаха плод на хорското въображение, повечето му познати го смятаха за виновник в поне няколко политически и делови убийства, свързани с местни и чуждестранни интереси. Това, че никой не го безпокоеше — още по-малко не мислеше да го извика пред съда, — се дължеше на таланта и дързостта му. Никога не се бяха намирали улики срещу него. И все пак Луций Декумий не само не се отричаше от дейността си, но дори умишлено поддържаше реномето си на убиец; иначе според собствените му думи никой повече нямало да потърси услугите му. Някои от най-нашумелите убийства в града той публично отричаше да са негово дело и хората пак му вярваха. Такъв беше случаят със заколението на Азелион. Декумий често повтаряше, че преторът е бил убит от празноглав аматьор, който имал наглостта да заплаши живота на всички свои съграждани, убивайки римски авгур в жречески одежди, при това в момент на възлияние към боговете. Също така отричаше да има пръст в преждевременната смърт на Квинт Цецилий Метел Нумидик; колкото и сам да разправяше, че Прасчо е бил отровен, той всеки път добавяше, че отровата е женско оръжие и на него би му било под достойнството да го използва.

Декумий се беше влюбил в Аврелия от пръв поглед; не ставаше дума нито за плътска страст — както усилено твърдеше, — нито дори за някакви платонически чувства, а по-скоро за вродена симпатия към сродна душа; освен това тя беше смела, интелигентна и решителна — все качества, които той приписваше и на себе си. Затова предложи на хазяйката си своята пълна подкрепа. Когато децата й пораснаха достатъчно, за да излизат сами на улицата, пак Луций Декумий беше зоркият страж, който не ги изпускаше от погледа си. За него малкият Цезар се бе превърнал в кумир и макар да не го признаваше, го обичаше много повече от двамата си родни синове, които рече бяха на възраст да научат занаята на баща си. В продължение на години пазителят на кръстопътя пазеше и красивото си съседче, прекарваше цели часове да разговаря с него, учеше го как да уважава събратята си от висшите слоеве на обществото и в същото време го просветяваше в тайните на охранителните дружества и наемните убийци. Малкият Цезар се оказваше възприемчив ученик и за едното, и за другото, и за третото. Той знаеше, че един римски патриций не може да си позволи маниерите на необразования човек от четвъртата класа, особено ако е по призвание уличен кръчмар. Всяка жаба да си знае гьола, напомняше на приятеля си Декумий. Но това не беше причина двамата да не дружат. Още по-малко да не се обичат.

— Ние, римската беднотия, сме все разбойници по душа — беше обяснил веднъж Луций Декумий на Цезар. — Иначе няма как, ако искаме да се храним добре и да командваме трима-четирима роби, от които поне един да има здрав гъз за туй-онуй. Дори да разбирахме от търговия, а не съм чул някой от нас да разбира, няма откъде да се сдобием с капитал, нали така? Не, всеки си крои шапката според главата — винаги съм го твърдял и ще продължавам да го твърдя. — Тогава той бе сложил пръст на устните си и се бе усмихнал с грозните си зъби. — Но за това нито думичка, Гай Юлий! Нито думичка пред никого! Най-вече пред скъпата ти майчица.

Тайната наистина беше запазена и продължаваше да е пазена. Колкото и добре да познаваше сина си Аврелия, и тя не можеше да си представи колко неща знае той за живота.

Към полунощ каручката, теглена от четирите запотени мулета, достигна лагера на римската армия встрани от селцето Тибур. Без дори да му стане неудобно, Гай Марий веднага вдигна бившия претор Луций Корнелий Цина от леглото.

Двамата се познаваха съвсем бегло, за което обяснение бяха почти тридесетте години разлика във възрастта им. Иначе с речите си пред Сената Цина си бе спечелил името на Мариев почитател. Предната година се бе справил блестящо със задълженията си на градски претор; в отсъствието на двамата консули от Рим той заемаше най-високо място сред преторите и практически управляваше целия град. Уви, конфликтът срещу италийците го бе лишил от възможността да получи управлението на някоя богата провинция и да напълни семейния бюджет.

Ето, че на другата година Луций Корнелий Цина се оказваше в положение да не може да осигури зестра на двете си дъщери и дори нещо по-лошо: пред него изникваше съмнението дали ще успее да осигури финансово бъдещата политическа кариера за сина си, който нищо чудно да остане завинаги на последния ред в Сената. Когато след смъртта на Катон Консул Сенатът изпрати на Цина специално писмо, връчващо му върховното командване във войната срещу марсите, бившият претор ни най-малко не се развълнува от перспективата. Отваряше му се огромна работа по стабилизирането на едно положение, което предшественикът му бе направил всичко по силите си да разклати из основи. А Катон бе способен в това отношение — некомпетентен и арогантен, той за друго не ставаше. Къде беше мечтаната провинция, от която Цина да се обогати?

Бившият претор представляваше едър, набит мъж с обрулено лице и твърде прибрана долна челюст. Непривлекателният му вид не беше причина да не сключи подходящ брак — избраницата му беше богатата наследница Ания, потомка на стар плебейски род, който вече две столетия се водеше благороден. Цина и Ания се бяха сдобили с три деца: голямата им дъщеря беше на петнайсет, след нея идваше синът на седем и по-малката дъщеря — на пет. Ания съвсем не беше красавица, но винаги приковаваше погледите с червените си коси и зелените си очи; голямата й дъщеря бе наследила и двете от майка си, докато брат й и сестра й бяха тъмни като баща си. Всичко това се бе оказало без значение до момента, в който Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус не бе почукал на вратата на Цина и не бе поискал ръката на голямата му дъщеря за първородния си син Гней.

— Ние, Домиций Ахенобарбите, винаги сме търсели за синовете си червенокоси жени — обясни без никакви увъртания върховният понтифекс. — Дъщеря ти Корнелия Цина отговаря на всички условия, на които бих искал снаха ми да отговаря: да е на подходяща възраст, да е патрицианка и да е червенокоса. Първоначално си правех сметката да поискам дъщерята на Луций Сула. Но тя щяла да се омъжи за сина на Квинт Помпей Руф. Слава на боговете, и твоята дъщеря е червенокоса. Същата фамилия, а ако не се заблуждавам, и по-голяма зестра?

Тогава Цина просто беше преглътнал и след като прочете набързо по една мълчалива молитва до богините Юнона Соспита и Опс и се зарече на всяка цена да стане управител на богата провинция, бе отговорил:

— До времето, когато дъщеря ми стане мома за женене, Гней Домиций, тя ще получи своята зестра от петдесет таланта. Повече не мога да си позволя. Струва ли ти се достатъчно?

— О, да, разбира се! — плесна доволно с ръце Ахенобарб. — Гней ще получи голямата част от бащиното си наследство, затова момичето не бива да се плаши от бъдещето. Доколкото знам, ние, Ахенобарбите сме една от петте или шестте най-богати фамилии в Рим, а клиентите ни се броят с хиляди. Дали да не преминем направо към официалния годеж?

Този разговор бе протекъл в годината преди избирането на Цина за претор. Тогава грижовният баща все още можеше да се оправдае, че е гледал толкова оптимистично на бъдещето си и че така самонадеяно е обещал петдесет таланта зестра за Гней Домиций Ахенобарб Младши. Ако личното състояние на жена му Ания не беше обвързано с толкова досадни условия, Цина би отдъхнал за известно време, но тъстът му зорко контролираше семейното богатство и се знаеше, че след смъртта на дъщеря му децата й няма да получат нищо от дядо си.

Луната вече залязваше на запад, Гай Марий го будеше по никое време, а Цина още не предполагаше какъв смисъл ще придобие за него тази неочаквана среща; вместо това с нескрито неудоволствие навлече туниката и обувките си, приготвяйки се да говори пред един баща неприятни неща за сина му, който при това беше добро момче.

Първата изненада, която великият мъж носеше със себе си, бяха двамата му спътници — някакъв невзрачен човечец, гонещ петдесетте, и малко, доста хубавичко момченце с него. Всъщност точно момченцето вършеше най-многото работа от тримата, без да показва умора или досада. Цина би го сметнал като нищо за роб, ако не беше булата около врата му и патрицианските му маниери, издаващи принадлежност към фамилия, по-аристократична от неговата собствена. Когато Марий бе сложен да седне, момчето застана от лявата му страна, а непознатият мъж — зад него.

— Луций Корнелий, нека ти представя племенника си Гай Юлий Цезар и приятеля си Луций Декумий. Можем да говорим напълно свободно в присъствието и на двамата.

Марий хвана с пръстите на дясната си ръка китката на лявата си и я положи в скута си. На Цина му се струваше, че един парализиран човек би трябвало да изглежда по-уморен след толкова часове пътуване, още повече че новините, идващи в лагера от Рим, продължаваха да говорят за един силно обездвижен Гай Марий; докато на този тук все едно нищо му нямаше. Личеше си, че не се отказва от борбата. „Дано не ми се случи да си имам работа с него“ — помисли си неволно Цина.

— Цялата история е много тъжна, Гай Марий.

Посетителят му обходи със зорък поглед цялата палатка, сякаш търсеше някой скрит подслушвач, и като не го намери, недвусмислено попита:

— Сами ли сме, Луций Корнелий?

— Напълно.

— Добре — зарадва се той и се намести по-удобно на стола. — Източниците ми на информации бяха косвени. Квинт Лутаций минал да ме види, но не ме намерил у дома и разказал всичко, което знае, на жена ми, та аз го чух от нейната уста. Доколкото разбирам, синът ми е обвинен в убийството на консула Луций Катон по време на сражение, за което има един или няколко свидетели. Така ли е?

— Страхувам се, че е точно така.

— И колко са свидетелите?

— Само един.

— Кой е той? Може ли да му се има пълно доверие?

— Момчето е напълно почтено, Гай Марий. Публий Клавдий Пулхер, контуберналис в щаба на Луций Катон.

Марий нервно изсумтя.

— Знам ги аз тези Клавдии! Всички се славят с едно: че мразят себеподобните си и са по-твърдоглави от магарета. А също, че са по-бедни от апулийски овчари. Откъде можеш да си толкова сигурен, че свидетелят е почтен човек.

— Защото точно този Клавдий не отговаря на семейната характеристика — възрази му Цина, явно решен отрано да угаси всякакви надежди у Марий. — Всички в палатката на кадетите се изказват изключително положително за него, както и трибуните в щаба на Луций Катон. Ти сам ще се убедиш, когато го видиш. Момчето таи дълбока лоялност към всичките си колеги, нищо че е най-възрастният от тях. Говорят, че бил изключително привързан към сина ти. Доколкото разбирам, вътрешно напълно подкрепя акта на сина ти. Луций Катон не е бил обичан в собствения му щаб, какво ли остава сред армията…

— И все пак, тъкмо Публий Клавдий е обвинил сина ми?

— Чувствал го е за свой дълг.

— Нали?

Но Цина отново му възрази:

— Не си прав да го съдиш, Гай Марий! Ако обичаш, престани да разсъждаваш за миг като баща и се постави на мястото на главнокомандващия! Младият Пулхер е достоен пример как трябва да постъпи истинският римски благородник: да бъде предан на името и дълга си. Може и да не му се е харесвало, но е смятал, че е длъжен да докладва за убийството. Това е простата истина.

Едва когато Марий се опита да се надигне, се видя колко е уморен от пътуването; личеше си, че се е научил да става и сяда съвсем сам, но след дългото друсане по пътищата през нощта не би се справил без помощта на малкия Цезар. Тайнственият Луций Декумий се отдръпна, застана от дясната страна на Марий и шумно се изкашля. В погледа му Цина прочете някакво мълчаливо послание, което не успя веднага да проумее.

— Нещо ли искаш да кажеш? — попита той.

— Луций Корнелий, извинявай за въпроса, но задължително ли е утре да се разглежда делото срещу младия Гай Марий?

Цина примигна в недоумение.

— Не е задължително. Може и вдругиден.

— Тогава, ако нямаш нищо против, нека бъде вдругиден. Когато Гай Марий се събуди утре сутринта, а това няма да е много рано, той ще трябва първо да направи физическите си упражнения. Иначе положението му пак ще се влоши. Не знам дали ще разбереш, но всички тези часове на обездвижване в каруцата… — Декумий говореше изключително бавно, понеже изпитваше сериозни съмнения в граматичността на изреченията си. — Утре му се пада да поязди — три часа най-малко. Няма как, такъв му е режимът. Освен това ще е добре да му се даде случай да опознае лично този кадет Публий Клавдий. Младият Гай Марий е обвинен в углавно престъпление, а все пак баща му е човек с по-особено положение в обществото, не мислиш ли? Смятам, че би било много добра идея, ако Гай Марий се срещне с Публий Клавдий на, да речем, не толкова официално място, каквото е палатката ти. Никой от нас не искаме… не иска нещата да бъдат по-ужасни, отколкото може… могат да бъдат. Затова мисля, че ще бъде много добра идея, ако утре следобед ти събереш кадетския състав и излезем всички заедно на разходка с коне. Заедно с Публий Клавдий.

Цина го изгледа навъсен. Някакъв вътрешен глас му подсказваше, че го подтикват към действия, за които след това ще съжалява. Момчето до Марий го погледна с омайващата си усмивка и приятелски му намигна.

— Моля те, да не се сърдиш на Луций Декумий — изрече на свой ред то. — Той е най-преданият клиент на чичо ми и понякога не знае мярка в приказките си! Единственият начин да го държиш в добро настроение е да му угаждаш.

— Не мога да позволя на Гай Марий да се срещне насаме с Публий Клавдий преди началото на процеса — отказа Цина с тон на дълбоко съжаление.

Докато разговаряха, Марий не бе помръднал, а само стрелкаше с гневен поглед ту единия, ту другия, ту третия. Най-накрая така му причерня пред очите, че Цезар и Цина чак се уплашиха да не го сполети нов удар, ако не престане да ругае Луций Декумий.

— Какви са тези глупости? — нахвърли се той върху „клиента“ си. — За какво изобщо ми е притрябвало да разговарям с този стълб на воинската чест Публий Клавдий Пулхер? Ако искам да говоря с някого, това е синът ми!

— Спокойно, спокойно, Гай Марий, няма защо да се гневиш — опита се да го укроти Декумий. — Като излезем утре на разходка, ще си в много по-добра форма за процеса.

— Абе, какво ли ме прихвана да ги взимам тия двамата със себе си! — махна с ръка Марий и без ничия помощ напусна палатката. — Къде е синът ми?

Докато Луций Декумий тичаше подир побеснелия Марий, Цезар остана да прави компания на Цина.

— Не им обръщай внимание, Луций Корнелий — отново се усмихна той чаровно на объркания пълководец. — Постоянно се карат помежду си, но Луций Декумий е прав: Гай Марий се нуждае от повече сън и от малко раздвижване на чист въздух. Цялата тази работа ужасно го е разтревожила. А ние всички се надяваме той отново да се върне в строя, нали?

— Уви, това го разбирам пределно ясно — съгласи се Цина и потупа момчето по рамото; Цезар вече беше доста висок и нямаше как да го потупа по главата. — Най-добре да отведа Гай Марий при сина му. — Той взе една от главните в палатката си и последва масивния силует на Марий в тъмното. — Синът ти е ей там, Гай Марий. Заради условностите съм го настанил в самостоятелна палатка, където да го държат под надзор. До деня на процеса не му е позволено да разговаря с никого.

— Предполагам, сам разбираш, че решението на съда ти няма окончателна сила — подметна старият воин, докато вървяха между палатките. — Ако обявите сина ми за виновен, ще настоявам той да бъде съден повторно в Рим от сенатори.

— Разбирам — отвърна му Цина с безизразен глас.

Когато баща и син кръстосаха погледите си, малкият Марий, като че ли по-скоро се уплаши, но успя да се овладее. Когато обаче на входа на палатката се появиха Луций Декумий и Цезар, той не се сдържа и тревожно попита:

— За какво си ги домъкнал тия със себе си?

— За да ми правят компания по пътя — отговори рязко баща му и също тъй рязко даде знак на Цина да го остави насаме със сина му. Щом той се отдалечи, с помощта на Цезар Марий се отпусна на единствения стол в палатката. — Е, синко, бурният ти нрав най-сетне успя да те завре в казана с врялата вода, а? — По тона му личеше, че отговорът на сина му изобщо не го интересува.

Малкият Марий го зяпна в пълно недоумение, сякаш се надяваше нещо да му подскаже какво точно има предвид баща му. Най-накрая тъжно въздъхна и поклати глава.

— Не съм го направил!

— Радвам се да го чуя — окуражи го Марий. — Стига сам да не се откажеш от думите си, всичко ще се нареди.

— Мислиш ли? Как така ще се нареди? Публий Клавдий ще се закълне, че съм го сторил.

Марий скочи от стола си в израз на дълбоко разочарование.

— Ако докрай се кълнеш в невинността си, обещавам ти, че нищо няма да ти се случи. Абсолютно нищо.

Чак сега по лицето на малкия Марий се изписа известно облекчение; най-сетне му се стори, че е доловил намека в гласа на баща си.

— Ще наредиш нещата, нали?

— Аз мога да наредя много неща, Гай Марий Младши, но пред военен съд, ръководен от почтен човек като Луций Цина, нищо не мога да сторя — отвърна с отегчение баща му. — Каквото ще се уреди, ще стане чак в Рим. Сега най-добре последвай примера ми и легни да поспиш. Ще се видим утре следобед.

— Чак тогава? Но делото няма ли да се разглежда утре?

— Няма. Делото се отлага с един ден, защото трябва да си направя физическите упражнения… Иначе няма да оздравея и никой няма да ме избере консул за седми път. — Марий се обърна на входа на палатката и се усмихна подигравателно на сина си. — Ей тия тук твърдят, че ако точно утре не отида да яздя, спукана ми е работата. Освен това ще се срещна лично с обвинителя ти. Но не мисли, че ще започна да го убеждавам да мълчи, синко. Забранени са ми всякакви лични разговори с него преди процеса. — Той си пое въздух и даде пълна воля на възмущението си. — Представяш ли си, аз, Гай Марий, трябва да се съобразявам с нарежданията на някакъв си претор! Че си убил един малоумен консул, за да спасиш армията от унищожение, това мога да ти го простя, Гай Марий Младши! Но че ме караш да се чувствам закононарушител, това няма да забравя скоро!

Когато на другия ден ездачите се събраха за разходката, Гай Марий се държа изключително коректно с Публий Клавдий Пулхер — мургав младеж с доста гузен вид; личеше си, че му се иска да е всякъде другаде, но не и в присъствието на Третия основател на Рим. Марий застана начело на групата редом с Цина, зад тях яздеха легатът на Цина Марк Цецилий Корнут и малкият Цезар, а нататък следваше целият кадетски състав. След като се убеди, че никой, освен него не познава околността, Луций Декумий пое водачеството на малката дружина.

— На километър-два оттук има едно място, откъдето се вижда цял Рим — предложи той на участниците в малката експедиция. — Тъкмо разстояние за Гай Марий.

— Че ти откъде познаваш района около Тибур? — попита го недоверчиво Марий.

— Бащата на майка ми е родом оттук — отвърна му Декумий и поведе ездачите нагоре по тясна пътека, която стръмно се изкачваше към неизвестното.

— Никога не съм предполагал, че в кръчмарското ти тяло има и един селски кокал, Луций Декумий.

— И съвсем правилно, Гай Марий — не се обиди ни най-малко водачът на групата. — Но нали знаеш какви са жените? Навремето майка ни ни водеше цялото семейство насила в Тибур.

Времето беше ясно, слънцето печеше, неприятен вятър галеше лицата на ездачите и довяваше шума от водите на Анио в близкото дефиле. Луций Декумий нарочно наложи съвсем бавна крачка и никой не усети колко бързо мина времето. Ако не беше радостта на Марий от все новите изминати триста метра, останалите навярно биха умрели от скука. Публий Клавдий Пулхер бе предполагал, че срещата му с бащата на малкия Марий ще се окаже буреносна, но сега трябваше да се увери, че напразно се е тревожил. Лека-полека душата му се поотпускаше и той се заговори с двамата други кадети, докато Цина постоянно наглеждаше Марий в подозрение няма ли всеки момент да потърси контакт с обвинителя на сина си. Иначе не можеше да си обясни тази безсмислена езда из пущинака. И понеже сам беше баща, много добре си представяше как би реагирал, ако синът му попадне в подобно положение.

— Ето! — заяви с нескрита гордост Луций Декумий, като дръпна юздите на коня си и остави ездачите зад себе си да го подминат. — Гледката си струва разходката, нали?

И тя наистина си струваше. Групата се бе озовала на малка, равна поляна насред планинския склон. Точно пред тях някакъв земен катаклизъм беше отцепил огромен къс от планинската маса и в краката им се спускаше напълно отвесно няколко десетки метра пропаст. Виждаше се почти цялата синьо-бяла змия, представляваща Анио, която идваше някъде от север и се вливаше пред очите на групичката във водите на Тибър. А малко след точката, където двете реки се пресичаха, се разкриваше самият Рим — пъстра мозайка от червени керемидени покриви й боядисани в ярки цветове каменни стени, между които тук и там издигаше по някоя статуя или храмов фронтон. Ясното небе позволяваше да се видят чак отблясъците на Тосканско море в далечината, които създаваха впечатлението за някакво сребристо острие, разрязващо хоризонта.

— Намираме се на неколкостотин метра над Тибур — съобщи Декумий и скочи от коня си, за да почине.

— Колко малък изглежда градът ни оттук! — учуди се Цина, без да може да откъсне поглед от панорамата.

Всички без Луций Декумий се придвижваха напред да видят по-добре вечния град и лека-полека ездачите се омесиха. Решен за нищо на света да не остави Марий да разговаря с Публий Клавдий, Цина умишлено поведе и своя, и неговия кон далеч от тези на кадетите.

— О, погледнете! — посочи Цезар някъде пред себе си и срита коня си да стои на едно място. — Акведуктът над Анио! Като някаква играчка! Не е ли красиво?

Думите му бяха отправени най-вече към Публий Клавдий, който изглеждаше не по-малко от Цезар очарован от гледката.

Двамата се приближиха, колкото им позволиха животните, до ръба и хем се загледаха Рим, хем се споглеждаха помежду си и се усмихваха.

Гледката наистина си струваше и докато цялата група се опитваше да различи тази или онази сграда в Рим, Луций Декумий се зае с някакви си свои работи. На колана си той носеше окачена кожена кесийка; незабелязано бръкна в тази кесийка и извади малко дървено чаталче. Двата края на чаталчето бяха свързани с някакво меко и еластично ремъче, което Луций Декумий подхвана с мъничка металическа скобка, извадена също тъй от кесийката му. Съвсем непринудено, все едно се прозяваше или се чешеше по главата, той опъна ремъчето със скобката, надигна го на височината на очите си и като се прицели за секунда-две, го пусна по посока на един конете.

Животното под Публий Клавдий изцвили от болка, изправи се на задните си крака и копитата му надвиснаха над нищото; Публий Клавдий се хвана инстинктивно за гривата му да не падне и с това съвсем изгуби контрол над него. Сякаш без да съзнава опасността за самия себе си, Цезар се наведе над главата на коня си и посегна към юздите на Клавдий. Всичко се развиваше с такава бързина, че после никой не би могъл да възпроизведе точно събитията; едно бе сигурно — че малкият Цезар действа с хладнокръвие, на което никой негов връстник не би бил способен. В следващия миг неговият кон също се подплаши и надигна предница, блъскайки с цялата си маса Публий Клавдий. И двете животни литнаха към бездната, понасяйки ездачите си. По някаква щастлива случайност Цезар успя да запази вертикално положение, разпери ръце и в последния момент се отлепи от седлото си, за да скочи обратно на скалата. Падна назад, вместо напред и с котешка пъргавина пропълзя две-три крачки, за да избяга в пълна безопасност.

Всички останали се скупчиха край ръба на скалата и с пребледнели лица се увериха, че на малкия наистина нищо му няма. Едва след това последваха примера му (между другото Цезар през цялото време запазваше по-голямо самообладание от тях) и се надвесиха над пропастта да видят разкъсаните трупове на двата коня. До тях лежеше и Публий Клавдий Пулхер. Всички се умълчаха с надеждата отдолу да се чуят викове за помощ. Но им отговори само шепотът на вятъра. Нищо не помръдваше в краката им.

— Хей, ти, я ела при мен! — чу се гласът на Луций Декумий, който подхвана Цезар за рамото и властнически го издърпа далеч от ръба. Клекна на земята и трескаво заопипва тялото на момчето от страх да не си е счупил нещо. — Защо го направи? — прошепна му той на ухото, така че само Цезар да го чуе.

— Трябваше да изглежда по-убедително — отговори му също тъй безмълвно Цезар. — За миг дори ми се стори, че конят ще се задържи на скалата. Трябваше да бъдем сигурни. Знаех, че няма да ми стане нищо.

— А откъде изобщо знаеше какво смятам да правя? Та ти дори не гледаше в моята посока!

Малкият Цезар въздъхна отчаяно.

— Ех, Луций Декумий! Добре те познавам! И много добре знам защо Марий се сети тъкмо за теб, преди да тръгнем. Да си призная, не ме интересува какво ще стане с братовчед ми, но не мога да позволя на Гай Марий да се опозори пред цял Рим. Ще се опозорим и ние, Юлиите. Едно е само да се носят слухове, друго е да има жив свидетел.

Луций Декумий притисна лице о златните къдрици на момчето и затвори очи в още по-голямо отчаяние от неговото.

— Но ти рискува живота си!

— Ти за живота ми не се тревожи! Знам как да си го пазя. Когато го оставя да ме напусне, значи не съм знаел повече за какво да го използвам.

Цезар се отскубна от прегръдката на Луций Декумий и отиде да види как се чувства Гай Марий.

Объркан и смутен, Луций Корнелий Цина наля две чаши вино веднага щом двамата с Гай Марий се прибраха в палатката на командващия в лагера. Луций Декумий бе отвел малкия Цезар да ловят риба във водите на Анио, а останалите от групата си търсеха помощници да съберат останките на Публий Клавдий Пулхер и да му устроят погребение.

— Не крия, че инцидентът се оказа крайно навременен, що се отнася до мен и до сина ми — отбеляза със завидно безочие Марий, докато отпиваше от виното си. — Без Публий Клавдий като свидетел делото просто отпада.

— Това беше нещастен случай — сякаш се опитваше сам да се убеди Цина. — Не можеше да е друго, освен нещастен случай!

— Със сигурност не би могло да бъде нещо друго. Та аз едва не изгубих племенника си! Той ми е по-скъп дори от родния ми син.

— Не мислех, че има надежда момчето да се спаси.

— Аз пък мисля, че самото то е въплъщение на надеждата — рече философски чичото. — Ще трябва отсега да го наглеждам, че току-виж ме засенчил.

— О, богове, каква бъркотия! — държеше се за главата Цина.

— Признавам, че не е добро начало за нечия кариера на пълководец — съгласи се Марий.

— Със сигурност ще се справя по-добре от Луций Катон!

Старият воин се усмихна.

— Обратното би ти било трудно, дори да искаш! Но да не си кривя душата, Луций Корнелий, за мен ти си обещаващ главнокомандващ. И съм ти изключително признателен за разбирането и търпението, които прояви. Изключително признателен! — наблегна той.

Някъде в дъното на съзнанието си Цина, като че ли чу звъна на много монети; или може би това бяха каскадите на Анио, където онова невероятно момче безгрижно ловеше риба?

— Кой е най-важният дълг за нас, Гай Марий? — внезапно попита той.

— Нашият най-важен дълг, Луций Корнелий, е дългът пред семейството.

— Не е ли към Рим?

— Че какво е Рим, ако не всички римски семейства, взети заедно?

— Да… Да, предполагам, че си прав. И онези от нас, които са наследили или са си извоювали правото да управляват, правят всичко възможно, за да предадат това си право на потомците, нали?

— Точно така — съгласи се Гай Марий.

Речник

Абсолво — латинският термин, използван, за да се признае публично призованият пред съда за оправдан.

Авгур — свещенослужител, чиито функции се изразяват не толкова в това, сам да предсказва бъдещето, колкото да осигури всичко необходимо за гадателствата, извършвани от други. Всички авгури, дванайсет на брой — шестима патриции и шестима плебеи — образуват колегията на авгурите. До минаването на предложения през 104 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб лекс Домициа де сацердоциис авгурите са се избирали единствено от членовете на колегията. Според новия закон обаче започват да се избират публично от народа. Авгурът нито предсказва бъдещето, нито провежда авгуриите по своя воля. Задачата му се състои в това да провери дали предметите или знаците, по които се извършва гадаенето независимо дали става въпрос за започване на война, свикване на събрание, приемане на закон или каквито и да било други държавни дела, — са получили одобрението на боговете. Понеже е съществувал наръчник, по който точно да се определят знаците, представляващи знамения, човек не е трябвало задължително да притежава способности на медиум, за да бъде избран за авгур. Дори напротив, в Рим винаги се е гледало с недоверие на хората, твърдящи, че притежават свръхестествени способности, и се е държало всичко да бъде „по книга“. Авгурът е носил тога трабея (вж. статия), а в ръцете си е държал специална пръчка, наречена литуус.

Аве аткве вале — „привет и сбогом“.

Агера — двойната крепостна стена, защищаваща Рим откъм най-уязвимата му страна: покрай Есквилинския хълм. Агера представлява част от Сервиевите стени.

Агер публикус — земя, представляваща колективна собственост на римските граждани. В голямата си част е територия, придобита по правото на завоевателя или отнета от законните си притежатели като наказание за нелоялност към договора с Рим. Последното важи особено за римските земи из целия Италийски полуостров. Бива раздавана за ползване от държавата по принципи, които фаворизират едрите поземлени собственици. От различните територии на агер публикус в Италия най-много спорове и въоръжени конфликти предизвиква т.нар. агер Кампанус, земя, принадлежала в миналото на град Капуа, но отнета от римляните след редицата бунтове, вдигнати от гражданите му.

Адамас — диамант. Древните са го знаели като най-твърдото вещество на земята и имали ли са възможността да се сдобият с него, използвали са го като инструмент за рязане. В онези години всички диаманти са идвали или от Скития, или от Индия.

Адриатическо Море (или Маре Адриатикум) — морският басейн, отделящ Италийския полуостров от Илирик, Македония и Епир; на юг преминава в Йонийско море.

Азиатска провинция — западният бряг и хинтерландът на днешна Турция — от Троада на север до ликийския бряг срещу Родос на юг. По време на републиката столица на провинцията е бил Пергам.

Азилум — част от малката седловина, образувала се между двете могили на Капитолия; носи древното си название, означаващо „убежище“, защото това е било мястото, където всеки беглец може да се спаси както от силата на закона, така и от личното отмъщение на своите преследвачи и където никой няма право да го задържа насилствено. Мястото е било обявено за убежище на преследваните от самия Ромул, който е целял по този начин да привлече повече заселници в новооснования Рим.

Академик — последовател на Платон.

Аква — с това име се обозначават акведуктите. По времето на Гай Марий са съществували четири, чрез които се е осъществявало цялостното водоснабдяване на Рим. Най-старият е Аква Апия (312 г. пр.Хр.), а след него идват Аква Анио Ветус (272 г.пр.Хр.), Аква Марция (144 г.пр.Хр.) и Аква Тепула (125 г.пр.Хр.) По време на републиката за акведуктите и водоснабдяването са се грижили т.нар. „водни“ сдружения, наемани по договор от цензорите.

Аква Секстия — днешният Екс ан Прованс. По времето на Гай Марий влиза в рамките на римска провинция Галия и е известен най-вече с минералните си извори.

Аквилея — колония със статут на латински град, основана в източния край на Италийска Галия, за да защитава търговските пътища през Карнските Алпи между Норикум и Илирик. Основана е в 181 г. пр.Хр. Впоследствие са построени множество пътища, свързващи я с Равена, Патавиум, Верона и Плаценция, което я превръща в най-значителния град в този край на Адриатическо море.

Аквилифер — почетна длъжност във войската, вероятно създадена при Гай Марий, който пръв връчва на легионите сребърните им орли. Най-достойният войник в легиона, т.нар. аквилифер, бива избран да носи сребърния орел на легиона и да го пази от вражески плен. Като знак за почетното си положение ходи облечен във вълча или лъвска кожа.

Аквитания, Аквитани — земите в югозападна дългокоса Галия между река Карантон и Пиренеите, достигащи на изток по течението на река Гарумна почти до Толоза, се наричат Аквитания и са били населени от келтското племенно обединение аквитани. Най-значителното укрепено място в областта е Бурдигала, разположено южно от устието на река Гарумна.

Алба Лонга — близо до днешния Кастел Гандолфо. В дълбоката античност представлява политическият център на Лациум и голяма част от древните римски фамилии, включително Юлиите, произхождат от нея. Завзета от римския цар Тул Хостилий през VII в.пр.Хр., Алба Лонга бива срината със земята, а населението й — принудително преселено в Рим.

Албис, река — днешната Елба в Германия.

Александър Велики — Александър III, цар на Македония. Роден в 356 г. пр.Хр., умира на тридесет и три години. На двадесетгодишна възраст наследява баща си Филип II на престола и възпитаван в страх от персите, решава да премахне за вечни времена персийската заплаха за Европа. В 334 г.пр.Хр. прехвърля с армията си Хелеспонта, решен да подчини цяла Персия. Оттук до самата си смърт — умира от треска във Вавилон — той продължава величествена одисея, която след низ от победи го отвежда до бреговете на река Инд в днешен Пакистан. Като дете е бил възпитаван от Аристотел. Понеже умира, без да остави пряк наследник, империята, която завладява приживе, не остава владение на Македония, а се разпада на няколкото тъй наречени елинистически държави с владетели Александровите пълководци, поделили помежду си Мала Азия, Египет, Сирия, Мидия и Персия.

Алоброги — келтско племенно обединение, заемащо земите на юг от днешното Женевско езеро между западните склонове на Алпите и река Рона — на юг до река Изер. Остават докрай заклети врагове на Рим и се противопоставят на всякакво римско проникване в земите им.

Амбари — част от племенното обединение на хедуите в централната част на Дългокоса Галия. Живеят в близост до река Арар (дн. Саона).

Амброзия — храната на боговете.

Амврони — отделен клон от германските племена тевтони; избити до крак в битката при Аква Секстия в 102 г. пр.Хр. (вж. Тевтони).

Амизия, река — днешната река Емс в Германия.

Амор — буквално „любов“. Но понеже представлява и „Рома“, прочетено отзад напред, във времето на републиката римляните искрено вярвали, че тайното име на Рим, от което той черпи жизнената си сила, е именно „Любов“.

Амфора — глинен съд, с издуто тяло, тънко гърло, две големи дръжки в горната част и заострено или конусовидно дъно, което му пречи да стои изправен. Амфорите са се използвали за пренасяне на едро (предимно по море) на вино или зърно, като заострените им дъна са им помагали по-удобно да се подреждат в стърготините, с които са се пълнели както корабните трюмове, така и товарните каруци. По време на пътуването амфората е стояла изправена без никаква възможност да падне или да се строши. Отново заостреното дъно е улеснявало пренасянето й. Стандартната вместимост на една амфора е била от около 25 литра.

Анас, река — днешната река Гуадиана в Испания.

Анатолия — Анадол, или казано най-общо, днешна Азиатска Турция. На север граничи с Черно море (Евксински понт), на юг — със Средиземно, на запад — с Егейско, а на изток с днешните Армения, Иран и Сирия. Тавърските и Антитавърските планини правят вътрешността й труднодостъпна. Климатът в Анатолия е континентален.

Ана Перена — едно от безтелесните божества, култът към които е родом изключително от Рим и няма връзка с гръцкия пантеон (вж. нумен). Макар да не притежава лице, а и да не е обект на митове, на Ана Перена се гледа като на жена. Празникът й се чества при първото пълнолуние след Нова година (тогава първи март) и денят се е считал за изключително благоприятен за всеки римлянин.

Анио, река — днешната река Аниене.

Анк Марций — четвъртият поред римски цар, за когото фамилията на Марциите (особено разклонението й, носещо когномена Рекс) поддържа, че е неин основоположник; което обаче няма как да бъде вярно, след като Марциите са били плебеи. За Анк Марций се говори, че е колонизирал Остия, въпреки че в днешно време се водят спорове, дали наистина става дума за колонизация или просто за отнемането от етруските им владетели на солните залежи при устието на Тибър. По негово време Рим преживява разцвет. Единственият обществен строеж от негово време, който просъществува до по-късните епохи, е Дървеният мост, Поне Сублициус. Анк Марций умира в 617 г. пр.Хр., оставяйки двама синове, които вследствие на избухнал метеж не успяват да наследят престола му.

Антиохия — столицата на Сирия и най-големият град в тази част на света.

Апенини — планинската верига, разделяща по дължина Италия на три области, силно изолирани една от друга: Италийска Галия (по долината на река По) на север, адриатическото крайбрежие на изток и по-обширните и плодородни равнини на запад. Апенините се отделят от Приморските Алпи в Лигурия, пресичат основата на полуострова от запад на изток и се спускат по самата му ос до Брутиум, срещу Сицилия. Най-високият връх достига около 3000м.

Арар, река — днешната река Саона във Франция.

Араузио — днешен Оранж. Малко селище на източния бряг на река Родан, в трансалпийска Галия, от дълго време под римско влияние.

Ардуена — днешната Арденска гора в северна Франция. По времето на Гай Марий започва от река Моза и свършва при река Мозела и е била непроходима.

Ареа Флакиана — Марк Фулвий Флак, влиятелен сподвижник на Гай Гракх, бива убит заедно с двамата си синове по време на сенаторската реакция срещу политиката на Гай Гракх в 121 г. пр.Хр. Цялата му поземлена собственост бива конфискувана от държавата, включително и домът му на Палатин, който бива сринат със земята, а теренът остава дълго време незастроен. Образувалото се свободно пространство, от което се разкрива прекрасна гледка към Форум Романум, получава името ареа Флакиана. В 100 г.пр.Хр. теренът бива откупен от Квинт Лутаций Катул, който построява известната колонада с вградените в нея отнети от кимврите при Верцеле знамена.

Арелат — днешен Арл. Възможно е градът да е бил основан от гърците, заселили се в трансалпийска Галия. Разположен е точно над делтата на Родан. След построяването на канала за кораби при Гай Марий значението му нараства изключително много.

Аркс — по-северната от двете могили, които образуват Капитолийския хълм в Рим.

Армиле — тежки гривни от злато или сребро, които са се връчвали на римските легионери, центуриони, кадети и военни трибуни вместо награда за показана воинска доблест.

Арн, река — днешната река Арно. Именно по нейното течение се определя границата между същинска Италия и Италийска Галия.

Арпинум — град в Лациум, недалеч от границата му със Самниум, населяван първоначално най-вероятно от волски. Последен от общността на латинските права получава пълно римско гражданство, но по времето на Гай Марий все още не се радва на самоуправление.

Ас — най-малката по стойност монета, използвана в Рим. Десет аса правят един денарий. Секли са се от бронз. Избягвала съм споменаването им в книгата, първо, защото стойността им е относително незначителна и, второ, за да не се обърка думата с английското наречие, съюз и предлог „ас“!

Атал III — последният цар на Пергам, владетел както на голямата част от Егейското крайбрежие на западна Анатолия, така и на Фригия. Умира сравнително млад в 133 г. пр.Хр., като най-близките му родственици са братовчедите му. Завещанието му бива занесено в Рим, където да бъде прочетено. Оказва се, че Атал завещава цялото си царство на римския народ. Избухва война, завършена победоносно за Рим от Маний Аквилий в 129–128 г.пр.Хр. След като Аквилий се захванал с преобразуването на Пергам в римска провинция, той продал почти цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума злато, която влязла в собствената му кесия.

Атезис, река — днешната река Адидже в Италия.

Атически шлем — декоративен шлем, носен от римските офицери с ранг от центурион нагоре. В общи линии той е същият, който носят повечето холивудски звезди по историческите филми за древния Рим, макар аз лично много да се съмнявам, че по времето на републиката някой е носил щраусови пера.

Атрий — широкият вестибюл на входа на всеки римски частен дом. Обикновено в покрива му е изрязан широк правоъгълник, под който е изграден водосток. Първоначалната цел на водостока е била да се използва дъждовната вода за нуждите на домакинството, но по времето на Гай Марий предназначението му е било изключително декоративно.

Атуатуци — известни също и като адуатуци. Племенно обединение, населяващо областта около устията на реките Сабис и Моза в Дългокоса Галия. По-вероятно е да са били не от келтски, а от германски произход, защото сами се обявяват за родственици на тевтоните.

Аукторитас — труден за превеждане латински термин, в който се включват едновременно нравствено превъзходство, блясък, способност да ръководи, обществено влияние и лични връзки и най-важното — способността да се влияе на събитията единствено по силата на собствената обществена репутация. По принцип всеки висш магистрат се ползва с известна служебна аукторитас, но такава могат да притежават и други — например принцепс сенатус, върховният понтифекс, рекс сакрорум, консуларните сенатори и дори частни лица, неучастващи в политическото управление.

Африка — във времето на римската република с думата „Африка“ е била обозначавана предимно онази част от северния африкански бряг, в която се е издигал Картаген днешен Тунис.

Африканска Провинция — по времето на Гай Марий римската провинция Африка е заемала доста ограничена площ фактически само земите в близост до Картаген — и е била заобиколена от всички страни от далеч по-обширната Нумидия.

Баградас, река — днешната река Мелега. Най-значителната река в Римска Африка.

Базилика — голямо здание, дадено за обществени нужди, например за съдилище, но също така за тържища, дюкяни и кантори. Вътрешността й се е осветявала от общи прозорци, стоящи високо над главите на работещите вътре. По времето на републиката подобни сгради са били строени по инициатива на римски аристократи с гражданска съвест, обикновено настоящи или бивши консули. Първата базилика е издигната от Катон Цензор и се е намирала на Кливус Аргентариус, точно до сградата на Сената. Известна е като Базилика Порция. Служила е едновременно за седалище както на много банкерски дружества, така и на колегията на народните трибуни. По времето на Гай Марий до нея вече са били построени още няколко: Базилика Семпрония, Емилия и Опимия, всички в околностите на Форум Романум.

Бая — градче, разположено от южната част на нос Мизенум, заграждащ откъм север Неаполския залив. По времето на републиката още не е било известно като курорт, но затова пък се е славело с отглеждането на стриди.

Баний, Гай — вж. „Гай Баний“.

Белги — страховито племенно обединение, населяващо северозападна и прирейнска Галия. Белгите не са имали общ корен и навярно са били повече германци, отколкото келти. От белгийските племена се съобщава за тревери, атуатици, кондрузи, беловаци, атребати и батави. За римляните от времето на Гай Марий обаче белгите са били най-вече легенда.

Бенак, езеро — днешното езеро Гарда в северна Италия.

Бетис, река — днешната река Гуадалкивир. Намира се в Далечна Испания (Хиспания Ултериор). Според географа Страбон долината на Бетис била най-плодородната област на земята.

Бига — колесница, водена от два коня.

Близка Испания — римска провинция. Латинското й име било Хиспания Цитериор. Територията й обхващала равнината, отворена към средиземноморския бряг, както и планинските земи отвъд нея, като се почне от Нови Картаген на юг и се стигне на север до Пиренеите. Границата между провинциите Близка и Далечна Испания била доста неясна и разтеглива, но по всяка вероятност е вървяла между планинската верига Ороспеда и другата, по-висока, която започва от Абдера и се наричала Солорий. По времето на Гай Марий най-големият град в провинцията бил Нови Картаген (известен в днешно време като Картахена), чийто поминък бил тясно свързан с богатите залежи на сребро в планините Ороспеда — залежи, които римляните отнели от картагенците. В цялата провинция имало само още една област, която привличала интереса на римските управители — долината на река Ибер (днешно Ебро) и нейните притоци, където почвата била изключително плодородна. Управителят имал две резиденции: едната в Нови Картаген на юг, другата в Тарако на север. Като цяло обаче Близка Испания винаги е оставала в сянката на Далечна.

Бойохемум — Бохемия, днешна Чехия.

Бони — буквално „добри люде“. Използван за пръв път в пиесата на Плавт „Пленници“, терминът придобива политически смисъл при Гай Гракх, който го използва, за да обозначи с него своите поддръжници. Така обаче говорят и противниците му Друз и Опимий за своите. Постепенно изразът придобива все по-широко значение, но по времето на Цицерон „бони“ са се наричали единствено ултраконсервативно настроените сенатори.

Бонония — днешна Болоня в северна Италия.

Бористен, река — днешен Днепър.

Брен (1) — галски (келтски) цар. Плячкосва Рим и за малко да овладее самия Капитолий, ако не се били разврещели свещените гъски на Юнона. Бившият консул Марк Маний се събудил от шума, видял как галите се катерят по скалите и вдигнал защитниците на бой. И до ден-днешен римляните не са забравили позора на кучетата (който така и не били залаяли) и вместо тях почитат повече от всички домашни животни гъските. След като станали безпомощни свидетели как изоставените им домове се превръщат в пепелища и след като останали без храна, защитниците на Капитолия се принудили най-накрая да откупят мира от Брен с цената на хиляда фунта злато. Когато златото било занесено на Брен на Форума, той го претеглил повторно, само че с подправени от самия него теглилки, и се оплакал, че се опитват да го измамят. Римляните му отвърнали, че той иска да ги измами, при което Брен извадил меча си и презрително го хвърлил върху везните, казвайки: „Горко на победените!“ („ве виктис!“) Но преди да успее да посече римляните за тяхната дързост, на Форума се появила армията на новоизбрания диктатор Марк Фурий Камил, който попречил на Брен да отнесе златото. След започналата се по улиците на Рим битка галите били изтласкани извън града, а при второто сражение — на десетина-дванайсет километра на север по Тибуртиновия път Камил изклал голяма част от нашествениците. Заради този му подвиг (а и затова, че успява да убеди плебеите да се откажат от плановете си да напуснат Рим и да се преселят във Вейи), Камил бива наречен втори основател на Рим. Тит Ливий не ни съобщава каква е по-нататъшната съдба на цар Брен. Всичко това се е случило в 390 г. пр.Хр.

Брен (2) — друг галски (келтски) цар. През 279 г. пр.Хр. начело на могъщо келтско племенно обединение нахлул в Македония и Тесалия, преодолял гръцката съпротива в прохода на Термопилите и плячкосал Делфи, в битката за който бил ранен. После се насочил към Епир, където ограбил баснословните богатства на Зевсовия оракул в Додона, а впоследствие и тези, още по-големи, на Зевсовия оракул в Олимпия, в Пелопонес. (Общо взето, в историята такива неща няма — Б.пр.) Отстъпвайки пред упоритата съпротива на гърците, Брен се оттеглил в Македония, където починал от неизлекуваната си рана (има версия, че се е самоубил заради позорното поражение при Делфи — Б.пр.). След смъртта му галите не могли да се задържат повече заедно и се разделили. Някои от тях (толистобогиите, трокмите и част от волките тестосаги) пресекли Хелспонта и се прехвърлили в Мала Азия, където се установили в земите, наречени оттам насетне Галатия. Волките тестосаги, които отказали да продължат напред, се върнали по домовете си около Толоза в Югозападна Галия, отнасяйки със себе си цялата плячка, взета от Брен, и запазвайки непокътнат дела на всички онези Бренови войници, продължили похода на изток. Защото златото принадлежало еднакво на всички.

Брундизиум — днешно Бриндизи. Най-важното пристанище в Южна Италия, което се радвало на единствения удобен залив по цялото адриатическо крайбрежие на полуострова. В 244 г. пр.Хр. градът се превръща в колония със статут на латински град заради интереса, който Рим имал да опази новопостроения път между Тарентум и Брундизиум.

Броня — представлява две плочки от стомана или бронз, понякога и от втвърдена за целта кожа. Едната се слага отпред и закрива корема, другата — отзад и пази гърба, от раменете до лумбалния прешлен, като двете се прикрепват една за друга с помощта на каиши — над раменете и покрай трупа. Някои брони дори бивали изкусно извайвани според формата на гърдите на своя притежател; повечето обаче се правели така, че да бъдат достатъчно удобни за всеки. Военачалниците и висшите офицери обикновено носели от най-красивите, изработвани от бронз и стомана и покривани със сребро. Имало и такива, които си позволявали дори да позлатяват броните си. Върху бронята си между гърдите и талията военачалникът и легатите му си опасвали тънък червен шарф, завързан отпред по специален начин.

Бурдигала — днешно Бордо в Югозападна Франция. Могъщият галски опидум, владение на аквитаните.

Ведиовис — типично римско божество, твърде потайно и без собствена митология. В днешно време се смята за възможно Ведиовис да е представлявал превъплъщение на младия Юпитер; дори Цицерон се е оказал твърде пестелив и уклончив по въпроса — навярно защото сам не е бил съвсем наясно със същността на въпросния Ведиовис. Със сигурност като бог не е бил олицетворение на щастието и радостта от живота, дори се смята, че е свързан под една или друга форма с подземния свят, а според някои дори бил бог на разочарованията. В Рим му били посветени два храма: единия на Капитолия, а другия на острова на Тибър. Доколкото знаем, освен в Рим не са го почитали никъде другаде, като изключим в Бовила, където в 100 г. пр.Хр. някой си Юлий построил в негова чест храм от името на цялата си фамилия.

Вексилиум — знаме или флаг.

Верпа — латинска мръсотия, използвана повече като псувня, отколкото като обидна дума. Отнасяла се до пениса — по всяка вероятност се имало предвид еректиралият пенис, когато кожичката се е дръпнала назад — и при използването й се правели някакви бегли асоциации с хомосексуализма. Според литературните извори, както и по останалите от римско време графити д-р Ж. Н. Адамс стига до заключението, че под верпа се има предвид обрязан член.

Верцела — малък град в Италийска Галия. Намирал се от северната страна на река Пад, точно в началото на Долината на саласите. Около града се разпростирали малки поля, т.нар. Кампи Равдии, където в 101 г. пр.Хр. Марий и Катул Цезар разгромили кимврите.

Веста — римска богиня, чийто култ юди началото си от дълбока древност. Както много други стари римски божества Веста нямала нито форма, нито образ, нито митология, (вж. нумен). Представлявала огнището и затова се почитала особено много в дома и семейството, където й отреждали място до пенатите и ларите. Официалният обществен култ към нея също бил доста важен и се съблюдавал лично от върховния понтифекс. Храмът на Веста на Форума бил много стар, малък и кръгъл по форма; намирал се в съседство с Регията, кладенеца на Ютурна и Домус Публикус, където живеел върховният понтифекс. В храма на Веста постоянно горял огън, който за нищо на света не трябвало да го напуска.

Весталки — култът към Веста се обслужвал от специално жреческо съсловие, колегията на весталките, в която влизали шест жени. Отреждани били за тази длъжност още седем-осемгодишни и давали обет за целомъдрие. Служели на богинята в продължение на тридесет години, след което бивали тържествено освобождавани от обета си и били допускани обратно в обществото, където можели да се омъжат, ако пожелаят — нещо, което рядко правели, тъй като се смятало, че бракът ще им донесе нещастие. От тяхното целомъдрие зависел късметът на цял Рим, сиреч на държавата. Ако някоя весталка бъдела заподозряна, че е нарушила целомъдрието си, бивала привиквана пред специален съд, който се произнасял дали е виновна или не. Обвинените, че са прелюбодействали с нея, също били изправяни, но пред друг съд. Ако весталката бъдела обявена за виновна, хвърляли я в специално изкопана тъмница, където я зазиждали и оставяли да умре от глад. В републиканската епоха весталките живеели в същия Домус Публикус, в който живеел и върховният понтифекс, но естествено отделени от него.

Виен, Виена — днешният град Виен във Франция. Латинското име на този преден търговски пункт по течението на река Родан било Виена, но за да се избегне объркването със столицата на Австрия, предпочела съм да го наричам така, както звучи на френски.

Визургис, река — днешната река Везер в Германия.

Викус — градска улица, която не е главна, но и не е задължително да бъде къса. С думата се имало предвид не единствено самата улица, а също така и всички сгради на нея. Първоначално думата се използвала за колиби или малки селца, където всички къщи се намирали наредени на една-единствена улица. Както в Рим, така и в другите градове по онова време улиците не сменяли имената си в продължение на векове, освен в случаите, когато някой монарх или влиятелен политик не сметнел за необходимо да кръсти улица на свое име. Затова и при изготвянето на картата си на републикански Рим съм използвала имената на много улици от епохата на империята, които не са част от новоустроените при императорите градски квартали. Така например, Викус Инстеюс, Викус Югариус, Викус Тускус, Викус Патриции, Викус Лонгус и т.н. ще да са се наричали така открай време. Същото е с Алта Семита и стръмните улички, водещи към хълмовете: Кливус Орбиус, Кливус Патрициус, Кливус Капитолинус, Кливус Аргентариус, Кливус Пулиус ин Тавернола и т.н. Трябва да се отбележи, че за разлика от нас, които ще кажем: „Еди-кой си живее на Викус Куприус“, римляните са казвали по-скоро, че въпросният живее във Викус Куприус. Някои от улиците в Рим носели имената си на специфичните дейности, които се вършели на тях: например Викус Сандалариус („улица на обущарите“), Кливус Аргентариус („хълм на сарафите“), Викус Фабриции („улица на занаятчиите“); други носели имена на градове или области, например Викус Тускус (Етрурия); трети просто били кръщавани според мястото, където водели, като например Викус ад Малум Пуникум („улицата, водеща към пуническата ябълка“ — сиреч нарово дръвче).

Вила — провинциална резиденция, напълно самоизхранваща се и дори имаща първоначално характер на селскостопански център — с други думи, нещо като ферма. Издигала се около перистил или вътрешен двор, отпред се разполагали конюшните и стопанските пристройки, а жилищната част се строяла в дъното. До времето на Корнелия, майката на братя Гракхи, богатите римляни си строели вили най-вече като място за почивка, а не толкова, за да ги превръщат във ферми. Затова и архитектурата им започнала да се променя с времето. Много от вилите, строени за почивка, се намирали на морския бряг.

Вила Публика — парчето зелени площи на Марсово поле, което се използвало като обществена градина. Намирала се срещу Викус Палатине, където участниците в триумфалното шествие се събирали много преди парадът да е започнал.

Вино — виното представлявало неотделима част от живота както на римляните, така и на гърците; при липса на каквито и да било средства за дестилация на концентрати или пивоварство в древността виното си оставало единственото познато алкохолно питие. Това го превръщало и в обект на дълбока почит (например в лицето на боговете на лозята и виното Дионис и Бакхус), и в същото време на уважение. За производството на вино се отглеждали различни сортове грозде, бяло и черно, което предполагало и разнообразия сред самите вина.

По времето на Гай Марий римското винарство вече било надминало гръцкото и се било превърнало за възможностите на времето в същинска наука. Римляните винаги са били добри градинари и овощари и познавали добре тайните на растенията, които ги заобикаляли; с годините, когато много римски граждани си спечелили привилегията да обикалят свободно из Средиземноморието, те започнали да носят в Рим нови растения — понякога просто различни сортове на вече познати, а понякога и напълно непознати за съгражданите им. Безспорно към тези внесени растения принадлежи и лозата.

Римските винари били същински експерти в областта на присаждането и се били научили на множество хитрини, с които да предпазват реколтата от болести и буболечки. Така например внасяли добивания в Палус Асфалтитес (Мъртво море) асфалт от Палестина и мажели с него основата на лозовите храсти, за да ги предпазят от плесента. Когато били готови узрели, гроздовете се откъсвали, слагали се в бъчви и смачквали с крака. От сока, който се изстисквал най-напред, се правело и най-хубавото вино. След мачкането с крака гроздовете били доизстисквани в специални преси, твърде подобни на онези, които и досега се използват в немодернизираните винарни; от това, което се изстисквало в пресите, се правело обикновеното вино за по-честа употреба. След това гроздовете се изстисквали и за трети път — излизала тънка, кисела течност, която била толкова долнокачествена, че спокойно можела да се закупи в огромни количества дори от бедните, а пък богатите поели с нея робите си. Понякога на това третокачествено вино допълнително се повишавало алкохолното съдържание чрез добавяне на некипялата шира след ферментацията. Към самата ферментация се подхождало повече или по-малко сериозно — според това, дали става дума за първия, втория или третия изстискан сок, или според намеренията на самия винар. Най-добрите вина ферментирали в бъчви, облепени от вътрешната си страна с пчелен восък, а другите в бурета, уплътнени с черна борова смола. Оставали така в продължение на няколко месеца, през което време на няколко пъти им се обирала пяната.

След като ферментирали, вината, предвидени за пряка консумация, се преливали в амфори или в кожени мехове. Но останалите вина, които трябвало тепърва да отлежават, първо се прецеждали внимателно през сито и през плат, и чак след това се „бутилирали“ в амфорите, запечатвани херметично с разтопен восък. Върху гърлото се отпечатвали годината на реколтата, името на избата, където е направено виното, сорта грозде, името на винаря, а после всички амфори били складирани в хладни помещения. Някои от най-качествените вина се съхранявали и в дървени бурета.

Повечето вина се отваряли обикновено в рамките на четири години от преливането им в амфорите, но запечатаните с восък, които повече не можели да ферментират, били оставяни да отлежават понякога дори двадесет години, за да добият желания вкус. Тогава, както и сега, имало не един и двама изтънчени познавачи на вина, както и просто закоравели „ценители“. Един от най-известните познавачи, чието име достигнало и до наши дни, бил големият адвокат Квинт Хортензий Хортал, който при смъртта си в 50 г. пр.Хр. завещал на неизвестен свой наследник нито повече, нито по-малко 10 000 амфори вино; като се има предвид, че една амфора побирала двадесет и пет литра течност, излиза, че покойният Хортал е разполагал със запас от 250 000 литра вино в избата си. В онези времена не било прието да се пие виното чисто — задължително се разреждало с вода, като се следвали различни пропорции.

По времето на Гай Марий римлянките малко пиели вино; в зората на републиката било достатъчно патерфамилиас само да усети дъх на вино от устата на някоя от жените в къщата си и вече имал всички морални права да я екзекутира на място. Въпреки привидното въздържание на римляните и вечното разреждане на виното с вода и в античността алкохолизмът е съществувал като сериозен обществен проблем, също както и днес.

Вир милитарис — вж. мъж на войната.

Витиния — царство, заемащо азиатския бряг на Пропонтида, граничещо на изток с Пафлагония и Галатия, на юг — с Фригия, на югозапад — с Мизия. Известно с плодородните си земи и големите си богатства, управляващите го царе са предимно траки. Негов традиционен враг винаги е бил Понт.

Вия — широк път или улица.

Вия Аврелия Ветус (Стар Аврелиев път) — построен в 241 г. пр.Хр.

Вия Аврелия Нова (Нов Аврелиев път) — построен в 118 г. пр.Хр.

Вия Ания (Аниев път) (1) — построен в 153 г. пр.Хр.

Вия Ания (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Спори се дали пътят трябва да се нарича Вия Ания или Вия Попилия. На картите си съм го отбелязала като Вия Попилия, защото при преброяването на източниците, с които разполагах, се оказа, че е упоменат един път повече като Вия Попилия.

Вия Апия (Апиев път) — построен в 312 г. пр.Хр.

Вия Валерия (Валериев път) — построен в 307 г. пр.Хр.

Вия Домиция (Домициев път) — построен в 121 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб.

Вия Егнация (Егнациев път) — построен навярно около 130 г. пр.Хр.

Вия Емилия (Емилиев път) — построен в 127 г. пр.Хр.

Вия Емилия Скаври (Път на Емилий Скавър) — завършен около 103 г. пр.Хр. Започнат бил да се строи от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус в цензорството му през 109 г.пр.Хр.

Вия Кампана (Кампанийски път) — не се знае кога е бил построен.

Вия Касия (Касиев път) — построен в 154 г. пр.Хр.

Вия Клодия (Клодиев път) — построен някъде през трети век пр.Хр., но не се знае точно кога.

Вия Лабикана (Лабицийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Лата (Широкия път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Латина (Латински път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Минуция (Минуциев път) — построен в 225 г. пр.Хр.

Вия Остиенсис (Остийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Попилия (Попилиев път) (1) — построен в 131 г. пр.Хр.

Вия Попилия (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Наричат го и Вия Ания и все още не се знае кой точно е строителят му.

Вия Постумия (Постумиев път) — построен в 148 г. пр.Хр.

Вия Претория (пътят на пълководеца) — широката алея, която разделя римския военен лагер на две; започва от предния и завършва при задния му вход.

Вия Принципалис (главен път) — широката алея, разделяща римския военен лагер на две, започвайки от единия му страничен вход и свършвайки при другия. Кръстосвала се под прав ъгъл с Вия Претория. В точката на пресичане се издигала и палатката на пълководеца.

Вия Салария (Път на солта) — твърде стар, за да се датира. По всяка вероятност това е бил най-старият истински дълъг римски път изобщо. Към него в 283 г. пр.Хр. се прибавила допълнителната отсечка на Цецилиевия път, а в 168 г.пр.Хр. и тази на Клавдиевия.

Вия Тибуртина (Тибурски път) — старото име на първата отсечка от Валериевия път, свързваща Рим с Тибур.

Вия Фламиния (Фламиниев път) — построен в 220 г. пр.Хр.

Военен Трибун — Трибунус милитум. Всеки един от офицерите, заемащи средна позиция в чиновата йерархия в римската армия — между пълководците и центурионите. Съществували изборни и неизборни военни трибуни. Най-висши били изборните (вж. следваща статия). Ако командващият дадена армия не е консул и оттам легионите му не се определят като консулски, начело на всеки един от тях може да застане и неизборен военен трибун. Неизборните военни трибуни служели и като началници на конните дружини.

Военен Трибун (изборен) — всяка година трибутните комиции избирали двадесет и четирима младежи на възраст между двадесет и пет и двадесет и девет години за военни трибуни — трибуни милитум, които да служели в консулските легиони. Понеже бивали избирани от името на целия народ в лицето на трибутните комиции, изборните военни трибуни представлявали истински магистрати. Назначавани били по шестима за всеки от четирите консулски легиона, където командването минавало в техни ръце. Когато по време на война повече от четири легиона били определяни като консулски, не се избирали допълнителни военни трибуни, а двадесет и четиримата били разпределяни поравно между всички легиони.

Воконти — келтско племенно обединение, населяващо земите по течението на река Друенция в Трансалпийска Галия. Земите им се намирали в съседство с тези на алоброгите, падащи се на север. Любимо занимание на воконтите било да нападат и плячкосват римските пътници по Домициевия път в отсечката му между Алпите и долината на река Родан.

Волки Тестосаги — келтско племенно обединение, заемащо средиземноморското крайбрежие на Галия, на запад от река Родан. Земите им стигали до Нарбон и Толоза (вж. още Брен (2) и Толоза).

Волски — един от народите, населяващи Централна Италия. Заемали източен Лациум и поселенията им се съсредоточавали около Сора, Атина, Анция, Цирцеи, Тарацина и Арпинум; съюзници им били еквите. Към края на четвърти век пр.Хр. волските вече били отдавна погълнати от римската система и до голяма степен били изгубили културната си и социална идентичност. Не говорели латински, а свой собствен език, близък до умбрийския.

Върховен Понтифекс — главата на държавната религия и най-висшестоящият от всички жреци. По всичко изглежда длъжността му да е връстничка на републиката, тъй като с неговата поява по типично римски начин се заобикаляли известни препятствия, без да се нараняват излишно религиозните чувства на народа, свикнал да вижда в рекс сакрорум (титла, носена от римските царе) своя главен свещенослужител. Вместо да премахнат функциите на рекс сакрорум, новите римски управници в лицето на Сената просто измислили нов понтифекс, чиято роля и статут били по-висши от тези на рекс сакрорум. Върховният понтифекс бил избиран по-скоро от народа, отколкото от жреческата колегия, с което се потвърждавала неговата позиция на държавник. Навярно в началото се е държало да бъде патриций, но от средата на републиканската епоха, изглежда, нещата са се обърнали и за върховен понтифекс са се избирали предимно плебеи. Работата му се състояла в това да наглежда всевъзможните членове на всевъзможните жречески колегии — на понтифексите, на авгурите, на фециалите, на останалите по-нисши жреци и на весталките. В републиканската епоха върховният понтифекс, който живеел на държавна сметка, заемал най-внушителния от всички Доми Публици, но го споделял заедно с весталките. Официалното му седалище (което се водело със статут на храм) била малката атара Регия на Форум Романум.

Вътрешно Море — името, което съм използвала да обозначавам Средиземно море, което по времето на Гай Марий все още не било получило по-късното си латинско название „Маре нострум“ — „Нашето море“. По времето на Марий се е наричало Маре Интернум.

Галия — вж. Дългокоса Галия, Трансалпийска Галия и Италийска Галия.

Гай Баний — в оригинала Луций Тидлипус. Желанието на авторката било да създаде нарицателно име за определен тип хора, от рода на американското „Джо Блоу“ или английските „Фред Блогс“, или когато се имало предвид някой аристократ, „Лорд Мък от Дънгил Хол“. Името трябвало да звучи поне малко по латинско му, но в същото време да не е свързано с някой чисто латински каламбур, който би останал неразбираем за читателя. Опитвайки се на свой ред да преведа нейния латино-английски на латино-български, ми хрумна да се възползвам от почти латинско звучащото „Бай“ и като направя елементарната смяна на съгласните в двете думи, да се получи толкова красноречивото и в същото време звучащо като на истински римлянин име „Гай Баний“ — Б.пр. (Пък кой знае, нищо чудно и да е съществувала римска фамилия Баний…)

Гарум — хранителна подправка, високо ценена и любима на много римляни. Правена била от риба и според рецептата, останала до нас, от подобно нещо би му се повдигнало на мъж или жена в днешно време — най-малкото, защото заради изключителната си концентрация е воняла убийствено. Това не пречело на древните да обожават гарума. Той самият се е правел на различни места по Средиземноморското и Егейското крайбрежие, но най-известен е бил гарумът, изнасян от пристанищата на Далечна Испания.

Гарумна, река — днешна Гарона във Франция.

Генс (мн.ч. гентес) — римска фамилия или клан, в която всички носят общо име — така например Юлиите, Домициите, Корнелиите, Емилиите, Фабиите, Фабиите, Сервилиите или Юниите представлявали именно гентес. Всички членове на един гнес можели да проследят родословното си дърво обратно до общия предшественик. Самата дума била в женски род, заради което и на латински се казва: генс Юлия, генс Корнелия и т.н.

Германи (германци) — жителите на Германия, под което се разбират всички земи на север и на запад от Рейн.

Геторикс — типично келтско име, носено от няколко известни на историята келтски царе. Избрал съм го за име на неизвестния келтски цар, който предвождал обединените племена на тигурините, маркоманите и херуските по време на голямото германско преселение. Всичко, което знаем за него от историята, е, че е принадлежал към племето на тигурините, които са били келти.

Гетули — берберски народ, водещ номадски живот, чиито земи били навътре от крайбрежието на Северна Африка и се разпростирали по цялото огромно разстояние между Малката Сиртис и Мавритания.

Гладиатор — своего рода професионален боец, който използва уменията си, за да забавлява публиката. Гладиаторите били наследство от етруските, но техният занаят се ценял из цяла Италия и особено в Рим. Гладиаторите се набирали от различни места: някои са дезертьори от легионите, други — криминални престъпници, трети — роби или освободени роби, които доброволно са се записвали за гладиатори. Във всеки случай всеки гладиатор трябвало вътрешно да се е примирил със съдбата си, защото иначе не би си струвало изобщо да бъде обучаван. Гладиаторите живеели в школите (огромната част от които се намирали около Капуа), където нито били държани като затворници, нито били третирани зле — за господаря си те представлявали твърде печелившо капиталовложение и той ценял труда им по достойнство. Обучението на гладиаторите било в ръцете на доктор, а цялата школа била под ръководството на т.нар. ланиста. Имало четири основни дисциплини, които гладиаторът можел да практикува: мирмилон, самнит, рециарий или тракиец, като разликата била в оръжието, което използвали. В епохата на републиката гладиаторите служели в продължение на четири до шест години, като им се налагало да се бият средно по пет пъти на година. Сравнително редки били смъртните случаи — известният жест нагоре или надолу с палеца се появява по трибуните едва при империята. След като се оттеглел, гладиаторът обикновено си предлагал услугите като телохранител. Гладиаторските школи принадлежали на делови люде, които натрупвали значително състояние от турнетата, които уреждали на своите възпитаници из Италия особено покрай организирането на заупокойните игри. Много сенатори и конници били собственици на гладиаторски школи, някои от които наброявали около хиляда души, дори повече.

Големият Цирк — най-старият цирк, построен още от цар Тарквиний Приск, преди да е била установена републиката. Заемал цялата площ на Валис Мурция, разположена между Палатинския и Авентинския хълм. Трибуните му побирали между сто и сто и петдесет хиляди зрители дори в републиканската епоха. В онези години до цирка са се допускали единствено римски граждани и има достатъчно сведения, че щом се отнася за вход в цирка, освободените роби все още били смятани за роби и държани надалеч. Предполагам, че недопускането на освободените роби се е дължало не на друго, а защото броят на зрителите за всяко състезание е бил огромен. На жените им е било позволено да седят сред мъже.

Градски претор — претор урбанус. По времето на Гай Марий задълженията му почти се изчерпвали с правораздаване, което пък се изразявало най-вече в произнасяне по жалби и спорове, възникнали между римски граждани в границите на Рим. Империумът му се простирал до петия километричен камък от Рим и не му се позволявало да напуска Рим за срок от повече от десет дни наведнъж. Ако и двамата консули се намират вън от Рим, градският претор като най-висш магистрат е упълномощен да свиква Сената на събрания, както и да организира отбраната на града при внезапно появила се опасност. Той единствен имал правото да определя дали спорът, възникнал между две страни, може да се представи пред съда. В повечето случай предпочитал да раздава правосъдие на място, без да прибягва до същински съдебни процеси.

Гражданство — в смисъла, в който се използва в тази книга, римско гражданство. Правото на гражданство позволявало на мъжа да гласува в рамките на своята триба или центурия, ако принадлежи на някоя от петте имуществени класи (което между другото не е съвсем вярно — пролетариите също са имали теоретическото право на глас, което обаче е оставало без значение поради специфичната процедура за гласуване — Б.пр.), при провеждането на всички избори в Рим. Не е можело да бъде бит с камшик, можел е да се изправи срещу съд, съставен единствено от римски граждани, и е имал право на жалба. В различни години изискванията даден човек да бъде признат за римски граждани са били различни — веднъж е било задължително и двамата родители да са граждани, друг път — само бащата (откъдето се е появил и когноменът Хибрида). Гражданинът е бил длъжен да служи в армията, макар че до времето на Гай Марий са били набирани единствено онези, които са притежавали достатъчно земя и пари, за да могат сами да се въоръжат и да се издържат по време на походите — заплатите, които държавата е трябвало да гарантира на всеки войник, са били твърде недостатъчни, за да покрият разходите му, а и са се плащали едва след привършването на кампанията.

Гракхите — известни и като братя Гракхи. Корнелия, дъщеря на Сципион Африкански и Емилия Павла, е била омъжена на осемнайсет години за Тиберий Семпроний Гракх, който тогава бил на четиридесет и пет; годината била 172 г. пр.Хр. и вече дванадесет години Сципион Африкански не бил между живите. Тиберий Семпроний Гракх бил веднъж консул в 177 г.пр.Хр., после цензор в 169 г.пр.Хр. и повторно консул в 163 г.пр.Хр. При смъртта си в 154 г.пр.Хр. вече бил станал баща на дванадесет деца, но всички те били с крехко здраве и въпреки грижите си Корнелия успяла да отгледа до пълнолетие само три от тях. Най-голямото било момиче — Семпрония, която била омъжена веднага щом било възможно за братовчед си Сципион Емилиян; другите две деца били момчета. Тиберий Гракх бил роден в 163 г.пр.Хр., а брат му Гай в годината на смъртта на баща си — 154 пр.Хр. Така че и двете деца са били отгледани изключително от майка си, която си свършила добре работата.

И двамата братя Гракхи служили под командването на първия братовчед на майка си Сципион Емилиян — Тиберий се сражавал в Третата пуническа война, а Гай — в Нумантийските войни; и двамата се отличили с храбростта си. Тиберий Гракх бил пратен като квестор в Близка Испания в 137 г. пр.Хр., където на своя глава успял да издейства освобождаването на победения и пленения от нумантийците Хостилий Манцин и да спаси от унищожение армията му. Тъй или иначе Сципион Емилиян сметнал условията на сключения от шурея му договор за унизителни и успял да убеди Сената да не го ратифицира. Тиберий никога не му го простил.

В 133 г. пр.Хр. Тиберий бил избран за народен трибун и се заел да сложи край на държавната политика за даването на агер публикус под аренда на едрите земевладелци. Въпреки жестоката съпротива той прокарал своя поземлен закон, ограничаващ правото на даване под арендата обществена земя до 500 югера на човек (плюс още по 250 за всеки от синовете му) и създал комисия, която да разпредели останалата земя между безимотните римски граждани. Целта му била едновременно да облекчи самия Рим от най-ненужните му жители и да осигури за в бъдеще повече боеспособни войници за римската армия. След като Сенатът предпочел да удави законопроекта му в блатото на празнословията и безкрайните отлагания, Тиберий Гракх го отнесъл пред плебейското събрание, с което буквално стъпил в кошера с пчелите, защото постъпката му била безпрецедентна. Един от колегите му народни трибуни (между другото негов роднина) Марк Октавий наложил ветото си над законопроекта и бил свален по незаконен път от поста си — още един удар, нанесен от Тиберий Гракх върху мос майорум, сиреч установената практика. За противниците на Тиберий Гракх била важна не толкова законността или незаконността на неговите действия, колкото самият факт, че е дръзнал да се обяви срещу установените политически порядки, независимо от това, дали са записани под формата на закон или не.

Когато в същата година умрял царят на Пергам Атал III и се оказало, че е завещал цялото си царство на Рим, Тиберий Гракх не признал на Сената правото да определи каква да бъде съдбата на новопридобитите територии, ами прокарал нов закон, според който земите отново щели да отидат за безимотните. Това била още една причина да предизвика недоволство както в Сената, така и на Форума.

И накрая, след като установил, че годината на мандата му ще изтече, преди да е довел докрай реформаторската си програма, Тиберий Гракх за сетен път пренебрегнал установените порядки и се кандидатирал повторно за народен трибун. Стигнало се до сблъсък между привържениците му и сенаторските сили, предвождани от братовчеда на Тиберий Сципион Назика, при който Тиберий Гракх и неколцина от сподвижниците му били пребити до смърт на Капитолийския хълм. Другият му братовчед Сципион Емилиян, който при инцидента се намирал все още под стените на Нуманция, публично оправдал убийците, обвинявайки Тиберий Гракх, че е целял издигането си за римски император.

За около десет години в Рим настъпило спокойствие, но то било нарушено, щом в 123 г. пр.Хр. за народен трибун бил избран по-малкият брат на Тиберий Гракх Гай. Гай Гракх бил със същата натура като брат си, но се бил поучил от грешките му, а и с личните си качества далеч го превъзхождал. Реформите, които на свой ред се заел да прокарва, били много по-широки и обхващали, освен поземления закон, законопроекти, свързани със снабдяването бедните в Рим с евтино зърно, с промени в организацията на армията, с основаването на колонии със статут на римско гражданство, със започването обществено благоустройство из цяла Италия, с отнемането съдебната власт от ръцете на сенаторите и предаването й на конническото съсловие, с въвеждане системата на откупване данъците от азиатската провинция чрез сключването на обществени договори между частни лица и цензорите, с даването пълно римско гражданство на градовете, ползващи се с латинските права, и съответно с гарантирането на латинските права на всички италийски съюзници. Разбира се, за една година дейност като народен трибун Гай Гракх не би могъл да прокара изцяло започнатите реформи, но преди да е изтекъл мандатът му, той вече бил постигнал невъзможното — успял за втори пореден път да си спечели вота на избирателите за народен трибун. Изправен срещу заканите на политическите си врагове, Гай Гракх продължил с реформите си и понеже и в края на 122 г.пр.Хр. те все още не били проведени докрай, кандидатирал се за трети пореден мандат, но при изборите заедно с приятеля си Марк Фулвий Флак били победени.

След като още в 121 г. пр.Хр. Гай Гракх видял как първата работа на консула Луций Опимий и на бившия народен трибун Марк Ливий Друз била да се обърне назад хода на реформите, той преминал към открито насилие. Сенатът отвърнал с гласуването на първия „декрет — ултиматум“ в историята си, с който се помъчил да спре разрастващото се беззаконие, но в резултат постигнал единствено убийството на Фулвий Флак и двама от синовете му, както и самоубийството на бягащия от преследвачите си Гай Гракх в дъбравата на Фурина, в подножието на хълма Яникул. Занапред римската политика никога повече нямало да се води по старите правила вековната крепост на мос майорум получила първите пробойни.

Личният живот на братята Гракхи също преминал под знака на несъгласието с установеното. Тиберий Гракх нарушил вековната традиция на фамилията си и вместо да се ожени за някоя Корнелия Сципионида, взел за жена Клавдия, дъщеря на Апий Клавдий Пулхер, консул в 143 г. пр.Хр. и заклет враг на Сципион Емилиян. От нея имал трима синове, но и тримата умрели рано, без да могат да поемат по пътя на баща си. Гай Гракх пък се оженил за Лициния, дъщеря на един от най-близките му сподвижници Публуй Лициний Крас Муциан; родила им се дъщеря Семпрония, която се омъжила за Фулвий Флак Бамбалио и на свой ред родила дъщеря Фулвия, омъжила се на три пъти: за Публий Клодий Пулхер, за Гай Скрибоний Курион и за Марк Антоний.

Граматик — учител, но не по граматика, а по основи на риториката (вж. риторика).

Далечна Испания — Хиспания Ултериор, по-отдалечената от Рим римска провинция в Испания (за разлика от Близка Испания). По времето на Гай Марий границата между двете провинции била, общо взето, неустановена, но най-общо може да се каже, че под Далечна Испания се разбира целият водосборен басейн на река Бетис, богатите на руда планини, от които водят началото си Бетис и Анас, атлантическият бряг от Олизипо при устието на Тагус до Стълбовете на Херкулес и средиземноморският от Стълбовете до Абдера. Най-големият град в цялата област бил Гадес, днешният Кадис, но седалището на управителя било в Кордова.

Дамно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели, за да обявят някого за виновен. Навярно е имало някаква разлика в смисъла между ДАМНО и КОНДЕМНО; най-вероятно ДАМНО е било по-категорично и е трябвало да убеди съдията да не проявява никаква милост към признатия за виновен.

Данастрис, река — днешната река Днестър в Молдавия. Древните са я знаели и като Тирас.

Данубий, река — днешният Дунав. Гърците, които са го наричали Истър, са знаели, че е огромна река, но не са го изследвали по-нагоре от течението от колониите си около устието му към Евксина. По времето на Гай Марий римляните познавали само алпийските му притоци, но както гърците, така и те имали някаква най-обща представа, че минавал през Панония и Дакия.

Двуколка — колесница с две колела, дърпана от две или четири впрегатни животни, най-често мулета. Била много лена и сравнително удобна — доколкото древните са могли да си го позволят, без да са познавали пружините и съвременните амортисьори — и затова представлявала предпочитаното превозно средство за всеки римлянин, бързащ да отиде от едно място на друго. Недостатъкът й бил, че не гарантирала никаква защита срещу вятъра и дъжда. Латинското й название било цизия. Съществували и закрити двуколки, доста по-тежки и по-тромави, които се наричали карпентум.

Делфи — знаменитото светилище на Аполон в подножието на Парнаската планина в Средна Гърция. От дълбока древност представлява важно култово средище, макар че е посветено на Аполон едва в седми или шести век пр.Хр. На мястото се виждал т.нар. омфал или пъп (голям, объл камък, най-вероятно паднал метеорит) и Делфи се е смятал за център на света. Светилището било обитавано от прочутия оракул, предаващ своите гадания чрез устата на старица, която за целта изпадала в епилептичен транс; знаели я като Пития или Питонката.

Демагог — първоначално гръцко понятие, използвано за политик, който разчита най-вече на влиянието си върху тълпите. Римските демагози предпочитали да говорят на арената пред комициите, отколкото в Сената, но това далеч не е било политика за „освобождаване на масите“, както и слушателите му в основата си не са били представители на най-низшите класи. Терминът се е използвал най-вече от ултраконсервативните фракции в Сената по адрес на радикалните в своите искания народни трибуни.

Денарий — като се изключат редките серии златни монети, отсечени на един-два пъти по времето на Римската република, денарият е бил най-голямата парична единица. Съдържал е около 3,5 г. чисто сребро. 6250 денария правели един талант. Бил с големината на сегашните монети от 10 стотинки.

Дертона — днешна Тортона в Северна Италия.

Диадема — диадемата представлявала дебела бяла ивица плат с ширина около 25мм., бродирана по краищата и завършваща най-често с ресни. Носела се е завързана около главата — или върху челото, или върху косата, връзвала се е под тила и двата й края са падали свободно над раменете. Първоначално символ на персийската царска власт, диадемата била възприета и от елинистическите владетели, след като Александър Велики я отделил от персийската тиара, убеден, че е далеч по-подходяща за един елин от корона.

Дивертикулум (мн.ч. — дивертикула) — в смисъла, използван в книгата, път, който свързва помежду им главните пътища, тръгващи от римските порти — околовръстен път.

Дигнитас — понятие, характерно за римското мислене. Дигнитас не съответства напълно на нашето „достойнство“. Най-общо с думата се обозначава личният дял на човек в делата на общността, към която принадлежи, и включва моралните му устои, репутацията, с която се ползва, и способността му да си печели уважение у околните. От всичко, което един римски благородник се смята, че притежава, именно дигнитас е онова, което е длъжен да пази повече от всичко друго; за да запази своята дигнитас, благородникът трябва да е готов по всяко време да отиде на война, да се оттегли в изгнание и дори да се самоубие или да екзекутира собствения си син. Предпочела съм да не превеждам думата, за което и в текста я използвам така, както звучи и на латински — дигнитас.

Дис — друго име на Плутон, бога на подземния свят.

Добрите люде — вж. бони.

Додона — храм, посветен на гръцкия бог Зевс. Намирал се във вътрешността на Епир, на около петнайсетина километра югозападно от езерото Памборис, и бил известен с оракула, живеещ в свещения дъб, станал дом на ято гълъби.

Долината на саласите — днешната област Вал Д’аоста в Италия (вж. също така Лугдунумски проход, саласи).

Доминус — буквално „господар“. Домина означавало „госпожа“, а доминила „малка госпожа, госпожица“. Използвала съм тези думи, за да предам най-ясно уважението на робите към своите господари, уважение — същото, каквото биха изпитвали слугите на един английски благородник.

Домус (мн.ч. — доми) — буквално, „дом, къща“. Думата се е използвала за градска къща и в книгата съм я използвала, за да отделя самостоятелните домове на някои от героите от апартаментите на друга.

Домус Публикус — сграда, притежавана от римския Сенат и народ, сиреч собственост на държавата. Имало поне няколко такива, а може дори броят им да е бил значителен, и както изглежда, всички са били обитавани от свещенослужители. Върховният понтифекс, весталките, рекс сакрорум и тримата върховни фламини — на Юпитер, Марс и Квирин — са живели в държавни здания. По всичко личи, че доми публици са се намирали около Форум Романум, както и че по времето на републиката върховният понтифекс и весталките са споделяли една и съща сграда (намираща се на същото място, където по-късно се издига Атриум Весте, но ориентирана на север); обикновено под „Домус публикус“ се е разбирала именно тя. Домът на рекс сакрорум, намираща се на Велия, се знаела като „царския дом“. На плана на центъра на Рим съм посочила напълно произволно разположението на жилищата на тримата върховни фламини, колкото да създам най-бегла представа къде са се намирали в действителност.

Драв, река — днешната река Драва в бивша Югославия.

Друенция, река — днешната река Дюранс във Франция.

Друидизъм — основната келтска религия, разпространена особено в Дългокоса Галия и Британия, носеща името си от жреците, наречени друиди. Сборищата на друидите се намирали в онази част от Дългокоса Галия, където властвали карнутите. Друидизмът бил мистичен и натуралистичен култ, който не се нравел на нито един от средиземноморските народи, считащи принципите му най-малкото за странни.

Дурия, Голямата река — днешната Дора Балтея в Северна Италия.

Дурия, Малката река — днешната Дора Рипария в Северна Италия.

Дългокоса Галия — Галия Комата. Като се изключи римската Трансалпийска Галия, Дългокоса Галия обхващала цяла днешна Франция, Белгия, както и онази част от Холандия, която се намира на юг от Рейн. Представлява обширна, предимно равнинна земя, покрита с гъсти гори и дарена с изключително плодородна почва, която никой не използвал. Страната била напоявана от многобройни реки, сред които най-важните са: Лигер (Лоара), Секвана (Сена), Моза (Мьоза), Мозела, Скалдис (Схелде), Самара (Сома), Матрома (Марна), Дураний (Дордона), Олтис (Лот) и Гарумна (Гарона). По времето на Гай Марий огромната част от Дългокоса Галия била практически непозната за римляните, които нямало как да я проучат, ако изключим военните походи на Гней Домиций Ахенобарб в 122–121 г. пр.Хр. Населението й било предимно от келтски произход, като изключим относително редките случаи на смесване с германските племена, прекосили Рейн (така например приема се, че белгите са смесено племе). Въпреки че галите, за които било характерно да си пускат дълги коси (откъдето и латинското наименование на страната им), знаели, и то твърде добре за римляните, всички те, като изключим онези техни племена, имали лошия късмет да живеят на самата граница с римската провинция, старателно отбягвали всякакъв контакт с нежеланите си съседи. Галите били привързани към земята, независимо дали се занимавали със земеделие или скотовъдство, и изпитвали отвращение към градовете, предпочитайки да живеят на малки селца или дори откъснати стопанства. Строели т.нар. опида (от опидум), своего рода крепости, в които съхранявали племенните ценности, запасите си от зърно, и пазели съкровената личност на своя цар. Като се изключат малкото племена, в които преобладавал германският елемент, в религиозното си мислене галите били под силното въздействие на друидите. Като цяло не можем да наречем галите войнолюбиви, защото никога не гледали на войната като на самоцел, но това не им пречело да са свирепи и жестоки бойци. Пиели са повече бира, отколкото вино, яли са повече месо, отколкото хляб, пиели са мляко и са използвали масло вместо зехтин. Физически били високи и добре сложени, с руси или червени коси, със сини или сиви очи.

Дървеният мост — името, с което най-често са наричали Сублициевия мост над Тибър, построен от дърво.

Евксинско Море (Евксински Понт) — днешното Черно море. Гърците го опознали добре и колонизирали бреговете му още през седмия и шестия век пр.Хр., но отвъд бреговата му част вътрешността на Сарматия (към Европа) и Скития (към Азия) си оставала населена от варвари. Това не пречело да има прокарани множество търговски пътища, зорко пазени както от местното население, така и от колонизаторите. Който успеел да сложи ръка върху Тракийския Боспор, Пропонтида и Хелеспонта, бил в изключително благоприятното положение да иска мито от всички кораби, минаващи от Евксина в Егейско море и обратно; по времето на Гай Марий проливите се владеели от царство Витиния.

Едепол — начин за изразяване на почуда или изненада, който възпитанието налагало мъжете да употребяват в присъствието на жени. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Полукс.

Едес — дом на боговете, който обаче не е смятан за култов храм, тъй като в момента на освещаването му не е било направено предсказание. Храмът на Веста, например не представлява същинско светилище, ами просто едес сакра.

Едил — название на четирима магистрати, чиито функции се ограничават в рамките на града Рим. Двама от тях са плебейски едили, а другите двама — куриатни едили. Плебейските едили се появяват за пръв път през 493 г. пр.Хр. и първоначалните им функции са били да подпомагат народните трибуни в техните задължения, както и да поддържат и охраняват съкровения за всички плебеи храм на Церера. По-късно на тях се прехвърля задължението да поддържат изобщо сградите в Рим, а също и да съхраняват документите с текстовете на плебисцитите, приети от плебейското събрание, както и на сенаторските укази, свързани по някакъв начин с въпросните плебисцити. Плебейските едили се избират от плебейското събрание. Длъжностите на двамата куриатни едили се появяват по-късно — в 367 г.пр.Хр., за да се позволи и на патрициите да вземат своя дял в поддържането и опазването на обществените сгради и архивите, но твърде скоро за куриатни едили започват да се избират както патриции, така и плебеи. Куриатните едили се избират от трибутните комиции. От трети век преди Христа нататък и, едните, и другите отговарят за снабдяването на града с вода, за градската канализация, за уличното движение, за обществените сгради, за пазарищата, за мерките и теглилките, за организирането на публичните игри, за правомерното разпределяне на зърнените храни. Имат пълномощието да налагат глоби на гражданите, които са нарушили разпоредбите, свързани с всичко гореизброено, като сумите от тези глоби отиват в собствената им хазна и се използват при организирането на публичните състезания. Длъжност както на куриатния, така и на плебейския едил не се смята за част от курсус хонорум, но доброто организиране на игрите практически представлява задължително условие за всеки бъдещ кандидат за преторска длъжност.

Екастор — начин за изразяване на почуда или изненада, с който жените не нарушавали нормите за благоприличие. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Кастор.

Елизиум — римляните — републиканци не вярвали особено в пълното духовно оцеляване на индивида след смъртта, но това не им пречело да си представят подземния свят на „сенките“ — едни твърде обезличени и лишени от човешки разум превъплъщения на мъртвите. Така или иначе, и гърците, и римляните мислели, че някои хора, добили достатъчно слава (именно слава, а не истински заслуги) приживе, си спечелват благоволението на боговете и биват пренасяни почти непокътнати от света на живите до мястото, наречено Елизиум или Елисейските поля. Тези привилегировани сенки също си оставали безплътни духове, но щом опитали сурово месо, можели да си възвърнат човешките чувства и желания.

Елинистически — понятието се използва за своеобразния синтез на гръцката и източната култура, който настъпва с разпространението на гръцкото културно влияние на изток при Александър Велики.

Емпориум — думата има две значения. С нея може да се обозначи пристанищен град, чиято търговия се води изключително по море (остров Делос например бил емпориум). Другото й значение било голяма сграда срещу кея на някое пристанище, където били канторите на търговците.

Еней — принц на Дардания в Троада. Син на цар Анхиз и богинята Венера (Афродита), според легендата напуснал горящата Троя, пренасяйки възрастния си баща на гърба си и Паладия под мишница. След множество премеждия доплувал до Лациум и дал начало на рода, от който произлизали всички истински римляни. Вергилий твърди, че синът му Юл всъщност бил една и съща личност с Асканий, Енеевия син от троянската му съпруга Кревза, която придружила мъжа си по целия му път от Троя до Лациум; от друга страна, Тит Ливий смята, че Юл бил роден от латинската съпруга на Еней Лавиния. Но какво точно са мислели съвременниците на Гай Марий, всъщност не се знае, защото и Тит Ливий, и Вергилий са живели почти цял век по-късно.

Ен, река — днешната река Ин в Бавария.

Епикуреец — последовател на философската школа, основана от гърка Епикур в началото на трети век пр.Хр. Самият Епикур се обявявал за толкова изтънчен хедонизъм, че в действителност това, което търсел, се оказвало едва ли не същински аскетизъм; човешките удоволствия трябвало да бъдат толкова добре премерени и всеки миг толкова пълно оползотворяван, че всяко прекаляване със сладостите се смятало за неуспех на упражненията. На епикурейците се забранявало всякакво участие в обществения живот или вършенето на дейност, способна да наруши душевното им равновесие. Но в Рим тези принципи претърпели осезателни промени, така че нищо не пречело на един римски аристократ — епикуреец да гони публична кариера.

Епир — Молоската и Теспротийската области в Западна Гърция, изолирани от ядрото на гръцката култура както от Коринтския залив, така и от високите планини, които преграждат пътя към Средна Гърция и само с няколко прохода свързват региона с Беотия и Тесалия. След победата на Емилий Павел над македонската армия в 161 г. пр.Хр. около сто и петдесет хиляди епирци били насилствено изселени, оставяйки земите си на грабителите. По времето на Гай Марий епирските земи били в огромната си част притежание на едрите римски земевладелци, които ги използвали за пасища за многобройните си стада овце.

Епоредия — днешна Иврея в Северна Италия.

Етна Монс — днешният вулкан Етна. В античността известният сицилийски вулкан е бил също толкова активен, колкото и в модерната епоха, но това не е пречело земята около него да бъде използвана.

Етнарх — гръцката дума за градски магистрат.

Етрурия — римското наименование на някогашното етруско царство. То се разпростирало върху просторните крайморски равнини в северозападната част на полуострова, на юг стигало до Тибър, на север — до Арн, а на изток — до Апенините при горното течение на Тибър.

Закон за лукса — лекс сумтуария. Закон, който имал за цел да ограничи количеството на луксозни (разбирай скъпи) стоки и храни, които римлянинът имал право да купува или държи в къщата си, независимо от финансовото му положение. По времето на републиката подобни закони се приемали неведнъж и в някои случаи стигали дотам, че на жените им се забранявало да носят повече от определен брой скъпоценности, както и да се возят на носилки или колесници в пределите на Сервиевите стени. Някои цензори обаче били достатъчно наблюдателни да установят, че такива ограничения изведнъж превръщали римлянките в обществена сила, с която управниците трябвало да се съобразяват.

Заместник-консул — Консул суфектус. Когато се случело избраният консул да умре по време на службата си или по някаква друга причина бъде лишен от възможността да изпълнява задълженията си, на негово място Сенатът назначавал заместник, наричан суфектус. Суфектусът не бивал избиран от народа. Понякога Сенатът бил склонен да назначи заместник дори когато мандатът на покойния консул бил почти пред края си; в други случаи си спестявал това назначение дори когато до края на консулската година оставало много време. Това непостоянство в принципите се дължало най-вече на преобладаващото сред сенаторите настроение в един или друг момент. Името на заместник-консула се записвало сред тези на римските консули и след изтичането на службата си официално бил признаван за консуларен сенатор.

Игри — едновременно начин на римляните да си прекарват времето и своеобразни обществени институции. Различните игри (луди) водели началото си поне от зората на републиката, но навярно от много по-рано. Първоначално се организирали единствено по повод триумфа на някой пълководец, но в 366 г. пр.Хр. луди Романи — първите игри, организирани изобщо — се установили като ежегодно събитие в чест на Юпитер Оптимус Максимус, чийто празник бил на 13 септември. Скоро луди Романи започнали да продължават повече от един ден и по времето на Гай Марий тяхното провеждане отнемало цели десет дни, започвайки най-вероятно от петото число на месеца. Въпреки че имало състезания по бокс и борба (не особено популярни), в римските игри никога не се е изтъквала толкова атлетическата, физическата, най-общо спортната страна на съревнованията, тъй характерна за гръцките. В началото игрите се състояли най-вече от надбягвания с колесници, впоследствие към тях се прибавил ловът на диви зверове и дори театралните представления, изнасяни на построени специално за целта сцени. Игрите се откривали със зрелищно религиозно шествие из цирка, след което се провеждали едно-две надбягвания с колесници и се минавало към бокса и борбата. Следващите дни се изнасяли театралните представления: трагедиите никак не били популярни, вместо тях успех имали комедиите, а с узряването (и остаряването) на републиката дори и те изгубили някогашния си чар и се превърнали във фарсове и пантомима. С приближаването края на игрите идвала и кулминацията в надбягванията с колесници, чиято програма се раздвижвала с публичния лов на диви зверове. Гладиаторските битки не са били част от програмата на никои игри по времето на републиката; подобни представления е имало единствено по време на т.нар. заупокойни игри и обикновено са се провеждали не по цирковете, а на Форума. Освен това, за разлика от игрите, платени от държавата, гладиаторските „представления“ били субсидирани от частни лица. Всъщност и публичните игри получавали щедра помощ от частни лица, сиреч от джоба на едилите, които в желанието си да си създадат име и да спечелят електората за предстоящите избори, се бръквали доста дълбокичко, за да задоволят исканията на съгражданите си.

Първите игри в годината били т.нар. луди Мегаленсес в началото на април, следвани почти веднага от луди Церери и от луди Флорие, които продължавали и през май. В първите дни на юли идвало ред на луди Аполинарес, а след два месеца почивка и на луди Романи в първата половина на септември. По времето на октомврийските иди само в продължение на един ден се организирали луди Капитолини, за които заслуга имала една частна колегия. Последните игри в годината били луди Плебеи, които се провеждали в първата половина на ноември и продължавали най-дълго. Всички римски граждани, включително и жените, имали право да присъстват безплатно на игрите, като за жените били предвидени специални трибуни в театрите, но не и в цирка. Роби и освободени роби обаче не били допускани.

Изара, река — съществували няколко реки с това име. Едната била днешната Изер (във Франция, приток на Рона), друга — днешната Изар (в Германия, приток на Дунав) и трета — днешната Оаз (във Франция, приток на Сена).

Изарк, река — днешната Изарко в Северна Италия.

Изономия — гръцка дума, която първоначално означавала „равенство“. В шести век пр.Хр. атинският държавник Клистен, считан за създател на общественото устройство, което гърците наричат най-общо демокрация, прилепил към понятието „демокрация“ етикетът „изономия“.

Икозиум — днешният град Алжир.

Илва — днешният остров Елба. Навремето бил богат на желязна руда. Жителите на острова я копаели, претапяли я и я изливали във формата на брусове, които пращали за дообработка в Пиза или Популония.

Илирик — дивата планинска страна, заграждаща Адриатическо море от изток.

Илиум — латинското наименование на Троя.

Имаго (мн.ч. — имагинес) — красиво оцветена, покрита с перука маска, възстановяваща почти идеално лицето на някой славен предшественик — консул или понякога претор — на определена римска фамилия. Правела се е от пчелен восък (тези, които са били в музея на Мадам Тюсо, вече са разбрали колко реалистично изглежда нечие лице, направено от пчелен восък) и се е пазела от преките наследници на знаменития покойник в специални долапи във формата на миниатюрен храм, грижливо почистван от прах и мръсотия. Долапът, всъщност долапите, защото знатните фамилии обикновено имали повече от един предшественик, с когото да се гордеят, се поставял в атрия на дома, близо до олтара, посветен на домашния лар и домашните пенати. Маската и долапът, в който се пазела, били обект на особена почит. След смъртта на главата на семейството за церемонията по погребението му бил наеман специален актьор, който си надявал восъчната маска на някои от предците и възможно най-точно възпроизвеждал жестовете, походката му и т.н., такива каквито ги е запазил споменът за поколенията. Ако умрелият бил консул, била му правена маска и на него, която съвсем естествено заемала място до тази на предците му. Случвало се, когато покойникът е постигнал нещо изключително през живота си, дори да не е бил консул, да заслужи подобна чест.

Император — буквално „главнокомандващ“. С тази дума най-общо са се наричали римските пълководци. С времето обаче терминът започнал да се употребява по адрес единствено на пълководците, спечелили важни сражения; за да получи от Сената разрешение да чества своя триумф, пълководецът е трябвало да докаже, че след спечелената битка войниците му официално са го провъзгласили за император. Съвременното значение на думата се появява по-късно.

Империум — империумът бил най-общо степента на пълномощията, които всеки куриатен магистрат или промагистрат получава за времето на своя мандат. Да притежаваш империум, означава, че си поел пълната отговорност за делата си и в същото време никой не може да пречи на изпълнението на собствената ти политика (освен в случаите, когато тя излиза от рамките на получения империум и законите, съблюдаващи изпълнението на задълженията ти). Империумът се предавал според нормите, възприети в лекс куриата, и не можел да бъде държан повече от една година. Изключения се правели в случаите с промагистрати, които не са успели за едногодишен срок да изпълнят докрай конкретната мисия, която им е била връчена заедно с империума. Продължаването срока на империума се е решавала със съгласието на Сената и/или народа. Ликторите, носещи върху рамото си т.нар. фасции, свидетелствали, че човекът, когото придружават, е получил империум.

Инсула — буквално „остров“. Използва се за многоетажните сгради, разделени на апартаменти, които най-често били обградени от всички страни от улици, площади и алеи и напомняли на острови. Римските инсули били доста високи (до 30м.) и понякога заемащи такава огромна площ, че вместо един, били нужни няколко вътрешни двора. В античността, тъй както и днес Рим е бил град, чието население е живеело предимно в апартаменти.

Ируматор — мъж, който при орален секс лиже пениса на партньора си. За римляните това била най-унизителната форма на плътски контакт, израз на нравствен упадък и в същото време на сервилност, която никой достоен човек не би допуснал (във всеки случай, когато ируматорът е всъщност ируматрис, сиреч жена, на деянието не се гледало толкова строго). Ако степенуваме латинските обидни думи, тази е най-силната от всички. Самият акт се нарича ирумо или ирумацио.

Италийска Галия — или Цизалпийска Галия, сиреч Галия отсам Алпите. Нарекла съм я Италийска Галия за по-просто. Включвала всички земи на север от реките Арн и Рубикон и се разпростирала на север до величествения полукръг на Алпите, които я откъсват от останалата част на Европа. Била буквално разсечена от изток на запад от могъщата река Пад (днешно По) и съществувала осезателна разлика между земите на север и на юг от Пад. На юг от реката населението било силно романизирано и много градове в областта притежавали латински права. На север населението запазвало келтския си характер, римското влияние било слабо, а по времето на Гай Марий единствено два града — Аквилея и Кремона — се радвали на латински права. Латинският език е отстъпвал по популярност на местните келтски наречия, а по някои места изобщо не се е говорел. В политическо отношение Италийска Галия тънела в пълна забрава, защото нито имала статут на римска провинция, нито се радвала — ако изобщо можем да се изразим така — на донякъде привилегированото положение на италийските съюзници. По времето на Гай Марий в римската пехота не са се наемали войници от Италийска Галия, дори като спомагателни части.

Италийски съюзници — хората, племената и народите (в различни извори населението на Италия се определя и като едното, и като другото, и като третото), които живеят на Италийския полуостров, но не се радват нито на римско гражданство, нито на латинските права. В замяна на военната закрила и на желаното от всички мирно съжителство те били принудени да осигуряват боеспособни войници за римските легиони и да заплащат издръжката им. По времето на Гай Марий именно италийските съюзници понасяли върху себе си най-тежкото бреме на данъците, събирани от цяла Италия, и често били принуждавани да дадат част от земите си за постоянно разрастващия се римски агер публикус. Много от съюзниците се вдигали на открит бунт против Рим (най-често самнитите) или пък в случаите, когато той е във война, заставали на страната на противниците му (какъвто бил случаят с много кампанийски градове и Ханибал). Най-сполучливото средство, което римляните открили за противодействие на антиримската политика на италийските съюзници, било вклиняването на „колонии“ между техните градове. В колониите преобладаващото население, или поне най-активната му част, се състояло от римски граждани, а останалите колонисти се радвали на латинските права и се стремели също да получат пълно римско гражданство. Колониите упражнявали значително влияние над живота и политиката на италийските съюзници, които ги заобикаляли. Естествено при всяко противоречие между съюзническите градове и Рим, а те били твърде много, колониите заставали на страната на Рим. В една или друга степен сред италийските съюзници постоянно се проявявал стремеж или за отхвърляне на римското иго, или за изискване правото на римско гражданство, но до последните десетилетия на републиката Рим винаги съумявал да предотврати надигащото се недоволство и да спре в зародиша им политическите тежнения на съседите си. Последната съществена концесия, която се прави на италийските съседи преди Съюзническата война, бил законът на останалия неизвестен за историята римски политик от 123 г. пр.Хр., който позволявал управителите на градовете с латински права да придобият за себе си, за цялото си семейство и за наследниците си римско гражданство.

Италия — в античността с това наименование се е обозначавал единствено Апенинският полуостров, и то без земите на север от реките Арн и Рубикон. Твърде съмнително е самите римляни, казвайки Италия, да са имали предвид някаква определена етническа общност.

Йол — днешният Шершел в Алжир.

Калабрия — доста объркващо за онези, които познават съвременна Италия, но ако сега Калабрия е върхът на „ботуша“, то в античността тя е била петата!

Кампания — баснословно богата и плодородна област, образувала се върху магмени скали с богато вулканично съдържание в почвата. Намира се между Самнийските Апенини и Тосканско (Тиренско) море, като стига на север до Тарацина, а на юг до Неаполския залив. Напоявана от реките Лирис, Волтурн, Калор, Кланий и Сарн, Кампания се превръща в най-обширната и най-развитата област в цяла Италия. Колонизирана отрано от гърците, впоследствие попада под етруско владичество. По-късно населението се обединява със самнитите, за да премине най-накрая под римска власт. Гръцките и самнитските елементи винаги са превръщали Кампания в съмнителен съюзник и в продължение на столетия в областта избухват бунтове и въстания. Градовете Капуа, Теанум, Сидициум, Венафрум, Ацере, Нола и Интерама са важни търговски и административни центрове навътре в полуострова, докато пристанищата в Путеоли, Неапол, Херкулан, Сурентум и Стабие нямат равни по целия останал западен бряг на Италия. Путеоли е най-голямото и оживено пристанище в цяла Италия. През областта преминават Кампанският, Апиевият и Латинският път.

Кампус — най-общо равнина, обширно равно пространство.

Кана — апулейски град на брега на река Ауфидиус. На това място в 216 г. пр.Хр. Ханибал начело на картагенската си армия нанася съкрушително поражение на римските легиони, предвождани от Луций Емилий Павел и Гай Теренций Варон. До битката при Араузио в 105 г.пр.Хр. това се смята за най-голямата военна катастрофа на Рим. Загиват между тридесет и шейсет хиляди души. Оцелелите са били принудени да минат под хомота.

Капите цензи — буквално „глава от населението“. Терминът се използва за всички онези римски граждани, които са лишени от възможността да се причислят, към която и да е от петте икономически състоятелни класи и затова са били практически неспособни да участват с гласа си в работата на центуриатните комиции. Понеже по-голямата част от капите цензи както по произход, така и по местоживеене са били градско население, те принадлежали предимно към четирите градски триби, а това не им давало възможност да участват активно и в трибутните комиции, и в плебейското събрание (вж. още пролетарии).

Капитолий — Капитолийският хълм, един от седемте хълма, върху които лежи Рим, и единственият, върху който се издигат предимно култови и обществени сгради. Но въпреки че по времето на Гай Марий на върха на хълма е нямало нито един частен дом, в полите му вече са били построени първите богаташки къщи — най-скъпите в цял Рим. Самият Гай Марий също е живял в подножието на Капитолия.

Капуа — най-важният град във вътрешността на Кампания. Бунтовете на неговите граждани и неизпълнените обещания към Рим представляват цяла история и са причината за необичайно жестоките репресии от страна на римляните. С вековете Капуа напълно се лишава от изключително плодородните си обществени земи, които се превръщат в ядрото на кампанската агер публикус и са включвали така например фалернските лозя, от които се прави прочутото фалернско вино. По времето на Гай Марий благополучието на Капуа е зависело от многобройните тренировъчни лагери около града, в школите за гладиатори и началните пунктове на търговията с роби. Всъщност поминъкът на цялото население на Капуа е било снабдяването на всички тези огромни по своите мащаби институции.

Карбункул — скъпоценният камък рубин. Думата се е използвала и за червен гранат.

Карина — един от най-луксозните квартали в Рим. Разполага се върху северната могила на Опийския хълм и върху западните му склонове. Започва от Велия — в горния край на Форум Романум — и стига до Кливус Пулиус.

Карнските Алпи — с това име съм обозначила онази част от Алпите, която опасва Северна Италия откъм изток и заобикаля крайбрежните градове Тергесте и Аквилея. По принцип римляните наричат тези планини Юлиански Алпи, а името Карнски Алпи се е използвало за днешния Тирол в Австрия. Но аз самата не можах да открия никакво свидетелство, че преди диктатора Гай Юлий Цезар друг от фамилията Юлии е могъл да има планина, кръстена на него, което естествено ме кара да смятам, че преди диктатора Гай Юлий Цезар Юлианските Алпи са се наричали другояче. И тъй като в изворите не съм се сблъскала с друго наименование (което не значи, че такова не е съществувало — просто аз не съм го открила), разширих топонима Карнски Алпи и върху Юлианските.

Карнути — едно от най-големите и могъщи племенни обединения в Галия. Земите им са се разпростирали по течението на река Лигер приблизително между вливането на Карис и точката, която съвпада по географска дължина с днешния Париж. Една от причините за превъзходството на карнутите над останалите галски племена е, че именно в техните земи са се намирали както култовите им средища, така и школите, в които са се обучавали друидите на цяла Галия.

Карцер — тъмница. Другото име на Тулианума е било просто Карцер.

Кастор — по-висшият от боговете — близнаци Кастор и Полукс (на гръцки Кастор и Полидевк), познати още и като Диоскурите. Техният храм на Форум Романум е достатъчно внушителен по размери и в същото време достатъчно стар, за да покаже, че култът към тези богове се е разпространил най-късно в царската епоха. Което подсказва, че на тях не може да се гледа единствено като на заемка от гръцката митология, както например е случаят с Аполон. Може би причината за тяхното особено почитане в Рим (твърде вероятно е впоследствие римляните да са ги отъждествявали малко или много с ларите) се корени в самия факт, че и Ромул, и Рем, основателите на Рим, също са били близнаци.

Квадрига — колесница, теглена от четири коня.

Квестор — най-ниското звено, съставляващо сенаторския курсус хонорум. По времето на Гай Марий да бъдеш избран за квестор, не означавало, че автоматически ставаш член на Сената; това не пречело обаче на традиционната практика цензорите да допускат всички квестори в състава на сенаторите. Точният брой на квесторите, избирани за една година, засега все още не е ясен, но е бил навярно между дванадесет и шестнадесет. Възрастта, на която се приемало за препоръчително човек да се кандидатира за квестор, била тридесет години, колкото били нужни и за влизане в Сената. Основните задължения на квестора били фискални. За него съществували няколко възможности: да му бъде връчена римската хазна или някоя от по-незначителните държавни съкровищници, да бъде натоварен със събирането на търговските и пристанищните мита (по времето на Марий за подобна дейност са били необходими поне трима квестори — един за Остия, един за Путеоли и един за всички останали пристанища) или да бъде пратен да съблюдава финасите в някоя от римските провинции. Новоизбраният консул, за когото се знае, че на другата година ще управлява някоя от провинциите, имал правото лично да посочи името на човек, когото би желал да има за свой квестор — това било знак на личен престиж за всеки кандидат за квесторския пост и със сигурност му гарантирало избирането. При обикновени обстоятелства мандатът на квестора продължавал една година, но ако името на квестора е било предварително посочено от някой от консулите, той бил задължен да остане в управлявана от своя „покровител“ провинция до края на своя консулски или проконсулски мандат. Квесторите встъпвали в длъжност на пети декември.

Квирин — един от най-представителните и типични латински богове. Квирин бил божественото въплъщение на една определена идея. Навярно произходът му е повече сабински, отколкото латински, защото домът му се е намирал на Квириналския хълм, а там от самото начало е съществувало сабинско селище. По-късно хълмът влязъл в пределите на латинския град на Ромул, а бог Квирин се омесил с бог Ромул. Кой точно е бил Квирин и какво е представлявал, никой не знае, но се смята, че е бил въплъщението на самото римско гражданство, богът на всички римляни, взети в едно. Личният му жрец, фламен Квириналис, бил един от тримата върховни фламини, а в чест на самия Квирин имало празненства — т.нар. Квириналия. Пред входа на храма му се издигали две миртови дървета — едното символизирало патрициите, а другото — плебеите.

Квирити — римските цивилни граждани. Това, което не знаем, е дали терминът „квирити“ не е използван конкретно за хора, които никога не са служили в армията; една бележка в спомените на Гай Юлий Цезар ни подсказва, че може би става дума точно за такива: в един случай той нарекъл разбунтувалите се войници квирити, с което изразил такова дълбоко презрение, че те веднага го помолили за прошка. Тъй или иначе, между времето на Гай и Марий и това на Гай Юлий Цезар настъпили много промени и затова ми се ще да вярвам, че в годините, в които се развива действието на книгата ми, определението „квирити“ е звучало като израз на уважение.

Келти — терминът е повече съвременен, отколкото античен и се отнася най-общо за варварската раса, която изниква от Централна и Северна Европа през първите векове на последното хилядолетие преди Христа. От 500 г. пр.Хр. нататък келтите се опитват да завладеят земите по европейските брегове на Средиземноморието. Но ако успяват в Испания и Галия, то от Италия и Гърция биват изтласкани обратно. Въпреки това отделни келтски групи и племена се разселват в Северна Италия, Македония, Тесалия, Илирик и Мизия, където постепенно се омесват с местното население. В Галатия в централна Мала Азия се е говорело на келтски много векове след Христа (вж. Брен (2)). Като раса келтите са се различавали от германците, но пък и в много отношения са си близки. Самите те обаче са се смятали за отделен народ. В келтските наречия има известни прилики с латинския език. Римляните рядко са използвали думата „келт“ — казвали са „гал“.

Келтибери — онези представители на келтската раса, които преминават Пиренеите и се настаняват в Испания — предимно в централните, западните и северозападните й части. По времето на Гай Марий те до такава степен били усвоили земите си, че римляните ги смятали за туземци.

Керкина, остров — днешна Керкина, остров близо до брега на Тунис. На него е била създадена от Гай Марий първата колония за ветерани. Бащата на диктатора Гай Юлий Цезар е бил пратен от Марий в Керкина, за да организира новосъздадените селища.

Кимври — голямо германско племенно обединение, населявало до около 120 г. пр.Хр. северната половина на Херсонес Кимврийски. Огромно природно бедствие ги принуждава да напуснат родните си места и заедно с южните си съседи, тевтоните, да започнат великото си преселение в търсене на нова родина. В продължение на близо двадесет години изминават хиляди километри, за да се окажат най-накрая лице в лице с римляните и Гай Марий.

Класи — петте икономически състоятелни съсловия, на които се делят римските граждани. За да бъдеш вписан в редиците на едно или друго, трябвало е да разполагаш със сигурен и постоянен източник на доходи. Най-богатите римляни са се включвали в първата класа, най-бедните — в петата. Пролетариите не са принадлежали към нито една от петте класи.

Кливус — улица под силен наклон. В Рим, който е изграден в огромната си част върху хълмове, такива е имало много.

Клиент — на латински „клиенс“. Терминът се използва да обозначи свободен човек или освободен роб (не е задължително да бъде римски гражданин), обвързан чрез лични задължения към друг човек, наречен патрон („патронус“). Клиентът тържествено дава обет, че навсякъде и във всичко ще защищава интересите на своя патрон, както и че ще изпълнява неговите желания в замяна на услугите, които получава от него (най-вече парична помощ, даване на служба, застъпничество пред съда). Всеки освободен роб автоматически се превръща в клиент на бившия си господар, освен ако той самият изрично не го освободи от това му задължение, което се случва изключително рядко. Отношенията между клиента и патрона са изключително въз основа личния морал на клиента, за когото е въпрос на чест да изпълнява своите задължения. Да си нечий клиент, не означава непременно, че сам не можеш да бъдеш патрон; по-скоро означава, че твоите клиенти се превръщат в клиенти и на патрона ти. Създадени са закони, определящи правните отношения между патрона и неговия клиент, когато той е чужденец, както и такива, в които се изясняват отношенията към цели царства и народи, приели Рим за свой патрон. Съществува закон, според който всеки патрон е длъжен да заплати откуп за свой отвлечен клиент — ако той е римски гражданин — и това е била една от причините в Средиземно море да процъфтява пиратството. Стига се дотам, че клиентела на даден римлянин може да бъде цял град, дори цял един народ.

Клиент — Владетел — чуждестранен монарх, който е поел лично задължение към Рим, а понякога и към отделен римски гражданин, обявявайки го така за свой патрон и покровител. Изразът „приятел и съюзник на римския народ“ доказва именно установяването на клиентни отношения.

Клитумн, река — река в Италия, областта Умбрия.

Клоака — канал, особено подземен. Без никакво съмнение още в ранната си история Рим е разполагал с изключително гъста канализационна мрежа. Тит Ливий съобщава, че когато в 390 г. пр.Хр. галите буквално сринали Рим със земята, при възстановяването му градът не бил построен както трябва. Понеже Сенатът се страхувал плебейското съсловие да не изпълни заканата си да се пресели във Вейи, принуден бил да склони на всички условия, които плебеите поставили, включително и това те да определят новия градоустройствен план. Получило се така, че докато в стария град улиците били широки и минавали върху основните артерии на канализацията, то в новия те се стеснили, започнали да криволичат и така над каналите били построени къщи.

Клоака Максима — канализационната мрежа, отводняваща Субура, горната част на Есквилин, Капитолия, Форум Романум и Велабрума. Водите й се изливали в Тибър между Емилиевия мост и Дървения мост, по-близо до първия. Първите канали всъщност следвали коритото на някогашната река Спинон.

Клоака Нодина — канализационната мрежа, отводняваща Палатин, долната част на Есквилин, Опийското възвишение, района около Големия цирк и част от Авентин. Следва коритото на някогашната река Нодина и нейните притоци и се влива в Тибър точно над Дървения мост.

Клоака Петрония — канализационната мрежа, отводняваща Виминал, Квиринал и Марсово поле и следваща коритото на някогашната река Петрония и притоците й. Вливала се в Тибър точно над остров Тибър. От тази точка надолу по течението Тибър ставал опасен за плуване.

Коански — думата идва от остров Кос срещу брега на Мала Азия, един от Спорадите. Прилагателното „коански“ всъщност се прикачвало на стоката, с чийто износ се славел островът — коанската коприна. Тя не била същинска, а дива коприна (същинска коприна се появява едва по време на ранната империя). Коанската коприна била особено ценена от проститутките, заради което и от един момент нататък започнали да ги наричат коанки.

Когномен — последното име, което мъжът римлянин си слага, за да се отличи от носещите същото лично и фамилно име като него. В някои фамилии станало необходимост човек да притежава повече от един когномен — да вземем например Квинт Цецилий Метел Пий Сципион Назика! Когноменът обикновено подчертавал някоя типична черта във физиката или характера му — например големи уши, плоски стъпала, гърбица — или увековечавал някой боен подвиг — така в рода на Цецилии Метелите срещаме Далматик, Балеарик, Нумидик. Много от когномените имали саркастичен смисъл и в този случай си проличавала хорската находчивост.

Колегия — най-общо група хора, обединили се на принципа на нещо общо между тях. Така например съществуват жречески колегии, политически колегии като тази на народните трибуни, религиозни колегии като тази на ликторите, както и колегии на работещите в определен отрасъл. Създават се и своеобразни групи от хора, произлизащи от всички слоеве на населението (включително и роби), които се събират в колегии, за да бдят над римските кръстопътища и да организират годишните празници на кръстопътищата, т.нар. Компиталии.

Комиции — виж „събрание, народно“.

Комум — днешно Комо в Северна Италия.

Кондемно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели да признаят обвиняемия за виновен. Другата дума е ДАМНО.

Конници — Еквитес, членове на Ордо еквестер (конническото съсловие). Съсловието се появило, когато римските царе привикали най-богатите жители на града в специално сформираната конница, в която между другото конете се издържали за сметка на обществената хазна. В онази епоха конете били изключително рядко явление за Италия и в същото време непосилно скъпи. В края на царския период, когато се установила републиката, в конницата влизали хиляда и осемстотин души, разпределени в осемнадесет центурии. С разрастването на републиката нараствал и броят на конниците, но новопостъпилите в конницата трябвало сами да си купуват конете и да осигуряват издръжката им; хиляда и осемстотинте души, които пазели т.нар. „обществен кон“, се превърнали в най-старшия клон на конническото съсловие. Тъй или иначе в началото на втори век пр.Хр. Рим престанал да се грижи за конницата си — задължението по нейното организиране се прехвърлило у съюзниците му — и конническото съсловие се превърнало в обществена единица от изключително социален и икономически характер и първоначалният му смисъл на определена войскова част постепенно се изгубил напълно. Принадлежността към конническото съсловие започнала да се определя от цензорите на имуществен принцип и докато осемнадесетте центурии, пазещи „обществения кон“, си оставали от по сто души всяка, останалите (седемдесет и една на брой) започнали да наброяват все повече и повече членове, така че всеки, който достигне конническия ценз, да бъде включен в първата имуществена класа. До 123 г. пр.Хр. самите сенатори продължавали да се смятат за членове на Ордо еквестер; образуват отделно съсловие от триста души при Гай Гракх. Синовете им обаче, както и всички мъже във фамилиите им, които не били членове на Сената, продължавали да бъдат конници.

За да бъдеш приет в конническото съсловие според ценза (за целта се организирал специален трибунал на Форум Романум), трябвало да притежаваш под формата на поземлена или друга собственост годишни доходи на стойност 400 000 сестерции. Въпреки че това правило не се спазвало стриктно, някои цензори настоявали периодично хиляда и осемстотинте конници, държащи „обществения кон“, да минават публично на парад, за да се провери дали се грижат както подобава за конете си. Парадът на обществения кон се провеждал най-вероятно на юлските иди, като цензорите седели на специално приготвената трибуна пред храма на Кастор и Полукс, а хиляда и осемстотинте конници минавали един подир друг пред тях, водейки конете си за поводите.

От времето на Гай Гракх до края на републиката в ръцете на конниците ту преминавала, ту отново им се изплъзвала властта над съдилищата, произнасящи се върху обвиненията в дребна измяна или злоупотреби в провинциите, отправяни срещу сенаторите, което естествено довеждало двете съсловия до чести търкания. Нищо не можело да възпре един конник, получаващ достатъчни доходи, за да влезе в Сената, да превърне това в реалност; единствената причина, която въздържала мнозинството конници от подобни аспирации, била любовта им към търговията, която си оставала забранен плод за сенаторите. В конническото съсловие (получило официално названието си при Гай Гракх) винаги предпочитали силните усещания в деловата сфера пред тези в политическата.

Консул — най-висшият римски магистрат, притежаващ империум. Консулската длъжност (или „консулството“ — да не се бърка със съвременното значение на думата на дипломатическо представителство) се е считала за връх в политическата кариера, последната стъпка от курсус хонорум. Всяка година центуриатните комиции са избирали за срок пак от една година двама консули. Първият сенатор — онзи, който най-напред си е спечелел одобрението на мнозинството от центуриите — получава и правото на фасциите за месец януари, което най-общо означава, че през това време управлява той, а колегата му само го придружава при изпълнението на задълженията му и чака своя ред да го замести през февруари (и т.н.). Консулите встъпват в длъжност в самото начало на Новата година, на първи януари. Всеки от консулите се обкръжава с дванадесет ликтори, но само придружаващите действително управляващия в момента имат право да носят фасции. По времето на Гай Марий за консули са били избирани както патриции, така и плебеи, при условие че двама патриции не могат да бъдат консули едновременно. Приема се, че най-подходящата възраст за консула е четиридесет и две години, дванайсет години след като е стъпил за пръв път в Сената. Консулският империум е бил практически безграничен. Властта му се е разпростирала не само в рамките на града, но и из цяла Италия, както и в отвъдморските провинции и консулът винаги е можел да заповядва на провинциалните управители — проконсули. Също така консулът е можел да застава начело на всяка една армия.

Консуларен — определение за всеки, който някога е бил консул. В Сената се е ползвал с почит от страна на колегите си и винаги е бил приканван да говори преди останалите сенатори. В случай на нужда Сенатът винаги е можел да му връчи управлението на някоя провинция. Би могъл да поеме и други задължения, като например снабдяването на града със зърно.

Консултум (мн.ч. — консулта) — думата, с която са се наричали сенатските укази. Подобни укази не са имали силата на закон; за да се превърне в закон, консултумът е трябвало да бъде представен за гласуване пред трибутните комиции или пред плебейското събрание, които решавали дали да го приемат, или отхвърлят. И все пак имало много консулта, които не са били поставяни за гласуване пред народа и все пак са се ползвали с тежест на закон; такива са били решенията на Сената относно това, кой ще управлява дадена провинция, дали да се обяви война, или да се продължи вече започната, кой ще получи командването на дадена армия. Обикновено външните дела на републиката са се водели единствено от Сената, без да е имало нужда решенията му да бъдат подлагани на обсъждане от народа.

Контуберналис — латинският термин за кадет — най-низшият офицерски чин в армията, без да се включват центурионите; никой центурион не може да бъде кадет. Центурионите са опитни, практически професионални войници.

Конфареацио — най-старата и стриктната от трите форми на бракосъчетание, прието в римското общество. По времето на Гай Марий само някои патриции продължавали да се придържат към нея — във всеки случай далеч не всички, след като това няма отношение към съсловната им принадлежност. Според закона при такава форма на брак младоженката минава от ръцете на баща си право в ръцете на съпруга си, без да й бъде оставена ни най-малка свобода или самостоятелност. Това е и една от причините конфареацото да не бъде популярно, тъй като другите форми на бракосъчетание позволявали на жената по-голям контрол над зестрата й и собствените й дела. Другата причина се състои в трудностите, пред които се виждат изправени желаещите развод. На развода (дифареацио) се гледало като на нещо изключително неприятно, отнемащо излишно енергия за решаването на религиозните и правни проблеми, които създава. Поради това и всеки е гледал да го избягва, освен при твърде наложителни обстоятелства.

Концио (мн.ч. — конционес) — предварително заседание, на което и да е от трите народни събрания, където се обсъждат повторно вече приети закони и се решава дали ще бъде гласувано тяхната отмяна или не. Подобно заседание може да бъде свикано единствено от магистрат, който има правото да свика и съответното народно събрание — центуриатните или трибутните комиции (и съответно техните предварителни заседания) се свикват от консул или претор, а плебейското събрание — единствено от народен трибун.

Корона — венец или корона. Терминът се е използвал обикновено за най-високите войнски почести. Според значението и стойността им короните се разделят на няколко:

Корона Граминея — венец от трева, който се връчва на човека, спасил от гибел цял легион или — в изключителни случаи — цяла армия.

Корона Цивика — „гражданският“ венец, изплетен от обикновени дъбови листа. Връчвал се е на онези, които са спасили живота на бойни другари и не са отстъпили нито крачка от тях до самия край на сражението.

Корона Аврея — първата от по-скромните по своя смисъл награди (която е била с доста по-голяма материална стойност от предните две, което показва, че е била въведена значително по-късно). Златна корона, връчвана на победителя в единична хватка с врага и на онзи, който не е отстъпил по време на бой.

Корона Муралис — назъбена златна корона, връчвана на онзи, който при щурм на вражески град пръв прехвърли крепостните стени.

Корона Навалис — златна корона, украсена с фигурки на корабни носове, връчвана за проявена храброст по време на морско сражение.

Корона Валарис — златна корона, връчвана на първия, прехвърлил палисадите на вражи укрепен лагер.

Котабус — игра, с която са се забавлявали сътрапезниците в триклиния. Всеки бъркал в утайката на виното си и замервал с гъстата течност специално приготвения за целта плосък съд. Целта била в получилото се петно да се образуват най-много лъчи, но каква точно е била техниката, не знаем.

Кохорта — основна тактическа единица в римския легион, включваща шест центурии. Освен в необичайни обстоятелства легионът се състои от десет кохорти. Обикновено, когато една римска армия наброява до три-четири легиона, живата й сила се изчислява не в легиони, а в кохорти.

Кулибония — латинска мръсна дума, която според д-р Дж. Н. Адамс означавала проститутка, предлагаща на клиентите си анален секс; оттам и играта на думи, която си прави Публий Рутилий Руф с боните.

Кулус — основната латинска дума за анус.

Кума — първата гръцка колония в Италия, основана в началото на осми век пр.Хр. Намирала се на брега на нос Мизенум и по времето на Римската република се славела като морски курорт.

Кунум Лингере — доста груб латински израз, означаващ „да лижеш женски гениталии“.

Кунус — латинска мръсна дума, звучаща също толкова грубо, колкото и нашенската „путка“. Това и означавала.

Куратор Аноне — човекът, отговарящ за снабдяването на Рим със зърно от провинциите.

Куриатен стол — на латински, села курулис. Стол от слонова кост, пазен изключително за висшите римски магистрати; куриатният едил например можел да седи на такъв, но не и плебейският. Преторът и консулът също имали своите куриатни столове. Заедно с ликторите това бил вторият признак, по който си личало, че дадена личност е удостоена с империум. По принцип куриатните столове били изкусно издялвани, с крака, извити във формата на широко Х; имали само две доста ниски облегалки за ръцете, без друга за гърба. Римлянинът, облечен в тога, седял винаги изправен и пестял жестовете и движенията си, да не би да размести опасаната с труд около рамената, едната му ръка и гърба му дреха.

Курия (мн.ч. — курие) — първоначално курията била една от тридесетте основни административни единици, на които били разделени римляните, преди да се образуват трибите и класите. Представлявали практически отделни кланове, които се събирали в специални помещения; всяка курия била оглавявана от своя курио, или главатар, който бил избиран до живот. Залите за събрания, т.нар. курие ветерес, били накачулени една до друга на самия край на палатинския Палаций, точно над Триумфалния път. Макар и изгубили първоначалния си смисъл, куриете далеч не били забравени, дори напротив. Имало случаи, например осиновяването на патрицианско момче от плебейско семейство или прехвърлянето на империум върху някой висш магистрат според лекс куриата, когато са се свиквали някогашните куриатни комиции, в които всяка курия бива представена от по един ликтор.

Курия Хостилия — зданието, в което заседава Сенатът. Смята се, че е било построено от цар Тулий Хостилий, третият римски цар, откъдето и името му („сградата за събрания на Хостилий“).

Курсус Хонорум — „пътеката на честта“. Ако човек си постави за цел да стигне до консулския пост, то той трябва да преодолее няколко стъпала: първо, да бъде допуснат до Сената (или като се кандидатира и бъде избран за квестор, или според съгласието на двамата цензори, които по времето на Гай Марий все още имали решаващата дума); второ, дори да е бил избран за сенатор по втория начин, да служи като квестор; трето, да се кандидатира за претор и чак тогава да посегне и към консулството. Четирите стъпала — сенатор, квестор, претор, консул — представляват, най-общо казано, курсус хонорум. Нито едилската (независимо дали става дума за куриатен или плебейски едил), нито трибунската длъжност се считали за част от курсус хонорум, но повечето имащи аспирации към консулската длъжност твърде добре си давали сметка, че за да се надяват на успех при изборите, трябва да са си спечелили име като народен трибун или едил. Цензорската длъжност, давана само на хора, били вече консули, също не се смятала за част от курсус хонорум (вж. магистрати).

Кълчища — груба тъкан от слепнали се влакна, която в древността се извличала от кленовия „памук“ или от най-жилавата част на лененото стъбло. Използвали се за уплътняване, но най-вече за фитили за лампа.

Ланувиум — днешно Ланувио.

Лар, Лари (лат.мн.ч. — ларес) — ларите били сред „най-римските“ от всички божества и не притежавали нито форма, нито пол, нито митология, нито дори имали установен брой. Били най-красноречивият пример за нумина (вж. нумен). Имало различни видове лари, които представлявали обикновено духове — закрилници или пък извор на жизнените сили на определено място в пространството (например кръстопътищата или границите), на определена социална прослойка (като семейството, което винаги си имало някой домашен лар), определена дейност (например мореплаването) или цял един определен народ (така например Рим се смятал за закрилян от своите обществени лари). В епохата на късната република ларите започнали да бъдат изобразявани под формата на малки статуйки като двойка младежи с куче, но е твърде съмнително да се смята, че в мисленето на римляните ларите наистина са били само двама или че са притежавали точно тази или каквато и да била друга форма — просто непрекъснато усложняващият се живот изисквал и на ларите да бъде лепнат някакъв „етикет“.

Ларес Пермарини — ларите — закрилници на пътуващите по море.

Ларес Преститес — ларите-закрилници на държавата наричали ги още „обществени лари“.

Ларий, езеро — днешното езеро Комо.

Латински права — Определен граждански статут, стоящ по средата между статута на италийски съюзници и този на римските граждани. Радващите се на латински права споделяли много от привилегиите на римските граждани: поделяли поравно с тях военната плячка, можели да сключват договори с граждани и да търсят законова защита за тях, можели да сключват брак с римски граждани и имали право на обжалване на смъртна присъда. В същото време били лишени от правото на суфрагиум, сиреч от правото да участват в каквито и да било избори, както и от правото да участват в съдебните журита. След въстанието във Фрегеле в 125 г. пр.Хр. магистратите в латинските градове и области получили правото да придобиват пълно римско гражданство за себе си и за преките си наследници.

Лациум — онази област в Италия, в която се намирал Рим. Северната й граница бил Тибър, южната — областта навътре от Цирцеи, а на изток граничела със земите на сабините и марсите.

Легат — на латински легатус. Легати се наричали най-висшите членове на римския военен щаб. За да бъде считан за легат, офицерът трябвало да бъде най-малкото сенатор, а често дори бивш консул (по всичко изглежда, че мнозина зрели политически мъже изпитвали непреодолимо влечение към армията и доброволно предлагали услугите си на пълководците, започващи обещаващи кампании). Легатите отговаряли единствено пред главнокомандващия и били по-висши по чин от военните трибуни.

Легион — най-малката единица в римската армия, която можела да води самостоятелно война (въпреки че подобни случаи били редки). По времето на Гай Марий, за да се впусне във военна кампания, римската армия трябвало да се състои най-малкото от четири легиона, но пък и рядко от повече от шест. Единични легиони, които не можели да разчитат на подкрепления, играели ролята на местни гарнизони в области като Испания, където съпротивата на местните племена била ожесточена, но в доста случаи безпомощна. Легионът наброявал около пет хиляди души войници, разделени на десет кохорти, всяка от тях — на шест центурии. Към тях били прикрепени около хиляда души спомагателни части, които не влизали в сражение, както и сравнително скромни кавалерийски дружини. Всеки легион разполагал изключително със собствена артилерия и материална част. Ако е под върховното командване на консул, се предвожда от военни трибуни, най-много шестима на брой; ако главнокомандващият е бивш консул, легионът се командва или от него самия, или от легат. Редовните офицери били центурионите, по шестдесет и шест на легион. Въпреки че всички войници в легиона живеели в общ лагер, всеки бил разпределен по центурия, а в самата центурия — по групи от по осем души (една центурия всъщност включвала само осемдесет бойци — останалите двадесет души били от спомагателните части, които не влизали в сражение).

Легионер — най-общо войник, служещ в римската армия.

Лекс (мн.ч. — легес) — латинската дума за закон; използвала се понякога и вместо плебисцит, приеман от плебейското събрание. Законът се считал за влязъл в сила в мига, в който текстът му бъдел изписан върху бронз или камък и поставен в подземието на храма на Сатурн. Логиката обаче подсказва, че престоят на закона в храма на Сатурн не е бил много дълъг, тъй като подземията трудно биха побрали всички таблици, съдържащи текстовете на действащите римски закони — дори по времето на Гай Марий. Още повече, че римската хазна също се пазела под Сатурн. Без никакво съмнение таблиците със законите имали навика да шестват насам-натам из различните храмове в града, преди да се установят за постоянно в едно от няколкото известни нам хранилища.

Лекс Апулея Агрария — първият от двата поземлени закона на Луций Апулей Сатурнин, които имали за цел преразпределението на част от обществения поземлен фонд между ветераните от Мариевите легиони. Този първи закон обхващал земите в Гърция, Македония, Сицилия и Африка. Би било логично да се приеме, че всички тези територии са били римско притежание от по-дълго време, но дотогава на тях се е гледало като на второстепенен проблем.

Лекс Апулея Агрария (секунда) — нарекла съм този закон „втори“ просто за по-удобно — така хем ще подчертая разликата между него и първия аграрен закон, прокаран от Сатурнин, хем ще спестя на непросветения в римското право читател пълното латинско название на законопроекта. Текстът на втория закон включвал клетвата за вярност и именно той бил причината за разгорещените дебати в Сената, предизвикани от нечии накърнени интереси. Какви точно са били тези интереси, и до днес се водят спорове из академичните среди. Аз самата съм си избрала за най-вероятна причина за споровете фактът, че оспорваните земи в Трансалпийска Галия и Близка Испания са били сравнително отскоро завзети и са били обект на ламтежите както на многобройните търговски съдружия, така и на едрите скотовъдци, които навярно са плели дългогодишни интриги новозавоюваните плодородни земи да им бъдат дадени на тях. Подобна хипотеза се потвърждава и от традиционното мислене у древните, че Западът е изключително богат на залежи на руди и минерали. Мисълта, че точно тези богати земи ще отидат за ветераните — пролетарии, навярно би се видяла на мнозина непоносима.

Лекс Апулея де Майестате — законът за държавната измяна, прокаран от Сатурнин по време на първия му мандат като народен трибун. Отнемал контрола над съда за държавна измяна от компетенцията на центуриатните комиции, тъй като при подобно положение било практически невъзможно да се повдигне обвинение срещу когото и да било, освен ако заподозреният сам не признае публично, че се е надигнал на война срещу Рим. Законът се занимавал и с различните степени на държавна измяна, без да забравя казусите с онези деяния, считани най-общо за „дребна измяна“. На конническото съсловие било връчено организирането на специален съд (квестио), който имал за задача изслушването единствено на дела, свързани с държавна измяна. В този съд и заседатели, и председател били единствено конници.

Лекс Апулея Фрументария — Сатурниновият закон за зърнените храни, който съм решила, че е бил приет по време на втория му мандат като народен трибун. След като почти четири години в Сицилия не затихва Второто въстание на робите, възможно е в Рим да е настъпила осезателна липса на зърно. Друга причина да смятам, че законът е приет през втория мандат на Сатурнин, са сведенията, с които разполагаме, че точно тогава той започва най-целенасочено да ухажва бедните слоеве в града.

Лекс Вилия Аналис — прокаран в 180 г. пр.Хр. от народния трибун Луций Вилий. Посочвал определена възрастова граница за заемане куриатните магистратури (най-вероятно тридесет и девет години за претор и четиридесет и две за консул). По всичко личи, че в закона изрично се е държало да измине срок от поне две години между заемането на преторската и консулската длъжност, както и десет години между два последователни консулски мандата на един и съши човек.

Лекс Вокония де Мулиерум Хередитатибус — приет в 169 г. пр.Хр., законът строго ограничавал правото за наследство по завещание на жените. При никакви обстоятелства жена не може да бъде посочена като главен наследник, дори да е единствено дете на покойника — най-близките й роднини от мъжки пол (естествено по бащина линия) я измествали на второ място. Цицерон споменава случай, при който се оспорвал въпросният закон, защото имуществото на покойния не било предварително оценено от ценза; което обаче не попречило на претора (Гай Вер) да лиши дъщерята от каквото и да било наследство. Най-вероятно са съществували начини законът да се заобиколи, защото са останали сведения за поне няколко наследнички от женски пол, които са се сдобили със завидно имущество покрай нечие завещание (например третата жена на Антоний Фулвия). В книгата си съм помогнала на Корнелия, майката на братята Гракхи, да си издейства официалния отказ от наследство на претендента сенатор. Друг възможен казус е при липсата на какъвто и да бил друг роднина по бащина линия покойникът умишлено да не е оставил завещание и в такъв случай според някогашния закон децата му да го наследят, независимо от пола си. Изглежда, решаващата дума по въпроса е имал градският претор, който имал свободата да решава сам как най-добре да постъпи с нечие наследство; по всяка вероятност не е съществувал съд, който да се занимава със законността на завещанията и градският претор се е оказвал последната инстанция.

Лекс Домиция де Сацердоциис — законът бил прокаран в 104 г. пр.Хр. от народния трибун Гней Домиций Ахенобарб и отнемал контрола върху членството в жреческите и авгурските колегии от вече приетите членове, които по традиция избирали новопостъпващите. Според новия закон бъдещите членове и на двете колегии щели да бъдат избирани на заседание на трибутните комиции, при което ще участват представители само на седемнадесет от трибите, изтеглени при жребий.

Лекс Лициния Сумптуария — закон за лукса, прокаран от някой си Лициний Крас около 143 г. пр.Хр. Забранявал сервирането на определени ястия на публични банкети, включително стридите и сладководните змиорки. Също така забранявал да се носи прекалено често и фрапантно пурпур.

Лектистерниум — умилостивителен религиозен акт, спазван при период на дълбока криза. Скулптурни изображения на най-важните божества се слагали две по две — мъж и жена — на легло, предлагала им се храна и им се отдавала висока почит.

Лемана, езеро — днешното Женевско езеро.

Лернейската Хидра — зловещо създание, убито от Херкулес. Имало седем глави, но щом някоя от тях бивала отсечена, на нейно място мигновено изниквала нова. Оттам думата придобила значението на проблем, който тъкмо изглежда решен веднъж завинаги, когато се налага човек повторно да се справя с него.

Лигер, река — днешната Лоара във Франция.

Лигурия — планинската област, намираща се между реките Арн и Вар и влизаща навътре в сушата до билото на Приморските Алпи и Лигурийските Апенини. Най-оживеното пристанище било Генуа, а най-големият град навътре в сушата — Дертона. Тъй като обработваемата земя била малко, Лигурия била като цяло бедна. Славела се е най-вече с непраната си вълна, от която се шиели качулки и наметала, включително и войнишкият сагум. Другият широко разпространен местен поминък било пиратството.

Ликтор — една от няколкото появили се за пръв път в Рим обществени длъжности. Ликторът служел единствено на Сената и на народа. Съществувала Колегията на ликторите броят на членуващите в нея е неизвестен, но по всяка вероятност достатъчен, за да може да се осигури личният ескорт на всеки от магистратите, притежаващи империум, едновременно извън и вътре в границите на Рим, както и да се изпълняват различни други задачи. Сигурно няма да е пресилено, ако определим броя на ликторите на двеста или триста души. Ликторът трябвало да бъде римски гражданин, но като се имат предвид ниските им заплати, повече от сигурно е, че мнозинството ликтори произлизат от бедните слоеве — ликторът винаги е зависел от щедростта на онези, които придружавал. В самата колегия ликторите били разделени на групи по десет души (декурии), всяка от които се командвала от т.нар. префект, които от своя страна се подчинявали на няколкото президенти. В рамките на Рим ликторът ходел облечен в бяла тога и нищо друго; извън Рим си слагал пурпурна туника и широк черен пояс, украсен с металически ръб; при погребение се слагала черна тога. За по-удобно върху картата си съм разположила сградата на Колегията на ликторите зад храма на ларите престити, в източния край на Форум Романум, но в действителност за това няма никакви свидетелства.

Лилибеум — главният град в западния край на остров Сицилия.

Лимец — особен сорт пшеница (Triticum spelta), от която се получава фино и меко брашно, неизползваемо за месене на хляб, но затова пък било идеално за сладкиши.

Лирис, река — днешната река Гариляно в Италия.

Лихнитес — терминът, използван от Плиний Стари за някакъв скъпоценен камък, открит в Западна Нумидия. В днешно време учените смятат, че става дума за турмалин.

Лугдунум — днешният Лион във Франция.

Лугдунумски проход — името, което избрах за днешния проход Малки Сан Бернар, свързващ Италийска с Трансалпийска Галия. Намирал се на много голяма надморска височина, но хората го знаели и още преди Гай Марий се случвало понякога да го използват. Големият проход Сан Бернар също бил познат на пътниците, но никой не минавал през него. И двата прохода били завардена откъм италийската им страна от келтското племе саласи, което населявало сегашната област Вал Д’аоста.

Луструм — латинската дума, която се използвала да обозначи едновременно петгодишния мандат на цензорите и церемонията, с която цензорите официално приключвали с ценза (преброяването) на римския народ на Марсово поле.

Мавритания — днешно Мароко. По времето на Гай Марий с това име се обозначавал крайният африкански запад. Границата между Мавритания и Нумидия била течението на реката Мулухат, на около 960 км западно от Цирта. Жителите на Мавритания се наричали маври; като раса принадлежали към берберските народи. Столица на страната им бил град Тингис (днешен Танжер). Управлявали се от царе; по времето на Югуртинските войни мавританският цар се е казвал Бокх.

Мавър — с думата се обозначават берберите, населяващи Мавритания.

Магистрати — представителите на изпълнителната власт в Рим, публично избирани от Сената и народа. Докъм средата на републиканската епоха всички политически мъже, които заемали римските магистратури, трябвало да бъдат членове на Сената (избраните за квестори обикновено били допускани до Сената още при първата цензорска година), което давало определено превъзходство на Сената над народа — превъзходство, което на свой ред народът (в лицето на плебса) щял да неутрализира с присвояването правото на законодателна дейност.

Магистратите представлявали изпълнителното тяло на управлението. Подредени по старшинство, най-нисшият от всички магистрати бил военният трибун, който по принцип не бил навършил дори нужната възраст да бъде приет в Сената, но това не му отнемало правото да се смята за истински магистрат. След него идвал квесторът, а по-нататък народният трибун и плебейският едил. Куриатният едил бил най-нисшият от магистратите, притежаващи империум. Над него стоял преторът, а най-отгоре — консулът. Цензорът заемал специално място, защото макар че като магистрат не притежавал империум, не можел да получи поста си, ако преди това не е бил консул. Във време на голяма опасност Сенатът бил упълномощен да назове един-единствен магистрат, надарен с безгранична власт — диктатор. Диктаторът управлявал в период само от шест месеца, но след изтичането на мандата си не бил задължен да се отчита пред никого и за нищо, извършено от него или по негово нареждане по време на управлението си. Самият диктатор лично назначавал началника на конницата, който бил дясната му ръка в управлението и практически главнокомандващ.

Майестас минута — буквално „дребна измяна“, наричана така, за да се направи разлика от случаите, когато човек се лишава от римското си гражданство и се счита за официално обявил война на Рим. Пръв Луций Апулей Сатурнин при първия си мандат като народен трибун в 103 г. пр.Хр. сложил майестас минута в таблиците със закони и организирал специалните съдилища (квестио) да изслушват обвиненията в подобно престъпление, считано за криминално. В състава на съдебните заседатели влизали изключително конници, а онези, които се изправяли пред съда, били сенатори. След въвеждането на закона на Сатурнин старата практика обвиненията в държавна измяна — пердуело — да се представят пред центуриатните комиции се прекратила.

Македония — за римлянина от републиканската епоха с този термин се обозначавала територия, далеч по-голяма от това, което представлява днес Македония. Започвала от източния бряг на Адриатическо море, на юг от Далмация, в една определена точка, където се е намирал град Лис; после границата слизала на юг и достигала Епир, а двете най-оживени пристанища на адриатическото крайбрежие, където пристигали повечето от корабите от Италия, били Дирахион (по-късно Драч, днес Дурас в Албания — Б.пр.) и Аполония (близо до дн. Фиери в Албания — Б.пр.). На север Македония граничела с Мизия; границата вървяла на изток по билото на планинската верига, от която извират Морава, Аксий (Вардар), Стримон (Струма) и Нестос (Места). На юг Македония граничела с гръцка Тесалия, а от другата страна на Нестос била Тракия, като под Македония продължавала да се разбира тясната брегова ивица покрай Егейско море, стигаща чак до Хелеспонта. Македония била досегаема за цивилизацията единствено по протежението на големите реки; често обаче долините на Морава, Аксий, Стримон и Нестос се оказвали широко отворени за варварските племена, нахлуващи от Мизия и Тракия — по времето на Гай Марий особено чести били нахлуванията на келтското племе скордиски и на тракийското племе беси. На юг единствената удобна връзка между Македония и Тесалия бил проходът при долината Темпе. Първоначалните жители на Македония били навярно от германо — келтски произход; с вековете няколко последователни вълни нашественици от дорийски, тракийски и илирийски произход се смесили с автохтонното население. Разделена в продължение на столетия от естествените си топографски бариери на малобройни племена и народи, склонни най-вече да воюват помежду си, Македония се обединила в политическо цяло едва при преките предшественици на Филип II. Именно Филип II и синът му Александър Велики не само извели Македония на световната политическа сцена, но дори й отредили главната роля. След смъртта на Александър Македония била разкъсана от изтощителните династически борби между претендентите за царския престол, което я превърнала в лесна плячка за Рим. Последният македонски цар Персей загубил окончателно властта си в 167 г. пр.Хр. след разгрома при Пидна от легионите на Емилий Павел. Римските опити за устройването на Македония в самоуправляваща се република се провалили и в 146 г.пр.Хр. Македония била включена в състава на разрастващата се Римска империя в качеството на провинция.

Малака — днешна Малага в Испания.

Мамилианска комисия — специалният съд, свикан от народния трибун Гай Мамилий Лиметан в 109 г. пр.Хр. Бил упълномощен да разследва сделките, които нумидийският цар Югурта се предполагало, че е сключвал в различни години с определени римляни, предимно висши магистрати.

Манипула — старата тактическа единица в римския легион. Състояла се само от две центурии войници и по времето на Гай Марий се оказала твърде малобройна, за да е боеспособна срещу огромните варварски пълчища, с които римляните трябвало да се сблъскат. Затова и Марий я премахнал окончателно като тактическа единица.

Манумисио — акт на даване личната свобода на роб. Буквално означава „изпускам от ръката си“. Ако господарят на роба е римски гражданин, то и освободеният роб автоматично получава римско гражданство и взимал за свое име името на господаря си, прибавяйки го към своето като когномен. Робът можел да получи свободата си по няколко различни начина: като сам се откупи със собствените си спестявания, като получи специалното благоволение на господаря си по повод някое знаменателно събитие, например навършването на пълнолетие на него или на някой от синовете му, като се навършат предварително договорените години служба или според завещанието на покойния господар. Въпреки че пред закона освободеният добивал равни права с бившия си господар, в действителност бивал задължен да се признае за негов клиент, освен ако официално не бъдел освободен и от това си задължение. Иначе имал твърде малко случаи да се възползва истински от получената свобода, защото по закон се включвал в състава на някоя от двете (от общо четирите) градски триби — Есквилина или Субурана и по този начин личният му глас практически нищо не е означавал пред трибутните комиции; почти задължителната за всеки освободен малоимотност не му позволявала да се запише и в някоя от петте икономически състоятелни класи, което му отнемало възможността да гласува и в центуриатните комиции. Тъй или иначе, повечето роби в Рим мечтаели някой ден да бъдат освободени не толкова заради собствения си интерес, колкото заради децата си. Щом един роб получел свободата си, той започвал да се нарича официално „освобожденец“ и до края на живота си носел върху главата си малка, конусовидна шапчица, наричана „шапчицата на свободата“.

Маркомани — едно от трите негермански племена, участвали в германското преселение от 120 г. пр.Хр. Маркоманите били келти, близки до бойците от Бойохемум и прародината им била по горното течение на Елба в днешна Чехия. Присъединили се към кимврите и тевтоните около седмата година на голямото преселение — 113 г.пр.Хр.

Марси — един от най-многобройните народи, населяващи Италия в древността. Марсите живеели около езерото Фуцине, което им принадлежало изцяло. Поселенията им стигали чак до най-високите части на Апенините. Марсите контролирали планинските проходи откъм западната им страна — от страната на Рим. Историята показва, че са били винаги лоялни към Рим и никога не са се съюзявали нито със самнитите, нито с Ханибал. Били войнолюбиви, радвали се на големи богатства и се знае, че са възприели латинския език рано. Главният град в областта бил Марувиум; Алба Фуценс, надвишаващ го и по брой на жителите си, и по икономическо значение, бил колония, основана от римляните на марска територия и се ползвал със статут на латински град. Марсите почитали змиите и се славели като змиеукротители.

Марсово поле — намира се на север от Сервиевите стени, на юг е заградено от Капитолия, на изток — от Пинцийския хълм, а от всички други страни е заобиколено от голямата извивка на Тибър. На Марсово поле са се настанявали на лагер легионите, чиито пълководци са очаквали своя триумф, а през останалото време са се провеждали упражненията по бойна подготовка на римските юноши. Там са се намирали и конюшните на конете, използвани в надбягванията с колесници, провеждали са се събранията на центуриатните комиции и се е водела голяма част от търговията в града. Неизползваните площи са били превърнати в обществени паркове и градини. Марсово поле е пресечено от юг на север от Вия Лата (Фламиниевия път).

Марта — сирийската гадателка, която предрекла, че Гай Марий ще бъде римски консул седем пъти поред, преди той да е бил избран дори веднъж. Накарала Марий да й обещае, че ще я вземе със себе си в Рим, където до смъртта си живяла в неговия дом и скандализирала жителите на града с боядисаната си в пурпур носилка. Втората част на предсказанието й, а именно, че племенникът на Мариевата съпруга Юлия ще стане още по-велик от своя чичо, е чисто моя измислица; подобно предсказание ми беше нужно, за да придам повече логика на събития, които ще има да се случват в друга книга.

Масилия — днешна Марсилия. Това великолепно пристанище в южна Трансалпийска Галия, намиращо се недалеч от устието на река Родан, било основано от гръцки колонисти около 600 г. пр.Хр. Масилиотите, както се наричали жителите на града, скоро прокарали търговски пътища към вътрешността на Галия, по които се осъществявал и културен обмен. Така станало възможно относителното елинизиране на галските племена, живеещи в близост до търговските пътища — нещо, което важи особено за волките тестосаги от Толоза, лигурите от Никея и Порт Херкулис Монеци (днешните Ница и Монако), както и някои други племена, живеещи по долното течение на Родан. Масилиотите донесли със себе си в Галия лозята и маслината. Жителите на града бързо установили реалния потенциал на Рим и по времето на Втората пуническа война се съюзили с него против Картаген. Именно жалванията на масилиотите от нападенията и издевателствата на кръвожадните салувии от Западна Лигурия подтикнали известната галска експедиция на Гней Домиций Ахенобарб в 122 г.пр.Хр. и основаването на провинция Трансалпийска Галия.

Мацелум — пазар от сергии на открито.

Медиоланум — днешно Милано.

Ментула — мръсната латинска дума за „пенис“.

Ментулам како — буквално: „Да ти сера на кура!“

Мерда — латинска мръсна дума, която повече се използвала за животински изпражнения, отколкото за човешки.

Метела Калва — сестрата на Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус и на Квинт Цецилий Метел Нумидик. Била жена на Луций Лициний Лукул и майка на братята Лукули. Една от малкото жени от епохата, за които изворите благоволяват да ни съобщят нещо; през целия си живот имала склонност да си избира любовници от низшите обществени прослойки и да обкръжава любовните си афери със скандали.

Миним — яркочервена естествена боя, с която триумфиращият пълководец намазвал лицето си, за да заприлича на статуята от теракота на Юпитер Оптимус Максимус.

Минойски — това не е дума, която би използвал един римлянин! Терминът е използван в наше време (най-вероятно е да е бил измислен от сър Артър Еванс), за да се обозначи цивилизацията, появила се на остров Крит и просъществувала в континентална Гърция през голямата част от второто хилядолетие пр.Хр. Сложила съм термина в устата на Сула при един определен разговор единствено в интерес на простотата и яснотата. Без никакво съмнение римляните твърде добре са знаели за съществуването на въпросната цивилизация, но как точно са я наричали, за нас остава тайна.

Митридат — име, характерно за владетелите на Понт. Имало шестима царе на Понт, наричащи се Митридат, последният от които е и най-великият измежду тях. В династията на Митридатидите (както е правилно да я наричаме) твърдели, че са наследници на старите персийски царе, особено на Дарий Велики, но чертите по лицата на мъжете, изобразени върху прекрасните понтийски монети, подхождат повече на германци или тракийци.

Модий — мерна единица за зърно в Рим. Един модий тежал шест килограма.

Моза, река — днешната Мьоза (на холандски Маас).

Монс Генава, проход — как точно са наричали римляните днешния алпийски проход Монженевр, свързващ земите около горното течение на реката Дора Рипария в Италия с тези около горното течение на Дюранс във Франция, не знам. Затова си позволих да латинизирам съвременното френско название на прохода, с което да улесня читателя. Проходът бил навярно най-използваният, защото свързвал Емилиевия с Домициевия път.

Мулухат — днешната река Мулуя.

Мутина — днешният град Модена в Италия.

Мутул — река в централна Нумидия. Все още се водят спорове къде точно се е намирала. За книгата си съм предпочела да се съглася с Atlas of Classical History (ed. Richard J. A. Talbert) и да я изведа към река Баградас.

„Мъж на войната“ — Вир милитарис. Използвам думата за човек, който дължи цялата си кариера на службата си в армията и който е продължил да служи като висш офицер и след като е участвал в задължителния брой военни походи, преди да му бъде разрешено да се оттегли. Подобни личности се впускали в политическата борба, разчитайки на успех пред избирателите си благодарение на славните си военни подвизи. В действителност мнозинството от истинските „мъже на войната“ нехаели за политиката, но правилата в римското общество били такива, че за да получат върховното командване на някоя армия, налагало се да потърсят избирането си поне за претор. Примери за „мъже на войната“ били Гай Марий, Квинт Серторий, Тит Дидий, Гай Помптин, Публий Вентидий и други. Но диктаторът Гай Юлий Цезар например, известен като най-великия римски пълководец на всички времена, никога не е бил „мъж на войната“.

Набедреници — метални пластини, сложени отпред на крака, за да пазят най-вече пищялите. Връзват се с ремъци зад коленете и глезените. Единствени в римската армия подобни са носили центурионите, за които набедрениците били нещо като знак за заеманата служба.

Нагръдник — малка метална плочка, най-често квадратна, но понякога кръгла, изкована от бронз или стомана, която се слагала на гърдите, за да ги предпазва от удар.

Нарбон — днешна Нарбона във Франция.

Народ — формално терминът обхващал всички римски граждани, които не са членове на Сената. В него се включвали както патриции, така и плебеи, както богаташи, така и пролетарии.

Народен трибун — службата на народния трибун се появила скоро след установяването на републиката, когато плебейското съсловие влязло в пълен разрив с патрицианското. Избирани от новосформиралата се институция на плебейското събрание, народните трибуни давали тържествено клетва, че ще се борят за закрилата живота и собствеността на всички членове на плебейското съсловие. До 450 г. пр.Хр. броят на народните трибуни нараснал на десет. По времето на Гай Марий колегията на народните трибуни била истински трън в очите на Сената, не само на патрициите, независимо от това, че всеки народен трибун ставал автоматически сенатор. Според така и ненаписаната черно на бяло римска конституция, формално те не се считали за притежаващи каквато и да е власт, понеже не били избирани от целия народ (сиреч както от плебеите, така и от патрициите). Властта им обаче се основавала на клетвата, която от своя страна цялото плебейско събрание произнасяло пред тях — а именно, че ще уважава и защищава свещената неприкосновеност на своите избраници. Названието им „трибуни“ навярно се дължи на факта, че в плебейското събрание се гласува според принципа на разделение по триби. Действителната власт на народните трибуни се изразявала в правото им на вето не само върху всички закони, но и върху почти всички сфери на управленческата дейност изобщо: народният трибун можел да наложи своето вето върху решенията и действията на собствените си колеги трибуни, както и върху делата на всеки друг римски магистрат; можел да наложи ветото си върху избора на някое от народните събрания, върху сенатските укази, дори върху въпросите, засягащи войната и мира и външната политика. Само диктаторът (и може би интеррексът) стоял над трибунското вето. В границите на своето плебейско събрание народните трибуни били всемогъщи: само те можели да го свикват на всеобщо заседание, само те можели да свикат и заседанията при ограничен състав, на които се обсъждали определени належащи въпроси (тези заседания се знаели като концио); само те можели да прокарват плебисцити и в крайна сметка притежавали правото да наказват със смърт всеки, който се осмелявал да попречи на прокарването на политиката им.

В ранния и средния период от историята на републиката народните трибуни не били членове на Сената, дори и след като с годините си присвоили правото да решават кога да свикват Сената на заседание. Но според приетия около 149 г. пр.Хр. лекс Атиния всеки, който бивал избран за народен трибун, автоматично ставал член на Сената. Това означавало, че да бъдеш избран за народен трибун се превръщало в принципно нов начин да намериш място в Сената — без да се съобразяваш задължително, както било допреди, с цензорите. По времето на Гай Марий на длъжността на народния трибун вече се гледало като на същинска магистратура, но той така и нямало да получи империум. Освен това всички правомощия на народния трибун се ограничавали до първия километричен камък вън от стените на Рим.

Било прието човек да служи само един път като народен трибун, да встъпва в длъжност на десети декември и да сдава властта си на девети декември следващата година. Гай Гракх обаче доказал, че обичаите в случая не били закон, и сполучливо се кандидатирал за втори пореден мандат като народен трибун. Истинската сила на трибунската длъжност се кореняла в правото му на вето, което превръщало функциите му повече в обструктивни, отколкото в инициаторски.

Неапол — една от най-големите и значителни гръцки колонии, основани в Южна Италия, независимо от факта, че попада под римско владичество още в края на трети век пр.Хр. По времето на Ханибаловия поход неаполитанците се оказали достатъчно мъдри да не останат лоялни на Рим и така да си спестят земите, които иначе римляните биха им отнели като наказание. По времето на републиката Неапол бил значително по-малко пристанище от Путеоли, но това не пречело търговията в града да процъфтява.

Нектар — питието на боговете. Явно се е правело на основата на мед.

Немавз — днешен Ним във Франция. Намирал се от западната страна на солниците при делтата на Родан и от времето на Гней Домиций Ахенобарб (около 120 г. пр.Хр.) бил свързан с път с град Арелат от източната страна на делтата. Докато чакал германците в 104 г.пр.Хр., Гай Марий се заел с твърде необходимите възстановителни работи по пътя.

Немо — латинската дума за „никой“.

Нефас — латинската дума за „безбожно дело“.

Никомед — име, носено от мнозина царе на Витиния. Имало поне трима или четирима царе с това име — учените и до ден-днешен не могат да определят точно броя им.

Нобил — буквално „благороден“. Думата се използвала за човек, който вече е бил консул, и за преките му наследници; в действителност „нобилитетът“ представлявал изкуствено създадена аристокрация, която да задоволи плебейския стремеж за изравняване с патрицианското съсловие. Появата й е свързана с все по-честата практика за консули да се избират плебеи, които във втората половина от историята на републиката заемали този пост по-често от патрициите. По времето на Гай Марий принадлежността към нобилитета имала огромно значение. Някои съвременни авторитети в науката разширяват смисъла на термина и го използват за всички, които са били претори, без задължително да са достигали до консулска длъжност. Аз лично съм предпочела да го огранича в първоначалния му смисъл, водена от съображението, че колкото повече нобили се нароят, толкова по-малко значение би имало от положението им като такива. Затова в книгата ми нобили са само онези, които принадлежат към фамилията на някой бивш консул.

Номен (мн.ч. — номина) — фамилното име или с други думи името на генса. Корнелий, Юлий, Домиций, Ливий, Марий, Марций, Сулпиций и т.н. са все фамилни имена. Гледала съм да не използвам много често думата генс в книгата си, защото покрай нея и имената ще минат в женски род — казвало се е не генс Юлий, а генс Юлия. За да спестя възможните обърквания на незнаещите латински, съм предпочела да пиша: „фамилията Юлий“ или още по-добре просто „Юлиите“.

Норикум — областта, която в днешно време бихме нарекли Източен Тирол или Югославски Алпи (а защо не просто Словения?). Жителите й се наричали тавриски и били келти. Главният им град бил Норея.

Носилка — представлявала покрита дървена кабинка с четири крака, висящи отдолу, върху които се държала, щом я оставели на земята. От двете й страни стърчали дълги, хоризонтални летви, за които можели да се хванат от четири до осем души носачи. Носилката била изключително бавноподвижна, но затова пък била най-удобното за самия пътник транспортно средство, което древните познавали.

Нуманция — малко градче с около четири хиляди жители келтибери, намиращо се по горното течение на река Дурий в Близка Испания. Нуманция се съпротивлявала успешно срещу няколко различни римски армии и пълководци, които я обсаждали безуспешно, като се почне от времето на Катон Цензор в 195 г. пр.Хр. и се свърши с безплодните опити на Хостилий Манцин в 137 г.пр.Хр. Едва в 135 г.пр.Хр., когато под стените на града се явил Сципион Емилиян и затегнал обръча около него в продължение на осем месеца, защитниците се предали. Сред обсадителите били Югурта Нумидиецът, Гай Марий, Публий Рутилий Руф и Квинт Цецилий Метел Нумидик, все членове на щаба на Сципион Емилиян. При падането на града в желанието си да даде пример за назидание на останалите келтибери, които все още се надявали на победа над римляните, Сципион Емилиян буквално го сринал със земята, избил на място част от населението, а останалата разселил насилствено.

Нумен (мн.ч. — нумина) — буквално „божествена сила“ (но в същото време „кимване с глава“). В действителност нумен е дума, използвана повече от днешните историци, отколкото от самите римляни, и с нея се обозначава своеобразната безтелесна природа на местните италийски и римски божества, ако изобщо можем да ги наречем божества. Повече би им подхождало да ги определяме като духовни сили. Старите богове представлявали силите, които направлявали хода на нещата, като се почне от дъжда и вятъра, мине се през елемента, който ние наричаме „късмет“ и се стигне до отварянето и затварянето на една врата или правилното полагане на граничните камъни между нивите. Всички нумина били без лице, без пол и нямали разработена митология. С годините, когато в републиката станало признак на висока култура всичко да се върши по гръцки образец, много от първоначалните божества — нумина не само били кръстени с конкретни имена, но им бил отреден пол, дори в някои случаи и лице — това обаче не е причина да наричаме римската религия незаконороден хибрид на гръцката. За разлика от гръцката римската религия била толкова тясно обвързана с всички пластове на властта едновременно, че по никакъв начин едното не можело да бъде отделено от другото. Корените на това виждане върху живота трябва да се търсят още преди царския период, когато всички божества са били без име, пол и форма, а постепенното му изчезване от съзнанието на римляните чак до времето на всеобщата християнизация, когато самата императорска политика подкопава из основи старата държавна религия на Рим. По времето на Гай Марий, векове преди въпросната държавна религия да започне да губи почва, дори най-брилянтните умове сред римляните като Гай Марий или Гай Юлий Цезар се отнасяли съвестно към религиозните дела и не си позволявали никакви отклонения от предписаното. Най-вероятно е именно неясният характер на римските божества да е изпълвал римляните с неизбежното за всеки суеверие.

Нумидия — древното северноафриканско царство, което открай време е граничело с Картаген и го е заобикаляло от запад, юг и изток. По същия начин е заобикаляло и образуваната по-късно римска провинция Африка. Местното население било в основата си берберско и водело полуномадски живот. След разгрома на Картаген Рим в лицето на Сципионидите спомогнал за издигането царската династия на Масиниса. Столица на Нумидия бил град Цирта.

Одисей — легендарен цар на остров Итака. Един от главните герои в Омировата „Илиада“ и централна фигура в „Одисея“.

Олимпия — известното светилище на Зевс изобщо не се намира в близост до планината Олимп. Намира се в Елида, в западен Пелопонес.

Опидум — в смисъла, използван в книгата ми, укрепено селище, обикновено построено върху възвишение и имащо за цел да брани земите наоколо. Ограничила съм се да използвам термина единствено за твърдините в Дългокоса Галия.

Опус инцертум — най-старият от няколкото различни начина, които римляните знаели за иззиждане на стени. Практически се започвало от облицовката — издигали се две успоредни тънки прегради от ситни камъни и хоросан и чак след това получилата се кухина помежду им била запълвана с цимент — смес от черна поцолана, вар и натрошен чакъл. Археологическите разкопки свидетелстват, че въпросната техника на зидане датира не по-късно от 200 г. пр.Хр.; по времето на Гай Марий другите две познати на римляните техники все още не били изместили стария и опитан опус инцертум.

Ордо еквестер — вж. конници.

Освобожденец — роб, получил свободата си. Макар по закон вече да бил свободен (и съответно, ако господарят му е бил римски гражданин, да е станал също така римски гражданин), той оставал в клиентелата на бившия си господар и по времето на Гай Марий имал нищожни шансове да прокара своя собствен глас по който и да било въпрос — било прието всички освободени роби да бъдат причислявани към някоя от двете градски триби — Субурската или Есквилинската. В редки случаи се намирали достатъчно способни и безскрупулни освобожденци, които съумявали да натрупат състояние, да си спечелят нужното влияние и да направляват вота на трибата си.

Оскански — езикът, говорен от самнитите, луканите, френтаните, апулите, брутните и кампаните, населяващи се Италийския полуостров. В основата си е бил свързан с латинския, но различията били съществени. По времето на Гай Марий осканският език е бил все още широко разпространен, но истинските римляни се отнасяли с презрение към онези, които все още го използвали.

Остия — най-близкото до Рим морско пристанище, намиращо се на устието на река Тибър, на мястото, където в зората на римската държава се намирали най-богатите, ако не и единствените, солници в цяла Италия. В епохата на републиката градът бил укрепен и по време на Пуническите войни представлявал главната морска база на Рим. Често затлачван от пясъчни плитчини и наноси тиня, Остия никога не могла да се превърне в удобно и сигурно пристанище, но това не пречело в града постоянно да кипи живот. Бързото течение на Тибър, което носело и купища тиня със себе си, позволявало само на най-малките търговски кораби да отплават нагоре по реката и да стигнат самия Рим, затова най-често стоката за града се стоварвала в Остия и била препращана до Рим с ладии или дори най-обикновени лодки. В Остия имало доста складове за зърно. Градът си имал собствен квестор, който отговарял за разтоварването и поемането нагоре по реката на зърното, идващо от провинциите, и в същото време се занимавал със събирането на митата и акцизите.

Пад, река — днешната река По в Северна Италия.

Памфилия — област в южната част на Мала Азия, намираща се между Ликия (която от своя страна се намира срещу остров Родос) и Киликия (обърната към Кипър). Изключително високите Тавърски планини се спускали право към морето и правели бреговата ивица на Памфилия насечена и труднодостъпна. Вътрешността се губела в обширни борови гори и областта като цяла трудно изхранвала жителите си, търсещи препитание в твърде подходящия за географските условия поминък на морското разбойничество.

Пантеон — дума, използвана в днешно време за съвкупността от всички божества, които принадлежат на определена политеистична религиозна система.

Пантомима — първоначално гръцка театрална форма, пантомимата намерила своите най-запалени почитатели сред римляните, където от трети век пр.Хр. не преставала да си печели все по-широка популярност. Докато комедийните и трагедийните актьори задължително носели маски и се придържали в репликите си към строго отмерения ритъм на текста в пиесата, мимовете не криели лицата си и използвали по-скоро импровизаторска техника. Темите и ситуациите в репертоара се повтаряли, но индивидуалните изпълнения не съдържали никакви заучени диалози. Любителите на класическата комедийна или трагедийна драма смятали пантомимата за вулгарна, безвкусна и какво ли още не, но покрай римските игри популярността на новия жанр се разраснала дотолкова, че официалната драма останала на заден план. Не ще и съмнение, че пантомимата наистина е била смешна. Вероятно тя да е просъществувала чрез героите на комедия дел’арте — така например шареният костюм на Арлекин, използван изобщо от смешниците, напомня на т.нар. центункул, обличан най-често от идиота в пантомимното представление.

Папирус — бил открит гениален начин от сочните, гъбести стъбла на блатните тръстики в Египет да се произвежда материал, върху който да се пише; уви, единствено египетската тръстика се оказала подходяща за това производство, което между другото отнемало много време и търпение. Трудно е да се определи точно по кое време е била възприета техниката за преработване на суровото растително стъбло в гладки свитъци папирус, годни за писане и рисуване, но във всеки случай още преди възкачването на египетския престол на първия Птолемей в 322 г. пр.Хр. папирусът е бил въведен във всеобща употреба. Несъмнено именно широката употреба на папируса към 300 г.пр.Хр. е в основата на високата образованост, която започнала да се шири сред управляващите кръгове в Средиземноморието. Около 150 г.пр.Хр. римлянинът Фаний (вж. „Фаниева хартия“) открил нов процес, при който да се оползотворява дори най-злокачественият папирус — процес, който направил материалите за писане по-евтини и по-лесни за намиране.

Патавиум — днешна Падуа в Северна Италия. Най-процъфтяващият и бързо разрастващ се град в Италийска Галия.

Патерфамилиас — главата на семейството. Правото му да решава, както намери за добре, съдбата на членовете на семейството си било поддържано от римските закони.

Патра — днешен Патрас в Пелопонес. Намира се на изхода на Коринтския залив, откъм южната му (пелопонеската) страна и бил естествената (като се вземат предвид ветровете и морските течения) крайна спирка на пътуващите от Сицилия или Тарент към Гърция.

Патриции — първоначалната римска аристокрация. Патрициите били най-видните жители на полиса още преди в Рим да са се появили етруските царе и още тогава родовете им си изградили специалния статут на патриции, който им гарантирал престиж, недостижим за плебеите (независимо дали в рода им има, и то дори повече от един консул). Все пак с разрастването на републиката нараствала и политическата мощ на плебеите — паралелно с икономическата. Правата и привилегиите, които допреди имали единствено патрициите, постепенно преминавали и у плебеите и по времето на Гай Марий като цяло патрициите дори отстъпвали по богатство на мнозина плебейски фамилии. Не всички патрициански родове водели началото си от една и съща епоха: фамилиите на Юлиите и Фабиите например със сигурност били с цели столетия по-стари от тази на Клавдиите. Патрициите сключвали особен брак, наречен конфареацио, чиито клаузи го превръщали практически в доживотен, а на патрицианските жени така и не били позволени известни волности, които никой не би помислил да забранява на плебейските. Някои жречески длъжности можели да се изпълняват единствено от патриции — рекс сакрорум и фламен Диалис. В Сената също имало постове, които можели да се държат само от патриции — тези на интеррекса и на принцепса. По времето на Гай Марий в Сената редовно влизали представители на следните патрициански фамилии (които в мнозинството си се добирали и до консулската длъжност): на Емилиите, Клавдиите, Корнелиите, Фабиите (но единствено посредством осиновяване), Юлиите, Манлиите, Папириите, Пинариите, Постумиите, Сергиите, Сервилиите, Сулпициите и Валериите.

Патрон — патронус. Римското републиканско общество било изградено върху системата на патронатно — клиентни отношения. Макар че е твърде вероятно най-дребните търговци и предприемачи в Рим, както и наемните работници да не са били обвързани с тази система, със структурите си тя е обхващала всички обществени слоеве, основавайки се на простия принцип, че патронът поема под своя закрила и предлага помощта си на онези, които приемат да се смятат за негови клиенти (вж. клиент).

Педагог — учител и наставник на малки деца. Задачата му била да се погрижи за началното образование на подрастващите — четене, писане и аритметика. Обикновено за педагози били наемани роби или освобожденци, почти без изключение гърци, които живеели като членове на семейството. Все пак задължени били да преподават и гръцки, и латински.

Педарий — сенатор от втори разред, който не е заемал куриатна длъжност и е имал право само да се присъединява към изказано чуждо мнение, без да говори пред сенаторите си (вж. още Сенат).

Пелини — един от народите, населяващи Централна Италия, близък до марсите и сабините.

Пелопонес — Островът на Пелопс. Южната част на Гърция, свързана с континента единствено чрез Коринтския провлак. По времето на Гай Марий Пелопонес не е бил от никакво икономическо или стратегическо значение, още повече че е бил твърде рядко населен. Както и в някои области в Средна и Северна Гърция, и в Пелопонес била честа практика местното население доброволно да се продава в робство, за да се махне веднъж завинаги от родния си край.

Пенатес Публиции — в началото това били царските пенати, обвързани лично с римския цар; впоследствие обаче с идването на републиката Пенатес Публици станали обект на всеобща почит като закрилници на обществения „килер“, сиреч на държавното благополучие.

Пенати — Ди Пенатес, боговете на килера с хранителните запаси. Едни от най-древните и същевременно най-безтелесните (вж. нумен) римски божества, пенатите се почитали във всеки римски дом заедно с Веста (закрилницата на домашното огнище) и семейния лар. Подобно на ларите те били изобразявани (обикновено под формата на бронзови статуетки) като младежи.

Пергамент — когато около 190 г. пр.Хр. египетският цар Птолемей V Епифан забранил износа на папирус от Египет, недостигът на материали, върху които да се пише, се оказал толкова тежък и непосилен в съседните страни, че твърде скоро в царство Пергам, в Мала Азия бил открит нов способ, който да замести липсващия папирус. Новият материал бил наречен пергамент, по името на царството. За целта се използвали кожите на млади животни, най-вече агнета и козлета, които се измивали, грижливо се ощавяли и излъсквали с пемза и креда. Тъй или иначе папирусът скоро отново се появил на световния пазар и изместил почти напълно пергамента, който трудно би могъл да се надява на успешна конкуренция, като се има предвид, че изработката му била по-бавна и излизала много по-скъпо. Пергаментът обаче се запазил в държавните канцеларии и документите, които се считали за достатъчно важни, за да е нужно тяхното „запазване завинаги“, се пишели именно върху него.

Перипатетик — последовател на философската школа, основана от Аристотел, но развита от ученика му Теофраст. За нещастие преките наследници на Теофраст не се занимавали пряко с написаното от Аристотел и поверили единствените преписи на трудовете му на Нелей от Скепсис, който си отнесъл у дома си в Скепсис (град в Троада) и ги прибрал в избата си, където те останали забравени от всички в продължение на сто и петдесет години. Името „перипатетици“ последователите на школата получили заради закрития проход в сградата, в която тя се помещавала, където имали навика да се разхождат и да разговарят за философията. Говорело се, че самият Аристотел имал навика да се разхожда, докато говори. По времето на Гай Марий перипатетичната философия не била на почит, защото вече била изгубила голяма част от широтата на Аристотеловите интереси и се ограничавала единствено в литературата, литературната критика, в писането на биографии в претрупан и изпълнен с неточности стил, както и в проблемите на морала.

Перистил — затворена градина или вътрешен двор, заобиколен от колонада.

Песин — малък град в Източна Фригия, известен с най-голямото светилище на Великата майка.

Пиластър — колона или стълб, вмъкната в стена, така че да се подава само част от нея.

Пилум (мн.ч. — пила) — копието, използвано от римския пехотинец, особено след промените, които внася в него Гай Марий. Представлявало желязна пръчка, дълга около метър, завършваща с тънко желязно острие, покрито с коварни шипове, а отдолу се прикачвало на дървена дръжка, удобна за хващане. Марий го променил, като направил връзката между дървената и металната част достатъчно крехка, за да се строши, щом копието се забие в нечие тяло, удари се в щит или падне на земята — така дори да попаднело в ръцете на врага, се оказвало неизползваемо. Самите римляни обаче винаги държали нужните майстори в състава на легионите си, които с лекота да възстановят използваните пила.

Пипина — пенисът на малко момченце.

Пицентийци, Пиценум — онази част от Италийския ботуш, която бихме могли най-общо да назовем мускул на прасеца. На запад областта граничела с Апенините, на север — с Умбрия, а на юг със Западен Самниум. Заемала голяма част от адриатическото крайбрежие на полуострова и съвсем естествено се радвало на две оживени пристанища: Анкона и Фирмум Пиценум. Най-големият град във вътрешността, който бил и политическият й център, бил Аскултум Пицентум. Населението било отчасти с италийски произход, отчасти — с илирийски, но след нашествието на първия цар Брен в областта се установили и голям брой келти, които често влизали в смесени бракове с местните. По времето на Гай Марий пицентийците вече отдавна се били омесили с келтите, особено в северните райони на областта.

Плаценция — днешна Плаченца в Северна Италия. Бил един от най-големите и важни градове в Италийска Галия и от 218 г. пр.Хр. се ползвал със статут на латински град. Значението му на търговски център нараснало изключително много след построяването по инициатива на цензора Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус на удобен път, свързващ тиренското крайбрежие и Дертона с Плаценция и долината на река Пад.

Плебей, Плебс — всички онези римски граждани, които не били патриции, се считали за плебеи, т.е. принадлежали към плебса. В зората на републиката те нямали правото да бъдат жреци, куриатни магистрати или дори сенатори. Това положение обаче продължило твърде кратко. Една по една патрицианските институции преминавали в ръцете и на плебеите и по времето на Гай Марий само няколко политически маловажни обществени постове били останали запазени изключително за членове на патрицианското съсловие. В самия плебс започнали да се наблюдават процеси на отделяне на една икономически състоятелна и политически силна класа, която в желанието си да се превърне в нова аристокрация се кръстила сама „нобилитет“, а всеки плебей, който достигал до консулския пост, се наричал „нобил“, титла, която наследявали и потомците му.

Плебисцит — за да бъдем точни, законите, приемани от плебейското събрание, не се наричали легес, общоприетата дума за закон, а плебисцита (откъдето и използваната в днешно време дума „плебисцит“). От самото начало на републиката обаче на плебисцитите се гледало като на законови постановления, важащи еднакво за всички; формално това се уредило с лекс Хортензия от 287 г. пр.Хр. Оттогава практически и не съществувала смислова разлика между плебисцитум и лекс. По времето на Гай Марий почти всички писари, които отговаряли за записването на текстовете на законите върху глинените таблички, за да ги запазят за поколенията, си спестявали труда да уточнят дали става дума за лекс или за плебисцитум. В съзнанието на чиновниците вече не съществувала разлика между едното и другото.

Пдекс — почти умилителна латинска мръсна дума, отнасяща се за задника.

Полукс — юмручният боец, „забравеният“ близнак на Кастор. От четирите деца на цар Тиндар и Леда — родени всички като близнаци — само две били заченати от Тиндар, а другите две — от Зевс, който бил отвлякъл Леда, след като приел формата на лебед. Кастор и Елена били от Зевс, а Полукс (на гръцки — Полидевк) и Клитемнестра — от Тиндар (любопитно в случая е разминаването между гръцката и римската легенда — според гърците не Кастор, а именно Полидевк е синът на Зевс, заради което е и безсмъртен. Легендата разправя, че след убийството на Кастор при една разбойническа свада, воден от безграничната си обич към брат си, Полидевк му подарил половината си безсмъртие — така двамата получили правото да прекарват един ден на Олимп, но на другия заедно слизали в Подземното царство. Най-накрая възхитеният от саможертвата на Полидевк Зевс ги качил на небето и ги превърнал в съзвездието Близнаци. — Б.пр.). Обречен завинаги да бъде споменаван след брат си, Полукс често не бил споменаван изобщо. Римляните имали навика да наричат храма на Кастор и Полукс на Форум Романум просто „Касторовия“ (вж. Кастор).

Помериум — свещената граница на град Рим. Била отбелязана със специални камъни — ципи — и по традиция се смятало, че е определена от цар Сервий Тулий. До времето на диктатора Сула не била променяна. Помериумът не следвал плътно Сервиевите стени, една от причините да се съмняваме, че стените са били построени именно от цар Сервий Тулий, който би ги построил така, че да съвпадат с него. Помериумът опасвал целия Палатин, но оставял Авентина отвън, както и Капитолия. Според традицията помериумът можел да бъде разширен само от човек, разширил значително римската територия. Според религията само това, което се намирало вътре в помериума, можело да се смята за Рим — останалото било просто римска територия.

Понс — мост.

Понт — голямото царство, намиращо се от южната страна Евксинския понт (Черно море).

Понтифекс — латинската дума за свещенослужител; и до ден-днешен е останала непроменена в много съвременни европейски езици. Много филолози са на мнение, че в най-ранна епоха понтифексът е бил този, който е строил мостовете, за които се е смятало, че са своего рода магически. Дали е така, или не, не знам, но със сигурност в републиканската епоха понтифексът бил с по-различен ранг и функции от останалите жреци; задължително членувал в някаква колегия и служел като съветник на римските магистрати по религиозните въпроси — след като римската религия по принцип се ръководела от държавата. Първоначално всички понтифекси трябвало да бъдат патриции, но според приетия в 300 г. пр.Хр. лекс Огулния станало възможно членове на колегиите да бъдат и плебеи.

Популония — пристанищен град на западното, тиренското крайбрежие на Италийския полуостров.

Порта — порта.

Портикус — покрита колонада, или във формата на дълга, права аркада, или на правоъгълник, ограждащ вътрешен двор (перистил). Било най-удобното място за водене на търговски или обществени дела. Портикус Маргаритария, намиращ се в горния край на Форум Романум, получил името си от търговците на бисери, които си държали там сергиите и дюкяните. Под Портикус Метели, построен в съседство с храма на Юпитер Статор на Марсово поле, се били настанили службите на цензорите, както и на много делови люде. Портикус Минуция при Фламиниевия цирк приютявал канторите, в които едилите се занимавали със снабдяването със зърно, а редом с тях — на търговци и предприемачи. Потрикус Емилия, обърнат към доковете на римското пристанище, представлявал същински търговски център, в който се срещали едновременно вносители и износители на всевъзможни стоки.

Презраменен ремък — всъщност римляните са използвали два вида колани, на които да си окачат меча, в зависимост от самия него. Когато са били въоръжени с късия римски меч гладий, войниците са си слагали обикновени колани около кръста. Когато обаче са носели дългия германски меч, окачали са го на ремък, опасващ тялото им от едното рамо (обикновено дясното) до другия хълбок.

Преномен (мн.ч. — преномина) — първото име на римлянина. Използвали се в твърде ограничен брой — по времето на Гай Марий имало може би двадесетина различни лични имена, като поне половината от тях се използвали от броени фамилии. Всяка генс или фамилия имала предпочитания към определени преномина, което още повече ограничавало възможността за избор. Съвременният учен може с лекота да установи само по преномена на човек, дали той е член на дадена генс или не: така например Юлиите кръщавали децата си само с три имена: Секст, Гай или Луций, така че един Марк Юлий най-вероятно не е истински патриций Юлий; Лициниите предпочитали Публий, Марк и Луций, Помпеците — Гней, Квинт и Секст, а Корнелиите — Публий и Луций. Някои фамилии предпочитали такива преномина, каквито не се срещали другаде: например Апий се наричали само в рода на Клавдиите, а Мамерк — в този на Емилий Лепидите. Една от големите загадки за съвременните историци е Луций Клавдий, който заемал поста на рекс сакрорум през късната република. По принцип преноменът Луций не се използвал от Клавдиите, но понеже въпросният рекс сакрорум трябва да е бил патриций, излиза, че е и истински Клавдий. Лично според мен е съществувал отделен клон на Клавдиевата фамилия, носеща преномена Луций и който по традиция заемал поста на рекс сакрорум.

Претор — преторската длъжност била втората по старшинство в римската система на управление и следователно предпоследна стъпка по „пътеката на честта“ (като изключим цензорството, което било специален случай). В началото на републиката двамата най-висши магистрати се наричали именно претори. Към края на четвърти век пр.Хр. те се прекръстили на консули, а в продължение на няколко десетилетия с названието „претор“ се обозначавал един-единствен магистрат, по всяка вероятност градският претор, чиито задължения се ограничавали в рамките на град Рим (което развързвало ръцете на консулите да водят война далеч от пределите му). В 242 г. пр.Хр. се появил вторият претор чуждестранният. Впоследствие придобиването на отвъдморски територии направило необходимо създаването на нови институции, които да упражняват на място римската власт и така в 227 г.пр.Хр. се създали постовете на нови двама претори, които да се грижат за Сицилия и Сардиния. В 197 г.пр.Хр. към тях се присъединили още двама, управляващи двете испански провинции. Така преторите станали шестима и задълго броят им нямало да се увеличи. По времето на Гай Марий преторите били все още трима на брой. Трябва все пак да допълня, че по въпроса се водят спорове: в съвременната историческа мисъл има две различни мнения по въпроса: едната, че преторите се увеличили от шест на осем при диктаторството на Сула и другото, че преторите са станали осем още при един от двамата братя Гракхи. Аз самата предпочетох да се придържам към първото мнение, затова и в книгата ми преторите са само шестима.

Префектус фабрум — буквално „този, който съблюдава правенето на неща“. Една от ключовите фигури в римската армия, макар че всъщност функциите й се изпълнявали от цивилен. Бивал назначаван лично от главнокомандващия. Отговарял за всичко, свързано с екипировката и продоволственото снабдяваме на армията, като се почне от животните и фуража и се свърши с личния състав и неговото изхранване. Понеже именно той сключвал договори с търговците и предприемачите за бойното снаряжение и продоволствията, притежавал огромна власт и ако не бил с железни морални устои, имал невероятни възможности за забогатяване.

Приватус — най-общо казано, частно лице, римски гражданин. В книгата си обаче използвам термина, за да обознача сенаторите, които все още не са заемали каквато и да е държавна служба.

Примус интер парес — „пръв сред равни“. Това бил девизът на всички римляни, впуснали се на политическата сцена. Представлявал целта, до която всеки римски политик се домогвал — да застане над и пред своите събратя. По определение се предполагало, че примус интер парес стои сред хора, които наистина са му равни — по произход, потекло, опит, лично положение, лични постижения и дигнитас. Стремежът един римски благородник да се обяви за пръв сред равни подсказвал, че той не търси нито царската власт, нито диктаторската, което би го поставило над останалите. Римляните обичали съревнованията, а за такива всички трябвало да имат равен старт.

Примус Пилус — центурионът, командващ центурията, застанала начело на кохортата, която пък е начело на римския легион — следователно най-висшият центурион в целия легион. За да стигне до този пост, трябвало да мине през редица повишения и затова бил смятан за най-способния човек в легиона.

Принцепс Сенатус — на съвременен език бихме могли да го преведем като председател на Сената. Цензорите спирали избора си на определен сенатор — патриций с непоклатими морални устои и неуронен престиж, с висока дигнитас, както и с голяма аукторитас, и му връчвали почетната титла на Принцепс Сенатус. По всичко изглежда, че подобна почест не се връчвала за цял живот, ами на всеки пет години, почти с встъпването си в длъжност новоизбраните цензори проверявали дали носителят й не се е компрометирал междувременно и не следва ли да му я отнемат. Марк Емилий Скавър бил избран за Принцепс Сенатус сравнително млад — по всичко изглежда, че въпросната почест му е била отдадена още докато е бил консул в 115 г. пр.Хр. Понеже не била честа практика човек да бъда избран за Принцепс Сенатус, преди да е служил като цензор (самият Скавър бил избран за цензор в 109 г.пр.Хр.), удостояването на Скавър с титлата е било или знак на признателност за изключителните му лични качества, или (както мислят някои съвременни изследователи) следствие от простия факт, че във въпросната 115 г.пр.Хр. Скавър се е оказал най-висшестоящият сенатор — патриций, който можел да поеме подобно задължение. Той продължил да бъде Принцепс Сенатус до самата си смърт и доколкото знаем, никога не е бил под заплахата тя да му бъде отнета.

Провинция — сферата, в която има реална сила империумът, връчен на определен магистрат или промагистрат. Думата започнала да се употребява и за обозначаване конкретно мястото, където носителят на империума го използвал — с други думи, територията на Рим или на някое от неговите владения, останала под вниманието на намиращия се на място управител. По времето на Гай Марий всички римски провинции се намирали извън Италия и Италийска Галия.

Проконсул — човек, който се ползва с пълномощията на консул. Подобен империум обикновено се връчвал на онзи, чийто мандат като консул току-що е привършил, но който вижда консулските си пълномощия удължени (откъдето и представката „про-“), за да управлява определена провинция или да командва определена армия от името на римския Сенат и народ. Обикновено проконсулският мандат се ограничавал, също както консулския, в рамките на една година, но ако и до този срок врагът, с когото проконсулът е във война, не бил доведен до разгром, пълномощията най-често се подновявали за трети път. Ако не се намерел бивш консул, който да управлява някоя застрашена провинция, вместо проконсул на място се пращал някой от току-що освободилите се от длъжност претори, наречен затова и пропретор, който обаче също получавал проконсулски империум. Проконсулският империум се ограничавал в пределите на управляваната от него провинция или в пълномощията, които са необходими за изпълнението на конкретната му задача, и губел изцяло своята сила, щом стъпел в рамките на помериума.

Пролетарии — с това име се обозначавала най-общо най-нискостоящата прослойка в римското общество. Думата пролетариус произлиза от пролес, което означавало „поколение“, „потомство“, „деца“ в най-общия смисъл, и смисълът й бил, че градската беднота не била способна да даде на Рим нищо повече от собствените си деца.

Пропретор — човек, който се ползва с пълномощията на претор. Пропреторският империум се връчвал или на все още изпълняващ длъжността си претор, или на такъв, чийто мандат току-що е приключил, и се давал, за да може носителят му да управлява дадена провинция или ако е нужно, да води война. Подобно на проконсулския пропреторският империум губел силата си в мига, когато носителят му пристъпел свещената граница на Рим. По силата на пълномощията пропреторската длъжност отстъпвала на проконсулската и обикновено се връчвала за управлението на провинция, в която цари относително спокойствие. Затова и по правило пропреторът нямал правото сам да обявява война на съседите си — можел да воюва само ако собствената му провинция бъдела нападната.

Проход на Брен — днешният проход Бренер. Името му идва или от първия от двамата келтски царе, наречени Брен (вж. Брен (1)), който вероятно е нахлул в Италия през въпросния проход, или от келтското племе брени, което населява Алпите в близост до прохода. От всички алпийски проходи проходът на Брен бил на най-малка надморска височина и следвал долината на река Изарк, приток на Атезис. Това обаче не го правел предпочитан от пътниците заради негостоприемните земи на север от него.

Проход на саласите — в действителност два прохода — днешните Малък и Голям Сан Бернар (вж. Лугдунумски проход и саласи).

Птериги — кожени ленти, които се спускали от пояса до коленете като пола или от раменете до лактите като ръкави; понякога завършвали с ресни. Това бил традиционният отличителен знак на висшите офицери и пълководци в римската армия и не се носели от редовите войници.

Пунически — прилагателното, което се използва за всичко, свързано с Картаген и картагенците и от което носят името си трите войни, водени между Рим и Картаген. Думата произлиза от финикийски.

Путеоли — днешен Поцеоли. По времето на Гай Марий градът бил най-голямото и оживено пристанище в Италия и по търговския си оборот превъзхождало дори остров Делос. Животът в Путеоли бил изрядно организиран и въпреки функциите си на пристанищен град той запазвал чара си на крайморски кът за почивка на богатите римляни. Най-видната фамилия в града била тази на Граниите, които били в родствени връзки с Гай Марий и други латински семейства в Арпинум.

Регия — малката къщичка на Форум Романум, останала от най-дълбока древност. Била с доста любопитна форма и гледала на север. Служела за седалище на върховния понтифекс, както и на жреческата колегия на понтифексите. Била осветена, като храм и в нея се намирали параклисите и олтарите на някои от най-старите божества — нумина — Опсиконсива, Веста, Марс. Покровител на свещените щитове и копия (вж. нумен). В Регията държал архивите си върховният понтифекс, но тя никога не му е служела като резиденция, въпреки че според устната традиция Регията била домът на Нума Помпилий, втория римски цар.

Рекс Сакрорум — в епохата на републиката бил вторият по важност понтифекс в жреческата йерархия. Трябвало да бъде патриций и бил обграден със също толкова табута, колкото и фламен Диалис.

Рем — братът — близнак на Ромул. След като помогнал на Ромул да основе селището върху Палатина и да построи крепостните му стени, Рем бил убит от него, задето бил прескочил същите тези стени — явно това било считано за светотатство.

Рен, река — днешната река Рейн. В древността представлявала естествената граница между Германия и германските племена и Гали и галските племена. Била толкова дълбока, широка и бърза, че се смятало за невъзможно да се построи мост над нея.

Репетунде — незаконно събрани данъци. До времето на Гай Гракх нямало установена практика да се дават под съд управителите на провинции, които са използвали властта за собственото си обогатяване; един-два пъти са били съставяни извънредни съдилища или комисии да разследват деянията на конкретни управители и това било всичко. Освен това при тези първи опити за съставяне на квестионес, както се наричали въпросните съдилища, съставът на съдебните заседатели бил попълнен изключително от сенатори, заради което и процесите скоро се оказали пълен фарс — никой съдия — сенатор нямало да си мръдне пръста да подведе под отговорност своя събрат управител на провинция. Но изведнъж в 122 г. пр.Хр. Маний Ацилий Глабрион, близък съратник на Гай Гракх, прокарал своя лекс Ацилия, според който се създавал постоянен съд, за да се занимава с данъчните злоупотреби, попълнен от представители на конническото съсловие. Бил издаден списък с имената на 450 конници, които можели да бъдат повикани за съдебни заседатели. В 106 г.пр.Хр. Квинт Сервилий Цепион върнал всички съдилища, включително този за данъчните злоупотреби, в ръцете на Сената. В 101 г.пр.Хр. Гай Сервилий Главка на свой ред върнал въпросната юрисдикция на конниците, заедно с множество законови нововъведения, които щели да се превърнат в установена практика за всички видове съдилища. Всички случаи, разглеждани от съда за данъчни злоупотреби, за които имаме сведения, се отнасят конкретно до управители на провинции, срещу които имало доказателства, че са прибирали незаконно събрани средства от местните жители, но не е изключено след приемането на лекс Ацилия в 122 г.пр.Хр. същият този съд да се е занимавал с всякакви други обвинения в незаконно забогатяване. Били предвидени парични възнаграждения за гражданите — информатори, а неграждани, които успеели да докажат, пред съда нечии злоупотреби, получавали римско гражданство.

Република — първоначално терминът се състоял от две думи — рес публика — това, което представлява народът като цяло или с други думи неговото управление. В днешно време използваме думата „република“, имайки предвид избрано с общ вот правителство, което не признава над себе си никакъв монарх, но е твърде съмнително при създаването на своята република римляните да са гледали по този начин на нещата, въпреки че републиката е била от самото начало алтернатива на монархията.

Рея Силвия — дъщерята на Нумитор, цар на Алба Лонга по времето, когато Рим още не съществувал. Нумитор бил свален от власт от по-малкия си брат Амулий и Рея Силвия била превърната във весталка, за да няма никога деца. Но бог Марс я видял, отвлякъл я и я обладал. Когато Амулий открил, че Рея е забременяла, я затворил и я държал така, докато не й дошло времето да ражда. Взел двете й новородени момченца, сложил ги в кошница, изплетена от папурени стъбла, и хвърлил кошницата в Тибър по времето на годишния му прилив. Кошницата доплувала до Фикус Руминалис, свещеното смокиново дърво в близост до бъдещите Какови стълби, водещи до върха на Палатина. Близнаците били открити от една вълчица, която ги откърмила в близката пещера. Били спасени от Фаустул и жена му Ака Ларенция, които ги отгледали до възмъжаването им. Близнаците — разбира се, става дума за Ромул и Рем — убили Амулий и върнали баща си Нумитор на престола в Алба Лонга. Другото име на Рея Силвия било Юлия.

Римско пристанище — римляните го наричали просто „пристанището“. Намирало се на брега на Тибър, от страната на града и надолу по течението от Понс Сублициус или Дървения мост, където били построени много кейове и пазарища, които да поемат на място товара от постоянно прииждащите откъм Остия ладии и баржи, собственост предимно на дребни търговци. Римското пристанище било извън Сервиевите стени и трябвало да се побира на изключително тясната ивица земя, притисната между реката и скалите на Авентина, върху него се намирали държавните складове за зърно.

Риторика — изкуството на оратора, превърнато в нещо, твърде близко до науката както от гърците, така и от римляните. Добрият оратор говорел според строго определени правила, които далеч надхвърляли използването на определени думи и изречения; за речта били от основно значение и движенията на тялото, и жестовете с ръце. В ранната и средната република гръцките учители по риторика били обект на всеобщо презрение и понякога дори ги пъдели със закон от Рим; Катон Цензор например бил заклет противник на гръцките ритори. По-късно обаче до голяма степен заради гъркофилството на Сципионовия кръг и на някои други високообразовани римски аристократи латинската опозиция отслабнала и по времето на братята Гракхи повечето римски младежи се обучавали при гръцки ритори. На свой ред латинските им колеги изпаднали в немилост. Съществували различни риторически стилове — Луций Лициний Крас Оратор предпочитал т.нар. азиански стил, по-образен и драматично звучащ от атическия. Трябва да бъде напомнено, че публиката, която се събирала, за да слуша публичните речи на ораторите, независимо дали се държат по политически въпроси или пред съда, била съставена почти изключително от познавачи в областта на риториката; затова слушателите не изпускали нито дума от речта на говорещите и посрещали всичко с дълбока критика; правилата и техниките на риториката им били добре познати и вкусът им не бил лесен за задоволяване.

Рия — Плутарх (който пише на гръцки) твърди, че името на майката на Квинт Серторий било Рея, но такова латинско име няма. От друга страна, дори до ден-днешен Рия се среща като умалително от Мария, което пък е чисто латинско име, носи го например Гай Марий. Привързаността, която Квинт Серторий проявява към Гай Марий от самото начало на военната си служба и която не му позволява да го изостави дори когато Марий отблъсва с непоносимото си поведение и най-лоялните си съратници, ме кара да се замисля повече върху енигматичното име на майка му. Ако се вярва на Плутарх, Серторий изпитвал истинско благоговение към майка си. Защо тогава изведнъж майка му да не се окаже някоя Мария, наричана за кратко Рия, която да се пада кръвна роднина на Гай Марий? Ако това се окаже истина, тогава много въпроси биха намерили своите отговори. Така че от позицията на автор приех за изходна точка на отношенията между Серторий и Гай Марий предположението, че между двамата има някаква кръвна връзка. Трябва да си призная, че става въпрос за чиста измислица; не разполагам с никакви сериозни доводи, с които да подкрепя подобно твърдение.

Родан, река — днешна Рона. Обширната й и плодородна долина, населявана от келтските племена на галите, попаднала сравнително рано под римско влияние. След походите на Гней Домиций Ахенобарб в 122 и 121 г. пр.Хр. цялото поречие на Родан чак до земите на хедуите и амбарите станало част от римската провинция Трансалпийска Галия.

Рома — латинското име на Рим.

Ромул — по-важният от братята — близнаци Ромул и Рем (вж. Рем, Ромул). След като построил града върху Палатина и убил брат си, Ромул събрал много мъже — заселници около себе си, обявявайки малката седловина между двете могили на Капитолия за свято убежище. Затова и се предполага, че първите заселници в Рим са били предимно престъпници, търсещи убежище от правосъдието. Понеже им било по-трудно да привикат при себе си и жени — заселнички, Ромул и съгражданите му поканили всички жители на сабинското селище на Квиринала на празненство, обезвредили със сила мъжете — сабини и отвлекли сабинянките. Като следствие сабинското селище върху Квиринала станало част от разрастващия се град на Ромул, а влажната, мрачна, блатиста падина между Палатина и североизточните хълмове се превърнала в неутрална земя, където се появили първите пазарища и започнали да се провеждат първите публични събирания. С времето мястото получило названието Форум Романум. Самият Ромул царувал дълги години. Един ден обаче излязъл на лов в Козите блата на Марсово поле и бил застигнат от ужасна буря. След като не се завърнал у дома, всички римляни решили, че е бил отвлечен от боговете и е станал безсмъртен.

Ростра — формата за множествено число на думата „рострум“, с която се означавал корабният нос, направен от бронз или здраво дъбово дърво. Със специална маневра ужасното оръжие се забивало точно под ватерлинията на вражия кораб и го потопявала. Когато в 338 г. пр.Хр. консулът Гай Мений нападнал флотата на волските в залива Анциум, той й нанесъл такова съкрушително поражение, че цялата военна и политическа мощ на волските рухнала. За да отбележи знаменателната си победа, Мений откачил върховете на пленените вражи кораби и ги пъхнал в кладенеца на комициите точно под стената на ораторската трибуна на Форума. Векове след това ораторската трибуна на Форума продължавала да се знае като „ростра“ — като спомен за корабните носове, които били показани там.

Рузикада — най-близко намиращото се до нумидийската столица Цирта пристанище.

Сабация — наричана още Вада Сабация. Днешна Савона. Пристанище на лигурийския бряг.

Сабини — народ, говорещ оскански, който населявал земите на север и на изток от Рим — от самите му околности до билото на Апенините, но най-вече около някогашния път на солта — Вия Салария — към Адриатика. Сабините се славели със своята почтеност, храброст и свободолюбив. Най-важните им градове били Реате, Нерсия и Амитернум.

Сабис, река — днешната река Самбра във Франция.

Сав, река — днешната река Сава в Югославия.

Сагум (или сага) — войнишкото наметало, което пазело собственика си от всякакви природни стихии. Шило се от непрана вълна, която била най-непромокаемият материал, който древните познавали, и представлявало широк кръг, в средата на който се изрязвала дупка за главата, и се спускало почти до глезените. Най-добрите саги се правели в Лигурия, където овчата вълна била най-подходяща.

Саласи — келтско племе, което заемало обширната алпийска долина на река Голяма Дурия, на север и на запад от Медиоланум. Римските нахлувания в долината през цялото второ столетие пр.Хр. принудили племето да се отдръпне в по-високите части, но и ожесточили съпротивата му срещу Рим. Това, което привличало римляните, било самородното злато, което се намирало в големи количества в коритото на Дурия, недалеч от Епоредия. Златотърсачите, които се осмелявали да продължат нагоре по течението, били под постоянната заплаха да бъдат нападнати от саласите. Гай Марий засилил римското присъствие в областта, като дал земя на някои свои ветерани в Епоредия, и така принудил саласите да се отдръпнат във високите планински части на Алпите, където практически затворили двата прохода за римляните.

Салтатрикс тонза — буквално „бръснатата танцьорка“. С други думи мъж — хомосексуалист, който се обличал като жена и си предлагал плътските услуги.

Самнити, Самниум — оскански говорещ народ и областта, която заемал между Лациум, Кампания, Апулия и Пиценум. В голямата си част Самниум се покривал от планини и възвишения и земята му не била особено плодородна; градовете, сред които можем да изброим Бовианум, Цайета и Ескланум, били бедни и малки. Езерния и Беневентум, двата най-големи града в областта представлявали колонии, основани от Рим, и се ползвали с латински права. През цялата си история самнитите си оставали заклети врагове на Рим и на няколко пъти по време ранната и средната република нанасяли унищожителни поражения на римската армия. Но понеже не притежавали нито необходимия брой, нито нужните парични ресурси, така и не успели да отхвърлят напълно римската власт. Около 180 г. пр.Хр. самнитите били принудени да приемат на своя територия заселници, дошли от Лигурия по настояване на Рим, с което и привидно се сложил край на римските главоболия в северозападните части на областта. В началото римляните си мислели, че политиката им ще им донесе успех, но с времето новозаселилите се до такава степен се омесили със самнитите, че започнали да таят към Рим същата неприязън и враждебност като тях. От това и самнитската съпротива започнала да черпи нови сили.

Сардиния — една от първите римски провинции. Представлява голям остров в Тосканско (Тиренско) море на запад от континентална Италия. Сардиния била планинска, но плодородна земя, в която отглеждали превъзходна пшеница. Първоначално била под властта на Картаген, но по-късно Рим му я отнел заедно с Корсика. Из острова върлували множество разбойнически банди и по времето на републиката Сардиния се смятала за най-безперспективната римска провинция, най-вече защото в някои области римската власт се оказвала чисто фиктивна. Римляните мразели от дъното на душата си сардинците и ги наричали закоравели крадци, мошеници и простаци.

Сатрап — титлата, която поучавали провинциалните управители в Персия от своя цар. Александър Велики възприел термина и на свой ред започнал да го използва, както и по-късните партиянски царе от династията на Аршакидите. Областта, управлявана от сатрап, се наричала сатрапия.

Свещенонеприкосновен — народният трибун притежавал т.нар. сакроснактитас, което означавало, че личността му била неприкосновена; никой не можел да застане на пътя му или да попречи на изпълнението на задълженията му. Неприкосновеността им се гарантирала от плебса, който тържествено прочитал клетва, че ще уважава и почита светостта и неприкосновеността на своите магистрати, народните трибуни.

Свободен — всеки, който е роден свободен и никога не е бил продаден в робство (като се изключи дълговото робство, придаващо на длъжника особения статут на нексус — практика, която по времето на Гай Марий се е срещала изключително рядко сред римските граждани, но се е ширела сред италийските съюзници, жертва на римската алчност).

Секвана, река — днешна Сена във Франция.

Сенат — самите римляни вярвали, че Сенатът бил основан още от Ромул, който включил в състава му стотината най-видни патриции, но е по-вероятно появата му да се дължи на някой от не чак толкова дълбоко забулените в мистерия по-късни римски царе. С установяването на републиката Сенатът се запазил като висш съвещателен орган и макар в състава му да продължавали да влизат изключително патриции, броят им нараснал на триста. Сравнително скоро до сенаторския пост започнали епизодично да се добират и плебеи, но трябвало да изминат столетия, за да им се удаде да получат някоя от висшите магистратури.

Най-вече заради древния си характер Сенатът никога не получил точна дефиниция на функциите и правомощията си — с времето само частично се определили някои от тях. Сенаторството се смятало за пожизнено, което предразполагало Сенатът скоро да се оформи като своеобразна олигархия. Затова и през голяма част от неговото съществуване членовете му (а Сенатът просъществувал поне формално до самото падане на Константинопол в ръцете на турците в 1453 г. сл. Хр. — Б.пр.) се борели ожесточено за отстояване на естественото им — според собствените им виждания — право на превъзходство над останалите им съграждани. По времето на републиката човек можел да получи правото да влезе в Сената единствено от цензорите (които можели и да го отнемат). По времето на Гай Марий било отдавна възприета практика сенаторът да се ползва с годишен доход от поне един милион сестерции, въпреки че до самото падане на републиката това не било записано под формата на официален закон. Както много други правилото просто съществувало.

Единствено сенаторите имали правото да ходят облечени в характерната за тях туника с широк пурпурен ръб — т.нар. латус клавус. На краката си носели затворени, кафяви кожени обувки, а върху пръста на едната си ръка — сенаторския пръстен (който първоначално бил железен, но по-късно станал златен). Сенатът невинаги се свиквал в собствената си сграда — Курия Хостилия, но заседанията му можело да се провеждат единствено на предварително осветени за целта места. Така например новогодишните церемонии по встъпване в длъжност на консулите, както и първото заседание за годината се провеждали пред и вътре в храма на Юпитер Оптимус Максимус, докато събранията, на които трябвало да се обсъждат конкретни належащи въпроси, се провеждали в храма на Белона, намиращ се извън пределите на помериума.

Сред сенаторите съществувала строга йерархия, която определяла реда, по който се водели изказванията по време на събранията му. По времето на Гай Марий начело на сенаторския списък седяло името на Принцепс Сенатус, а както и навсякъде другаде патрициите винаги говорели преди плебеите. Характерно било, че далеч не всички сенатори имали правото изобщо да говорят пред колегите си. Т.нар. сенаторес педарии имали правото единствено да гласуват. Речта на оратора не била ограничена нито по време, нито по съдържание — в смисъл, че можело да засяга всичко, което говорещият сметнел за важно да бъде засегнато. Оттам и популярната практика на протакане, която не можела по никакъв начин да бъде възпряна. Заседанията можели да се провеждат единствено от изгрев до залез-слънце и не можели да съвпадат по време със заседанията на комициите — но можели да се провеждат, ако в някой от определените за събрания на комициите дни такова не бъде свикано. Ако подложеният на гласуване въпрос бил маловажен или пък бил посрещнат с пълно единодушие, гласуването се извършвало просто с вдигане на ръка. Иначе се гласувало по принципа на разделяне Сената на две. Сенатът бил по-скоро съвещателен, отколкото законодателен орган и затова документите, които излизали от заседанията му носели наименованието консулта (от консултум), своето рода укази и молби към някое от народните събрания. Ако взиманото решение било важно, за гласуването му се е изисквал определен кворум, но в днешно време не се знае как точно кворумът е бил определян по времето на Гай Марий — може би е бил от една четвърт от всички сенатори? Със сигурност повечето заседания на Сената се провеждали при слабо присъствие, понеже сенаторът не бил длъжен да присъства редовно на събрания.

Било се превърнало в традиция някои области на управлението да остават изключително в компетенцията на Сената, независимо че той не притежавал пряка законодателна власт. Това важало особено за фиска, след като Сенатът контролирал държавната хазна, за външната политика, за войната и мира. В случай на граждански размирици, както при братята Гракхи, Сенатът можел да си присвои цялата изпълнителна власт, приемайки т.нар. Сенатус Консултум се република дефенденда — сенатския „декрет — ултиматум“.

Сенатори — както е било установено още през царския период, Сенатът на Рим се е състоял от стоте патриции, наречени патрес, което означава най-общо „отци“. С установяването на републиката обаче, когато в Сената започнали да се допускат и плебеи, броят на сенаторите нараснал до триста, а задължението за приемането на нови членове било прехвърлено на цензорите. По това време се появило и определението „назначените отци“, защото на практика новоприетите сенатори били назначавани. По времето на Гай Марий терминът „назначени отци“ широко се е употребявал и много често сенаторите са били наричани именно така.

Септа — буквално „обор“ или всякакво оградено място за добитък. В републиканската епоха с това име се обозначавало едно определено празно пространство на Марсово поле, намиращо се недалеч от Вия Лата и от Вила Публика. На септата нямало нищо застроено, но точно тя била мястото, където се събирали центуриатните комиции. Понеже центуриите се свиквали най-вече, за да гласуват, септата била специално разделяна от временни огради, които да отредят мястото за всяка от петте класи.

Сервиеви стени — Мурус Сервии Тулии. Римляните били убедени, че стените, обикалящи републикански Рим, били издигнати по времето на цар Сервий Тулий. Някои свидетелства обаче подсказват, че стените са били построени едва след оплячкосването на Рим от галите на Брен (1) в 390 г. пр.Хр.

Сервий Тулий — или Сервий Тул. Шестият римски цар и единственият от седемте, който и да не бил родом от Рим, бил латин. Смятало се, че е издигнал наречените на негово име Сервиеви стени (което не е направил), но във всеки случай Агера, двойната крепостна стена, обърната към Есквилинското поле, ще да е била негово дело. Просветен владетел и законодател, Сервий Тулий сключил договор между Рим и Латинската лига, който до самия край на републиката бил изваждан понякога на показ в храма на Диана. Убийството му се превърнало в пример за най-жестоко престъпление — родната му дъщеря Тулия се била наговорила с любовника си Тарквиний Горди да убият първо съпруга й, а после и баща й. Сервий Тулий бил посечен насред улицата, някъде в близост до Кливус Орбиус, а Тулия на два пъти прегазила трупа му с колесницата си.

Сестерция — най-широко използваната римска парична единица, с която се извършвали всички сметки в римската държава, откъдето и най-честото й споменаване в латинските извори от републиканската епоха. Името й произлиза от словосъчетанието семис терциус, означаващо два и половина (аса). На латински било прието да се съкращава като HS. Сестерцията била малка сребърна монета и се равнявала на една четвърт от денария.

Сибила, Сибилински книги — Сибила била пророчица, която както повечето оракули произнасяла предсказанията си в състояние на екстаз. Най-известната Сибила живяла в пещера в Кума на Кампанийския бряг. Римската държава пазела цяла поредица написани предсказания, наричани общо Сибилински книги, придобити, както се знае, при цар Тарквиний Приск. Сибилинските книги били написани първоначално върху палмови листа (после били преписани върху папирус) на гръцки език. По времето на Гай Марий те били обект на такава почит, че за тяхното съхраняване се грижела цяла колегия от десетима нисши жреци — т.нар. децемвири сакрис фациундис — и по време на криза били тържествено преглеждани дали не съдържат някое предсказание, което да има смисъл в създадената обстановка.

Силан, Силен — глава на сатир — с грозно, тъпоносо лице и лукаво изражение, от което се изливала водата на римските обществени фонтани, построени от камък при Катон Цензор.

Синус — подчертана извивка или сгъвка. Терминът се използвал за различни неща, но в книгата си аз съм се придържала към две от значенията му. Едното е латинското понятие за, това, което ние наричаме „залив“ — например Синус Арабикус (Червено море), Синус Лигустикус (Генуезкият залив) или Синус Галикус (Лъвският залив). Второто се отнася до гънката на тогата, която се образува при минаването й под дясната ръка и премятането й през лявото рамо — практически синусът представлявал джобът на римския гражданин.

Сиракуза — главният и най-голям град в Сицилия.

Скептик — последовател на философската школа, основана от Пирон и ученика му Тимон и разпространила се първоначално около града Скепсис в Троада. Скептиците отричали правото на съществуване на всякакви догми и вярвали, че на човек не е съдено да придобие истинско познание. Вследствие от това скептиците престанали да вярват в каквото и да било.

Скордиски — келтско племенно обединение, което в голямата си част се било смесило с илирите и траките. Скордиските населявали Мизия между средното и долното течение на Дунав и планините, заграждащи Македония от север. Могъщи и войнолюбиви скордиските безмилостно опустошавали римската провинция Македония и правели труден живота на не един римски управител.

„Слама върху рогата“ — в древността всички волове са били надарени с внушителни рога, но в същото време далеч не всички били с благ характер, независимо че ги скопявали. Буйстващите трябвало да бъдат набелязвани, за да се разпознават отдалеч. Около рога, с който животното нападало, била увивана слама; ако мушкало и с двата — и сламата се увивала около двата. Случело ли се пешеходците по римските улици да видят впрегнат в каруца вол със слама около рогата, веднага се разбягвали встрани. Изразът „слама върху рогата“ влязъл в употреба, за да обозначи човек, едър и привидно спокоен, който обаче изведнъж е доказал, че може да удря силно и изненадващо.

Смарагд — спори се дали камъкът, който древните са наричали по този начин, съвпада с нашия смарагд (или изумруд), макар че не е изключено тогавашните изумруди да са идвали от Скития. Иначе се знае със сигурност, че камъните, върху чийто добив от островите в Червено море държали монопол царете от династията на Птолемеите, били берили.

Смирна — днешен Измир в Турция. Едно от най-големите пристанища по егейското крайбрежие на Мала Азия. Намирало се близо до устието на река Херм. Основан като йонийска гръцка колония, в продължение на около триста година — от шести до трети век пр.Хр. — градът престанал да съществува. Едва при Александър Велики Смирна се въздигнала отново и повече никога не погледнала назад към тъмното си минало. Разраснала се предимно като търговски център, но с времето приютила и множество интелектуалци.

Созий — име, може би тясно свързано с търговията с книги в Рим. Знае се, че по времето на принципата на Август имало двама братя Созии, които се занимавали с издателска дейност, заради което и си позволих да използвам фамилията им и да им измисля незнаен предшественик няколко десетилетия по-рано. В крайна сметка в това няма нищо нелогично — в римското общество различните отрасли на търговията попадали обикновено у определен брой фамилии, в които занаятът се предавал от поколение на поколение. По времето на Марий търговията с книги вече била процъфтяваща. Та защо да не се занимавал с нея някой Созий?

Спомагателни Легиони — всички легиони, които воюват на страната на Рим, но са съставени от войници, непритежаващи римско гражданство. Самите войници също биват наричани „спомагателни“ и терминът се е използвал дори за конницата. По времето на Гай Марий голямата част от спомагателната пехота е била съставена от италийци, докато спомагателната конница се е набирала предимно сред гали, нумидийци и траки, тъй като, за разлика от римляните, воюващи открай време единствено пешком, тези народи са владели до съвършенство ездата.

Стибий — черен прах, базиран на антимон, който се разтварял във вода и се използвал за изрисуване на миглите и веждите, както и на линии около очите.

Стоик — последовател на философската школа, основана от кипърския финикиец Зенон в трети век пр.Хр. Като начин на философско мислене стоицизмът особено се нравел на римляните. Основавало се на принципа, че светът се изграждал върху добродетелта (силата на характера) и нейната противоположност — слабостта на характера. Добродетелта била единственото добро, а слабостта на характера — единственото зло. Парите, болката, смъртта и всичко друго, което се сипе като напаст върху човека, не били от значение, защото добродетелният човек бил в самата си същност добър и затова по определение трябвало да бъде щастлив и доволен, дори ако живее в пълна беднота, ако е съпътстван от постоянна физическа болка или е осъден на смърт. Както с повечето неща, които възприемали от гърците, римляните не променили съществено стоическата философия — само избегнали най-трудносмилаемите й съставки с помощта на будния разум. Пример за това бил Брут.

Стомана — терминът „Желязна епоха“ е доста подвеждащ, след като желязото само по себе си е почти неизползваемо. То замества бронза едва когато древните ковачи изнамерили начин да го преработват в стомана. Оттогава обаче именно стоманата е предпочитаният материал за направата на сечива, оръжия и всичко друго, за което е нужна едновременно твърдост, издръжливост и способност да се заостря по краищата. Аристотел и Теофраст, които живели в Гърция през четвърти век пр.Хр., пишат за „стомана“, а не за „желязо“. Самият процес обаче по преработката на желязната руда в използваем материал се провеждал при пълното незнание на майсторите за химичните и металургичните закони, които го правят възможен. Основната руда, от която се извличало желязото, бил хематитът; пиритите се използвали по-рядко заради силната токсичност на серните отпадъци. Страбон и Плиний Стари описват метод на изпичане (оксидация) на рудата в пещи с каменни плочи, но по-ефективни се оказвали шахтовите пещи, които разтопявали повече количество руда едновременно и затова били предпочитани. Повечето металурзи обаче използвали едновременно и едните, и другите пещи и първоначалният продукт, който се получавал от рудата, били покрити с шлака брусове или слитъци. Слитъците били нажежавани до температура на топене, след което бивали обогатявани допълнително с въглерод чрез изчукване в дървени въглища. По този начин падала и голяма част от вредната шлака, но в древността стоманата така и не можела да се освободи напълно от нея. Римските металурзи познавали добре техниките по каляване, охлаждане и циментация (при последната желязото допълнително се обогатявало с въглерод). Всяка различна процедура по различен начин променяла основата на въглеродната стомана, така че крайният материал да се използва и за различни цели — за бръсначи, остриета на мечове, ножове, брадви, сърпове, длета за дърво и за метал, пирони, метални пръти и т.н. Стоманата за режещи повърхности излизала твърде скъпо, така че за да не се хаби излишно металът, тънкото острие се заварявало (римляните познавали два метода на заваряване — чрез налягане или чрез разтопяване) за основа от по-евтина стомана. Мечовете, които използвали римските войници обаче, били изцяло от най-качествена стомана, чийто заострен край режел каквото му попаднело — стоманата се получавала чрез закаляване при температура от 280°С. (Онези читатели, които са достатъчно възрастни, за да са се сблъскали с ножчета и мачете от ръждаема въглеродна стомана, навярно си спомнят с носталгия колко коварни и опасни бяха остриетата им, далеч по-заострени от сегашните, неръждаемите — е, приблизително толкова остри са били и римските мечове.) В античността всички инструменти, използвани от ковачите — клещи, наковални, чукове, духала, тигели, огнеупорни тухли и т.н. — били добре познати и се срещали повсеместно. Но теоретичната страна на металургията били напълно погрешна: мислело се например, че естеството на течността, използвана при охлаждането, влияела на крайния резултат; а пък никой не можел да си обясни, че причината от желязната руда, добивана в Норикум, да се получава толкова първокачествена стомана, се кореняла в ограничения състав на чист манган, незамърсен с фосфор, арсеник или сяра в рудата, и че следователно добиваната стомана била манганова стомана.

Субура — най-бедната и най-гъсто населената част от град Рим, Намирала се на изток от Форума, в падината, образувала се между Опийската могила на Есквилинския хълм и Виминала. Главната артерия в района, която била забележително права и дълга, носела в различните си части три различни имена: в долния си край — там, където се свързвала с Аргилетум, се казвала Фауцес Субуре; следващата отсечка се знаела като Субура Майор, а последната, която изкачвала полите на Есквилина, се наричала заради стръмния си наклон Кливус Субуранус. По посока на Виминалския хълм от Субура Майор се отделяли Субура Минор и Викус Патриции. В Субура се срещали изключително инсули и в целия район само едно-единствено място заслужавало внимание — т.нар. Турис Мамилия, очевидно някаква кула. Жителите на квартала били несравними полиглоти и изключително разкрепостени в мисленето си; в Субура живеели и много евреи.

Субурана — името на една от четирите градски триби, една от двете, в които се вписвали имената на новоосвободените роби (другата била триба Есквилина). По тази причина в републиканската епоха Субурана била и една от двете най-големи по брой триби от всички тридесет и пет.

Суоветаврилия — специално жертвоприношение, в което се заколвали прасе (су), агне (ове) и вол или бивол (тавър). Било извършвано в случай на критична опасност и се посвещавало на определени богове — един от тях бил Юпитер Оптимус Максимус, друг — Марс и т.н., другите не са известни. Церемонията, съпътстваща суоветаврилията, изисквала, преди да бъдат заколени, жертвените животни да вървят начело на тържествено шествие. Освен при споменатите изключителни обстоятелства, суоветаврилия се извършвала в още два случая: първият бил, когато в края на май земята символично се пречиствала от дванадесетте нисши жреци, наречени фратрес арвалес, полските братя, а вторият идвал веднъж на пет години, когато цензорите излизали с цялата си канцелария на Марсово поле и се заемали с провеждането на пълното преброяване на римските граждани.

Сцила — едното възможно решение на някоя заплетена дилема. Другата възможност се наричала Харибда (вж. статия).

Сципион (1) (Сципион Африкански) — Публий Корнелий Сципион Африкански бил роден в 236 г. пр.Хр. и починал към края на 184 г.пр.Хр. Още много млад се отличил в битките при Тицин и при Кана и само на двадесет и шест години, преди още да е бил приет в Сената, получил, и то по волята най-вече на римския народ, проконсулски империум, за да поведе борбата с картагенците в Испания. В продължение на пет години се справял прекрасно със задачата си, разгромил напълно картагенските войски и спечелил за Рим двете му испански провинции. Въпреки жестоката сенаторска опозиция в 205 г.пр.Хр. в качеството си на консул (за какъвто бил избран само на тридесет и една години) получил разрешение да нахлуе в Африка, прехвърляйки войските си през Сицилия. В крайна сметка завладял както Сицилия, така и Африка, откъдето и към името му бил прибавен когноменът Африкански. В 199 г.пр.Хр. бил едновременно избран за консул и назначен за Принцепс Сенатус, а в 194 г.пр.Хр. отново станал консул. С политическата си прозорливост Сципион Африкански предугадил плановете на Антиох Велики да нападне Гърция и своевременно предупредил за това Рим. Когато сирийският цар действително нахлул в Гърция, Сципион Африкански бил назначен за висш военен легат от брат си Луций и придружил римската армия във войната срещу Антиох. По все още неизяснени причини обаче той си спечелил съперничеството на Катон Цензор, който подложил на политически гонения всички представители на рода на Корнелий Сципионите, и най-вече братята Публий и Луций. По всичко личи, че в разигралата се политическа драма победител е излязъл Катон Цензор, защото в 184 г.пр.Хр. Луций (който си спечелил прозвището Азиаген) бил лишен от качеството си на конник, а по-късно същата година брат му Публий починал. Сципион Африкански бил женен за Емилия Павла, сестра на покорителя на Македония. Имал двама сина, които не се отличили особено, и две дъщери; по-голямата се омъжила за братовчед си Публий Корнелий Сципион Назика Коркул, а по-малката била Корнелия, майката на братята Гракхи.

Сципион (2) (Сципион Емилиян) — Публий Корнелий Сципион Емилиян Африкански и Нумантийски се родил в 185 г. пр.Хр. По рождение не бил Корнелий от рода на Сципионидите, а син на покорителя на Македония Луций Емилий Павел, който го дал за осиновяване на големия син на Сципион Африкански Старши. Понеже Павел имал четирима синове, още един от братята му бил даден за осиновяване този път в рода на Фабии Максимите. Личната трагедия на Павел е в това, че тъкмо двамата му синове, които останали при него, починали в разстояние само, на няколко дни един от друг в 167 г.пр.Хр., оставяйки баща си без преки наследници. Майката на Сципион Емилиян била от патрицианската фамилия на Папириите, а жена му била единствената оживяла до пълнолетие сестра на братята Гракхи Семпрония, която била близка родственица със съпруга си.

След като се отличил по време на Третата пуническа война в 149–148 г. пр.Хр., Сципион Емилиян бил избран за консул в 147 г.пр.Хр., макар че още не бил навършил считаната за необходима за този пост възраст, заради което и си навлякъл неодобрението на голяма част от сенаторите. Изпратен в Африка, за да се заеме лично с командването на римската армия под стените на Картаген, той още тогава показал в пълна сила упоритостта и твърдостта, с която по-късно щял да се прослави; преградил с изкуствени диги картагенското пристанище и така блокирал напълно града. В 146 г.пр.Хр. Картаген се предал и по заповед на Сципион Емилиян бил сринат със земята. Съвременните историци се съмняват в истинността на легендата как земята била посята със сол, за да се попречи веднъж завинаги Картаген да надигне глава, но самите римляни й вярвали. В 142 г.пр.Хр. Сципион Емилиян бил избран за цензор, но заради личната вражда между него и колегата му практически бил лишен, от каквато и да е власт. В 140–139 г.пр.Хр. поел на пътешествие по море на изток, придружаван от двамата си гръцки приятели, историка Полибий и философа Панеций. В 134 г.пр.Хр. бил избран повторно за консул и му била възложена обсадата на град Нуманция в Близка Испания. В продължение на петдесет години под стените на малкото градче вече били капитулирали не една и две римски армии. Когато обаче пред града се явил Сципион Емилиян, на Нуманция й оставали да издържи още само осем месеца. След превземането й от римляните я сполетяла съдбата на Картаген и от града не останал нито камък. Всички жители на Нуманция били екзекутирани на място или отведени в робство.

По време на нумантийската обсада до ушите на Сципион Емилиян достигнала новината за подриването на мос майорум — установената обществена практика — от шурея му Тиберий Гракх и той лично подкрепил противниците на Гракх, особено общия си с Тиберий братовчед Сципион Назика. Въпреки че при завръщането на Сципион Емилиян в Рим в 132 г. пр.Хр. Тиберий Гракх не бил вече между живите, общественото мнение дълго време смятало именно зет му за подстрекател на убийците му. В 129 г.пр.Хр. Сципион Емилиян внезапно починал, заради което и дълго време след това се е говорело, че е бил убит. Главната заподозряна за това злодеяние била жена му Семпрония, сестра на Гракхите, тъй като било обществена тайна, че ненавиждала съпруга си.

По характер Сципион Емилиян бил любопитна фигура. Като интелектуалец той обожавал всичко гръцко и стоял в центъра на един обществен кръг, закрилящ и поддържащ личности като Полибий, Панеций или латинския драматург Теренций. Като приятел бил именно приятелят, за когото всеки би мечтал; като неприятел обаче се отличавал с жестокост и безскрупулност. Притежавал забележителни организаторски способности, но това не му пречело да прави недопустими грешки, както например по отношение на Тиберий Гракх. Високата му култура и вкус, както и природната му дарба за широк поглед върху нещата не му пречели да остава морално закостенял.

Събрание (народно събрание, комиции) — всяко едно събиране на римския народ по повод взимането на решения от управленски, законодателен или избирателен характер. По времето на Гай Марий съществуват три различни народни събрания: центуриатните комиции, трибутните комиции и плебейското събрание. При центуриатните комиции гражданите гласуват разпределени според имущественото си положение — разделени са на шест класи и общо сто деветдесет и три центурии (които по времето на Марий включват значително повече от сто души, но остават непроменени, за да не се изгуби относителната им тежест, такава каквато е била при първоначалното им обособяване) и са били пряко свързани с организацията на войската. Центуриатните комиции избират консулите, преторите и (на всеки пет години веднъж) цензорите. Другите две народни събрания се организират на териториално — племенен принцип. Трибутните комиции носят името си от тридесет и петте триби, между които са разпределени римските граждани по териториален признак, и са се свиквали по волята на консул или претор и са се занимавали с изработването на закони и избирането на куриатните едили, квесторите и военните трибуни. Действали са и като върховен съд. В плебейското събрание по принцип не се допускат до участие представители на патрицианските фамилии. Свиква се по волята на народен трибун. Плебейското събрание притежава пълномощието да издава закони (познати като „плебисцити“) и да раздава правосъдие. Пак то избира плебейските едили и народните трибуни. В нито едно от трите народни събрания индивидуалният глас на гражданина няма реална стойност; в центуриатните комиции гласуването се извършва по центурии и всяка центурия гласува според мнението на мнозинството от своите членове; в трибутните комиции и плебейското събрание се гласува по същия принцип според трибите и мнозинството във всяка една от тях я представлява цялата пред останалите.

Съсловие — ордо. За римляните съсловието имало смисъл най-вече на обществена група с приблизително еднакъв произход и богатство.

Съюзници — понятието „приятели и съюзници на римския народ“ се появява още в ранната римска република и с него римските магистрати са се обръщали към онези племена и народи, които са помогнали на Рим при голяма (най-вече военна) опасност. С течение на времето всички италийски племена и народи, които не получават римско гражданство и не стават субект на т.нар. латински права, започват да се считат за „съюзници“. В замяна на въоръжени подкрепления всеки път, щом Рим има нужда от тях, съюзниците се ползвали с неговата военна закрила, както и с някои търговски концесии. Понятието започва да се използва и за народи, населяващи земи извън Италийския полуостров, като например хедуите в Дългокоса Галия или за царство Витиния. Щом в мозайката на римските политически съюзи се намесват и чужди народи, италийците остават просто „съюзници“, докато пълното определение „приятели и съюзници на римския народ“ се използва единствено за отвъдморските народи.

Таблиний — латинската дума, с която наричали стаята във всеки римски дом, която принадлежала изключително на патерфамилияс; много често малкото му спално помещение и другото, още по-малко, което му служело вместо гардероб, се отваряли направо към таблиния. В книгата си го наричам и кабинет.

Тавразия — днешно Торино. Името, което може да се срещне по старите римски карти, е Августа Тавринорум, но по всичко личи, че това си име градът е получил едва по време на принципата на Август. След щателна проверка се натъкнах на името Тавразия, явно останало отпреди времето на Август.

Тавриски — келтско племенно обединение, населяващо Норикум, днешен Източен Тирол и Словения.

Талант — единица мярка за тегло, което условно означавало товара, който един-единствен човек е способен да носи. В таланти се пресмятали най-вече благородните метали, както и големи суми пари изобщо, но терминът се е използвал и за други неща. Според съвременните мерни единици един талант се равнява на около 25 кг.

Танаис, река — днешен Дон в Русия.

Тапробан — днешна Шри Ланка (Цейлон). Древните знаели, че представлявал голям островен масив с крушовидна форма, който се намирал на югоизток от носа, с който завършвала Индия. Славел се с подправките си, особено с черния си пипер, и с океанските си перли.

Тарацина — днешна Терацина в Италия.

Тарент — днешно Таранто. Намира се на подметката на Италийския ботуш и бил основан като гръцка колония от спартанците около 700 г. пр.Хр. Първоначално именно до него стигал Апиевият път, но впоследствие с продължаването на пътя до Брундизиум градът изгубил част от важността си. Това не му пречело да си остане предпочитаното пристанище за всички пътуващи към Патра и Южна Гърция.

Тарквиний Горди — седмият и последен римски цар. Завършил строежа и осветил храма на Юпитер Оптимус Максимус, но си създал повече репутацията на войник, отколкото на строител. Възкачването му на престола било вследствие на заплетена интрига, в която си намирали място едно убийство и една жена (Тулия, дъщерята на цар Сервий Тулий, убила собствения си баща), а свалянето му преминало по почти същия сценарий. Бунтът на патрициите, предвождани от Луций Юний Брут, принудил Тарквиний Горди да търси спасение с бягство и довел до установяването на републиката. Тарквиний Горди потърсил убежище последователно при няколко настроени против Рим племенни главатари и в крайна сметка умрял в Кума. Разправя се любопитната история как Тарквиний Горди приключил с войната срещу град Габии: когато го попитали как да постъпят със знатните жители на Габии, Тарквиний не казал нищо, а отишъл в маковата си градина и с меча си отсякъл цветовете на всички цветя, стърчащи повече от другите. Синът му, който се намирал в Габии, изтълкувал правилно посланието на баща си и обезглавил всички по-видни мъже в превзетия град. Много малко хора днес знаят истинските корени на т.нар. „синдром на високите макове“, въпреки че изразът се използва често, за да обозначи политическите убийства, целящи премахването на политическия, икономическия и интелектуалния елит на определена социална група или народ.

Тарквиний Приск — Тарквиний Стари, петият римски цар. Името му се появява за пръв път в Цере и по всяка вероятност носителят му бил грък по произход. В един момент се оказал етруск, а в следващия — имигрант в Рим. За него се говори, че е пресушил блатата около Форума, както и че в построил голяма част от градската канализация. Пак той започнал строежа на храма на Юпитер Оптимус Максимус и на Големия цирк. Бил убит от двамата синове на Анк Марций, които заговорничели да му отнемат престола; жената на Приск обаче предусетила намеренията им и въпреки че не могла да предотврати убийството на мъжа си, спомогнала за това на трона да се качи шестият римски цар Сервий Тулий.

Тарпейската скала — все още се спори относно точното й местоположение, но се знае, че се е виждала от долния край на Форум Романум и най-вероятно е представлявала канара, надвисваща от върха на Капитолия. Понеже от скалата до дъното на пропастта нямало повече от осемдесет стъпки, то под нея трябвало да се намира друга скална издатина или тераса. Тарпейската скала била традиционното място за извършване на публичните екзекуции на уличените в убийство или държавна измяна римски граждани. Осъдените или са били хвърляни, или са били принуждавани сами да скочат в бездната. На картата си съм определила местоположението й в съседство с храма на Опс.

Тарс — най-големият и важен градски център в Киликия, в югоизточна Мала Азия.

Тартар — онази част от подземния свят, където според древните се пращали за наказание най-големите грешници от света на смъртните: така например Сизиф вечно търкалял своя камък към върха, Иксион се въртял вързан на колело, а Тантал напразно се протягал да достигне храната и водата, които го примамвали. И тримата били смъртни, които по един или друг начин си били спечелили безсмъртието от боговете и затова не можели да бъдат наказани просто със смърт. Въпреки сериозните дискусии между такива мислители като Питагор, Платон и Аристотел нито гърците, нито римляните успели да си изградят ясна концепция за безсмъртието на душата. За тях смъртта означавала изчезване на всеки витален принцип; всичко, което оставало след смъртта, не било повече от една сянка, лишено от разум и плът подобие на умрелия. За великите философи душата била… от женски пол! Пеперудоподобно създание.

Тата — нежното латинско умалително от „баща“ — татко.

Театри — в републикански Рим бил забранен строежът за постоянни на театри. Затова ги сковавали от дърво преди игрите, включващи в програмата си театрални представления. В ранните години на републиката театърът се считал за деградираща нравите сила и подобно отношение продължило да се усеща кажи-речи до времето на Помпей. Било забранено на жените да седят редом с мъжете. Само общественият натиск, особено от страна на градската беднота (която обожавала фарсовете и пантомимата), успял да принуди римските магистрати и Сената да позволят провеждането на театралните представления с това ограничение, че не трябвало да се строят постоянни театри. Дървените конструкции били във формата на амфитеатър и имали собствени естради и сцена (на български се получава двусмислица, но в древността под „сцена“ се разбирало не подиумът, върху който се играело действието, а всичко зад и около него — Б.пр.), включително кулиси и скрити входове за актьорите. Конструкцията на сценете (или „скене“ на гръцки) достигала на височина до последния ред от трибуните (т.нар. кавеа) за публиката. При закриването на игрите дървените театри били разглобявани и отнасяни. По всяка вероятност дървеният материал, от който били построени временните театри, се разпродавал на търг, а спечеленото се прибирало в постоянния фонд за изграждане и поддръжка на театъра (причината за тази своеобразна строителна „стратегия“ се дължи на факта, че както повечето антични градове, така и Рим не разполагал с достатъчно просторни складови помещения, които да поберат, макар и в разглобен вид материала за конструкция, която може да носи десет хиляди души публика върху себе си).

Тевтони — германско племенно обединение, което в ранната си история населявало основата на полуострова, наречен Кимврийски Херсонес. Около 120 г. пр.Хр. тевтоните заедно с кимврите поели по дългия път на своето преселение. Като народ те изчезнали от лицето на земята след битката при Аква Секстия в 102 г.пр.Хр.

Тергеста — днешен Триест.

Термопили — крайбрежният проход, свързващ Тесалия с Централна Гърция. От едната страна го заграждало Егейско море, от другата — високи и непристъпни скали. Това обаче не го правело идеалното място за защита, тъй като из планините наоколо били прокарани множество тайни пътеки. Най-известната пътека, излизаща в тила на евентуалните защитници, била Анопейската, а пък най-известният защитник на прохода бил спартанският цар Леонид.

Тесалия — Северна Гърция. На запад била заградена от насечените планински вериги на Епир, на изток — от Егейско море. По времето на Гай Марий областта била част от римската провинция Македония.

Тибур — днешно Тиволи. В епохата на републиката градът представлявал малко селище на брега на река Анио, на мястото, където тя внезапно излизала от планините и поемала из долината на Тибър. По времето на Гай Марий жителите на града все още не били получили пълно римско гражданство.

Тибър — реката, миеща бреговете на град Рим. Извирала във високите Апенини отвъд Арециум и се вливала в Тосканско (Тиренско) море при град Остия. Рим бил разположен на североизточния бряг на Тибър. Реката се водела плавателна чак до Нарния, но в действителност силното й течение превръщало в рискован всеки опит да се плава срещу него. Тибър често се оказвал причина за катастрофални наводнения, особено в Рим.

Тигурини — келтско племенно обединение, заемащо част от територията на днешна Швейцария в съседство с племенното обединение на хелветите. Около осмата година от началото на голямото кимврийско и тевтонско преселение към тях се присъединили и тигурините — последни, които образували едно цяло с другите келтски племена — на маркоманите и херуските. В историята се приема, че в 102 г. пр.Хр. обединените тигурини, маркомани и херуски нахлули в Италийска Галия откъм изток през Норикум и Аквилея, но като научили за катастрофалното поражение на тевтоните при Аква Секстия, се обърнали назад и се върнали по родните си места. Така избегнали трагичната участ на тевтоните и кимврите.

Тингис — днешен Танжер. Столица и най-голям град в мавританското царство. Намирал се на Атлантическия океан отвъд Херкулесовите стълбове.

Тингитанска маймуна — или „варварската“ маймуна. Макак, безопашата или ходеща по земята маймуна. В античността маймуните и приматите не били често срещана гледка по Средиземноморието, но макакът, който все още може да се срещне в Гибралтар, винаги е населявал Северна Африка.

Тиро — новак, начинаещ.

Тога — дреха, която можел да носи само римски гражданин. Била изтъкана от лека вълна и притежавала доста характерна форма (това обяснява и защо по всички холивудски филми на облечените в тога герои все нещо им куца — в Холивуд никога не са проучвали внимателно нещата от предишни епохи или поне не и от античността). След подробни изследвания и многобройни експерименти д-р Лилиън Уилсън открил какви са били формата и размерите на идеалната тога. Така например тогата, която щял да носи мъж с ръст метър и седемдесет и пет и обиколка на талията 90 см, трябвало да бъде широка около 4,6м. и дълга 2,25м. Под дължина разбирайте тази страна, която следва тялото от горе на долу, а под ширина — онази, която се увива около него. Но трябва да се има предвид, че тогата не е била с формата на правоъгълник. Изглеждала е така:

Ако не бъде ушита точно както съм я показала на рисунката си, тогата просто няма да може да се облече по начина, по който са я носели римляните в древността. Републиканската тога от времето на Гай Марий била много широка (размерите на тогата се променяли на няколко пъти от царския период до края на пети век сл.Хр. — та това са повече от хиляда години). Мисля, че ще е нужно да направя още едно необходимо уточнение върху тогата, което е плод на собствените ми наблюдения: доказах, че римлянинът, облечен в тога, не е възможно да е носил каквито и да било други дрехи, т.е. препаска или каквото и да било бельо, под тогата и туниката си. Самата тога лишавала облечения в нея, от каквато и да е възможност да използва лявата си ръка, особено в областта на собствения си корем — при всяко движение в повече може да се наруши балансът и за броени мигове тежката дреха да се развие напълно. Но когато тогата е облечена правилно, тя можела да бъде разтворена твърде лесно само с дясната ръка, с която мъжът можел спокойно да надигне и туниката си и да уринира прав — да, но не и ако под туниката си носи друга дреха! Отбелязвам този любопитен факт, защото съвременните учени все още масово споделят мнението, че римляните са носели някаква форма на бельо под горните си дрехи. Но ако е бил облечен в тога, човек просто не е можел да си позволи подобно нещо — иначе би му се наложило при всяка малка нужда да вика роба си да му помага, което моралът на един римлянин — републиканец не би позволил за нищо на света.

Тога алба (или Пура) — чисто бялата тога. В действителност обаче ще е била по-скоро кремава.

Тога кандида — специално избелена тога, която си слагали кандидатите за определена магистратури, когато се представяли при образуването на кандидатските списъци (думата „кандидат“ произлиза именно от тога кандида). Носели я и докато обикаляли Рим, за да агитират гражданите му, както и при самите избори в комициите. Тогата придобила белия си цвят, след като била оставяна известно време да съхне на слънце, а след това равномерно се покривала със стрита на прах бяла креда.

Тога пикта — пурпурната тога, която носел триумфиращият пълководец. Дрехата била избродирана (най-вероятно със злато) с картини на знаменателните събития, които се честват, както и с портретите на участниците. Навремето и римските царе ходели облечени в тога пикта, както била облечена и статуята на Юпитер Оптимус Максимус в храма на Капитолия.

Тога претекста — тога с пурпурен ръб, която носел куриатният магистрат; носела се и от бивши куриатни магистрати, както и от невръстните им деца, независимо от пола им.

Тога пула — траурната тога, ушита от вълна с цвят, възможно най-близък до черния.

Тога трабеа — „полуоцветената тога“ според определението на Цицерон. Това била раираната тога на авгурите, а твърде вероятно е да са я носили и понтифексите. Подобно на тога претекста и тя имала пурпурен ръб, но иначе цялата била раирана с червени и пурпурни линии.

Тога вирилис — буквално тогата на „възмъжаването“. Става дума за тога алба или тога пура.

Толоза — днешна Тулуза във Франция. Намирала се в долината на река Гарумна и била политическият център на племенното обединение на волките тестосаги.

Торк — дебела, кръгла метална огърлица, направена най-често от злато. Нямала формата на пълен кръг, защото точно над гърдите завършвала с отвор от около 2,5 см. Приема се за доказано, че първо се слага около врата, а след това се извива навътре — най-вероятно веднъж сложен, никога не се маха. Носенето на торк било характерно за келтите, но го носели и в някои германски племена. Обикновено извитите краища на огърлицата завършвали с различни декорации топчета, спирали или дори животински глави.

Тракия — онази част от Балканския полуостров, която се намира между западния бряг на Хелеспонта и мислената линия точно на изток от Филипи; бреговете й се миели от Егейско море и Евксинския Понт, а на север територията й се простирала до границите със Сарматия. Римляните считали за западна граница на Тракия река Нестос (дн. Места). Тракия така и никога не успяла да се организира в единна политическа организация. След приключването на войните за наследството на Атал III в Мала Азия в 129 г. пр.Хр. егейското крайбрежие на Тракия минало под властта на римския управител в Македония. Римляните построили Игнациевия път, свързващ Адриатика с Хелеспонта — най-краткият и бърз път за прехвърляне на войски от Италия в Мала Азия, и затова за тях било от жизнено значение да не позволят на траките излаз на Егейско море. Енос (пристанищен град на устието на река Хеброс) — Марица — и Абдера (пристанищен град на изток от устието на река Нестос) били най-значителните градове на егейския бряг на Тракия. Най-големият град в Тракия обаче била старата гръцка колония на Тракийския Боспор Византион.

Трансалпийска Галия — римската провинция в Галия (за разлика от Цизалпийска Галия). Малко преди 120 г. пр.Хр. територията й била завладяна от римляните след блестящите победи на Гней Домиций Ахенобарб, който осигурил по този начин безопасен сухоземен път между Италия и Испания. Провинцията включвала бреговата ивица от Лигурия до Пиренеите, като на две места навлизала дълбоко навътре в страната: при Толоза в Аквитания и нагоре по течението на Родан (Рона) чак до търговската колония Лугдунум (Лион).

Триба — още от зората на републиката за римлянина трибата не представлявала повече форма на племенно разделение, а териториална единица, подчинена единствено на интересите на държавата. Общо броят на римските триби бил тридесети пет; от тях тридесет и една били селски, а само четири — градски. Шестнадесетте първоначални триби носели имената на шестнадесет патрициански фамилии, което сочело, че членовете им са били или членове на въпросните патрициански родове, или предците им са живели на земя, владяна от тях. През ранната и средната република, когато владяната от Рим територия започнала да се разпростира из цяла Италия, били създадени нови триби, в които се вписвали и новополучилите римско гражданство свободни италийци, така те на свой ред взимали активно участие в изграждането на римската политическа система. Колониите със статут на римско гражданство се превърнали в естествени ядра на новосъздадените триби. Четирите градски триби се смятат за основани от цар Сервий Тулий, въпреки че действителната дата на основаването им трябва да се търси по-късно, в годините на ранната република. Последната основана триба датира от 241 г. пр.Хр. Всеки член на дадена триба имал право на един глас при гласуванията вътре в нея, но сам по себе си този глас нямал почти никакво значение. При гласуванията в трибутните комиции първо се преброявали гласовете във всяка една триба поотделно и според мнозинството в нея тя определяла своя общ глас, който единствен имал значение за крайното решение на комициите. Това означавало, че при никой случай огромният действителен брой на гражданите, вписани в четирите градски триби, не можел да повлияе на крайното решение на трибутните комиции, където селските триби имали почти осемкратно превъзходство. Практически това означавало, че ако при дадено гласуване се появят само двама представители на дадена селска триба и гласуват единодушно, то техният глас се равнявал по сила на гласа на всяка от четирите градски триби поотделно, независимо че те на свой ред са могли да бъдат представени от по няколко хиляди души. Нищо не принуждавало членовете на селските триби да живеят извън пределите на Рим — почти всички сенатори и консули например принадлежали на селските триби.

Трибун — официално упълномощен представител на определена политическа страна в римското общество, който защищава интересите на институцията, издигнала го на този пост. Думата първоначално се използвала за хората, защищаващи интересите на отделните триби (от триба — трибун), но с промените, настъпили в политическия живот на републиката, с нея започнали да се наричат представители на различни институции, които не било задължително да са свързани по някакъв начин с трибите.

Трибун на хазната — Трибуни ерарии. Съществува известна неяснота около истинските функции на трибуни ерарии. Изглежда, първоначално така били наричани служителите във войската, чието задължение било да изплащат заплатите на войниците (като се има предвид финансовото състояние на римската армия от Предмарианската епоха, подобна длъжност едва ли би се оказала доходоносна), но със сигурност по времето, когато Гай Марий въвеждал своите преобразувания в армията, трибуни ерарии вече нямали нищо общо с нея, защото заплатите се давали от квесторите. Приела съм, че трибуни ерарии са цивилни лица. Въпреки че римският Сенат и народ гледали с лошо око на бюрокрацията и с всички средства възпирали увеличаването броя на различните обществени служители, с нарастването териториалните придобивки на Рим поне един от клоновете на държавното управление (SPQR) се нуждаел от нови попълнения и това била хазната (ерариумът). По времето на Гай Марий ще да е имало значителен брой цивилни служители, които да направляват различните функции на държавната хазна (а в годините след Гай Марий техният брой нараснал драстично). Трябвало да се събират всевъзможни данъци както у дома, така и в чужбина; трябвало да се намерят достатъчно пари, за да се подсигури закупуването на зърно, да се осъществят благоустройствените програми на цензорите, както и да се осигурят някои наглед дребни разходи, като например прасетата, които градският претор трябвало да даде за Компиталиите. И ако избраният на квесторската длъжност магистрат давал само общи насоки по всеки от тези въпроси, то той е трябвало да разполага с нужните хора, които да ги превърнат в реалност. Затова държавата се е нуждаела от висши цивилни служители, хора, чието положение да е по-различно от това на обикновените писари; без съмнение въпросните чиновници са произлизали из уважавани фамилии и по всяка вероятност трудът им се е заплащал добре. Възможното съществуване на подобна класа може да обясни затрудненията, които Катон тицензис сам си причинил в 64 г. пр.Хр. с назначаването на квестор на хазната — по всяка вероятност квесторите отдавна били изгубили навик да работят пряко, а пък и в 64 г.пр.Хр. хазната вече е представлявала внушителна по мащабите си институция.

Тридент — днешно Тренто в Италия.

Триклиний — римската трапезария. Обикновено в семейния триклиний (най-често помещението било квадратно) се разполагали три кушетки (ложета) във формата на буквата П. Ако застане на вратата и погледне към празния център на буквата, лявата кушетка се нарича лектус сумус (горно ложе), средната — лектус медиус (средно ложе), а дясното лектус имус (долно ложе). Всяка от трите кушетки била широка около метър и двайсет и пет или дори повече, а на дължина била поне два пъти по толкова, навярно и повече. В единия край на кушетката имало възглавница за главата. Срещу всяка от кушетките на височина малко под тяхната стояла масичка, дълга от единия до другия край на кушетката. Хранещите се се облакътявали на лявата си ръка, като за целта нагласявали специални облегалки; събували се преди ядене и можели да поискат робите да им измият краката. Домакинът се разполагал в левия край на кушетката в средата, който се смятал за долния; десният, считан условно за горен заради възглавницата за главата, се оставял за най-почетния гостенин — мястото се наричало локус консуларис (мястото на консула). По времето на Гай Марий жените рядко се излагали подобно на мъжете, освен ако не им се носи съмнителна слава, а вечерята е ергенска. Жените от семейството сядали на малки столчета в центъра на буквата П, влизали с първото ястие и се оттегляли с последното; по правило им се позволявало да пият само вода.

Триокала — най-недостъпната крепост, която построили разбунтувалите се сицилийски роби в планините в южната част на острова. Била обсадена от Луций Лициний Лукул в 103 г. пр.Хр., но паднала едва в 101 г.пр.Хр.

Трипод — всякакъв предмет, монтиран върху поставка от три крака. На триподи сядали гадателките. Върху триподи се държали и жарниците с жертвените или авгурските огньове. Масите също били често на три крака.

Триумф — най-знаменателният ден в кариерата на победоносния римски пълководец. По времето на Гай Марий, за да получи правото на триумф, пълководецът първо трябвало да бъде акламиран като император от собствените си войници, след което да представи писмена петиция пред Сената; само Сенатът бил упълномощен да удостои някого с правото на триумф и понякога, макар и сравнително рядко, се случвало достоен за честта пълководец да бъде несправедливо лишен от нея. Самият триумф представлявал внушителен парад, който следвал определения от традицията маршрут от Вила Публика на Марсово поле през специалната порта в Сервиевите стени, наречена Порта Триумфалис, през Велабрум и Форум Боариум до Големия цирк, след което по Вия Триумфалис и по Вия Сакра се излизало на Форум Романум, а оттам се изкачвал на Капитолийския хълм, за да стигне шествието до храма на Юпитер Оптимус Максимус. Триумфиращият пълководец и ликторите му влизали в храма и поднасяли на бога лавровите си венци, получени за победата, след което давали началото на триумфалния пир.

Триумфатор — така се наричал триумфиращият пълководец.

Трофей — за трофей се смятало пълното бойно снаряжение на пленения или убит вражи предводител. Спред практиката, установена още в архаичната епоха от гърците, пленените доспехи се окачвали върху забито в земята копие насред бойното поле и се поднасяли като дар на боговете, помогнали на победителите. Римляните променили гръцката практика, като започнали да издигат по бойните полета каменни паметници, а трофеите отнасяли със себе си в Рим. Там те се излагали на показ при триумфа на пълководеца — победител, след което се посвещавали на някое божество по избор и се оставяли за вечни времена в храма му. Метел Македоник бил първият римлянин, построил храм от мрамор, и след като го посветил на Юпитер Статор, дарил го с пленените от легионите му трофеи. Гай Марий издигнал храм на Честта и Добродетелта и също го дарил с пленените от войските му трофеи.

Тулианум — знае се също като Карцер. Малка къщичка с едно-единствено помещение и подземие, което се използвало за единствената килия за екзекуции в цял Рим. Всички видни военнопленници, след като били превеждани из Рим заедно с парада на триумфа, щом шествието започвало да изкачва Капитолийския хълм, били отвеждани в подземната килия на Тулианума и били удушавани с въже. Трупът на жертвата бил хвърлян през отворите на подземието към градската канализация. Друга практика (до която обаче се прибягвало по-рядко) било осъденият да се затвори в подземието и да се остави да умре от глад.

Тул Хостилий — третият римски цар. Доста тъмна фигура. Голям войнолюбец, той нападнал, превзел и сринал със земята Алба Лонга, а жителите й довел в Рим и ги присъединил към населението му; управляващата класа в Алба Лонга станала част от римския патрициат. Тул Хостилий също така построил сградата на Сената, наречена в негова чест Курия Хостилия.

Туника — основната дреха у почти всички древни народи по Средиземноморието, включително у гърците и римляните. Така както са я носели римляните по времето на Гай Марий, туниката е била в основата си правоъгълна, без шев около гърдите; навярно за по-удобно платът се е изрязвал при врата, вместо просто да се съшият един с друг правите краища на предницата и гърба. Ръкавите или представлявали просто правоъгълни парчета, тръгващи от раменете, изрязвани заедно с останалата част от дрехата, или са се пришивали допълнително. Със сигурност древните шивачи са можели да шият ръкави, защото в изворите от епохата се споменава за дълги ръкави, които между другото били пришивани отделно. Възприетото мнение, че между страничния шев, свързващ предницата и гърба, просто са се оставяли дупки за ръцете, не се потвърждава от статуите — може би просто статуи са заслужили само онези, които са могли да си позволят и по-специални туники. Но така или иначе на статуите, изобразяващи военни, ясно се виждат ръкави, къси ръкави, които не се различават съществено от нашите. Туниката се пристягала над пояса или с кожен колан, или просто с въженце и винаги е била по-дълга отпред, отколкото отзад — разликата била от около 7,5 см. Конниците носели върху туниката си тънка пурпурна ивица на едното рамо, сенаторите — по-широка. Смятам, че ивиците са се шиели от дясната страна, както се вижда от една фреска в Помпей, показваща човек, облечен в тога претекста, на чието дясно рамо ясно се вижда пурпурната ивица. Забелязвам, че същото е и при моделите на д-р Лилиън Уилсън.

Туника Палмата — туниката, която носи пълководецът триумфатор. Не е било задължително да е от пурпур, но със сигурност по нея били избродирани палмови клонки.

Тускулум — град, намиращ се на Латинския път, на около 25 км от Рим. Бил първият латински град, получил пълно римско гражданство за жителите си — още в 381 г. пр.Хр., и винаги бил напълно лоялен с Рим. Катон Цензор произхождал от Тускулум, където родът му държал от поне три поколения римския „обществен кон“.

Удължаване на пълномощията — акт, според който даден магистрат практически оставал в длъжност и след изтичането на мандата си. Подобна практика се използвала по отношение управлението на отвъдморските провинции или воденето на определена военна кампания, но не се отнасяла за самите магистратури.

Управител — с думата най-общо се назовават преторите, проконсулите и пропреторите, които обикновено за срок от една година управляват дадена римска провинция от името на римския Сенат и народ. Силата на управителския империум била различна, тъй както и конкретните пълномощия, които получавал. Но какъвто и да бил по закон империумът, управителят можел да се разпорежда като цар в провинцията си. Отговарял едновременно за нейната защита, администрация, за набирането на данъците и глобите и за още куп неща.

Утика — град в Африка, при устието на река Баградас. След разрушаването на Картаген от войските на Сципион Емилиян в 146 г. пр.Хр. Утика се превърнала в най-големия град и пристанище в римска Африка, където се намирало и седалището на римския управител.

Фалери — кръгли, гравирани с орнаменти сребърни или златни дискчета с диаметър от 75 до 100мм. Първоначално ги носели римските конници като знак за положението си, както и върху парадните сбруи на конете си. Около средата на републиканската епоха фалерите се превърнали в знак за военно отличие, връчван на бойците от конницата, но по времето на Гай Марий вече ги връчвали и на пехотинци. Обикновено фалерите, връчвани за бойни заслуги, били подреждани по девет заедно (в три реда по три) и се окачали върху кожени доспехи, които се носели върху бронята.

Фаниева хартия — някой си Фаний, римлянин, който е живял приблизително в средата на втори век пр.Хр., се захванал да преобразува най-долнокачествения пергамент в хартия, която по качествата си можела да съперничи с най-съвършения папирус. Братята Гракхи са използвали Фаниева хартия, което и свидетелства приблизително по кое време Фаний е достигнал до откритието си. Фаниевата хартия била далеч по-евтина от оригиналния египетски папирус, а и далеч по-лесна за намиране.

Фанум Фортуне (буквално „храм на съдбата“ — Б.пр.) днешно Фано в Италия.

Фасти — латинската дума за „празненства“, която започнала да се използва изобщо за календара. Календарът бил разделян на диес фасти и диес нефасти и бил окачван по стените на някои обществени сгради, включително Регията, както и по ораторските трибуни на Форум Романум. Предизвестявал римските граждани кои дни могат да се използват за дела, кои са отредени за заседания на комициите, кои са празници и кои вещаят лоша поличба и най-накрая — кога точно се падат неустановените на точна дата празници. Понеже годината се състояла от 355 дни, календарът рядко се съобразявал с годишните времена — освен в случаите, когато колегията на понтифексите не се заемела сериозно със задълженията си да изчисли допълнителните двадесет дни, които трябвало да се прибавят на всеки две години след края на февруари. Най-често обаче колегията дори не си помръдвала пръста, още повече че самите римляни не виждали особен смисъл в подобно начинание. Дните в месеца не се броели по начина, който правим ние, последователно — първи март, втори март и т.н., а се броели отзад напред с начална точка някоя от трите основни дати в месеца: календите, ноните и идите. Така, вместо да каже: „трети март“, римлянинът ще каже „четири дни преди мартенските нони“, а вместо „двадесет и осми март“ „четири дни преди априлските календи“. Разбира се, на нас ни изглежда объркващо, но за римляните подобно броене е било съвсем естествено.

Фасции — снопчета брезови пръчки, навързани с кръстосани един спрямо друг червени кожени каиши. Първоначално това била емблемата на старите етруски царе, но с времето символичният й смисъл се запазил, и то дори до епохата на империята. Фасциите се носели от ликторите, които проправяли път за куриатния магистрат (както и за проконсула или пропретора), и били знак, че му е бил даден империум. В границите на помериума сноповете били само от пръчки, което подсказвало, че на ликторите е дадено правото да налагат единствено телесни наказания; извън помериума между пръчките била пъхвана и двуостра брадва, което означавало, че куриатният магистрат има пълномощието да раздава смъртни наказания и да ги изпълнява. По броя на пръчките (фасциите) в снопа се разбирало колко голям е империумът на магистрата — ако е диктатор, фасциите били двадесет и четири, ако е консул или проконсул — дванайсет, ако е претор или пропретор — шест, а ако е куриатен едил само две.

Феликс — буквално „галеник на съдбата“, а не както бихме били склонни да кажем: „щастливец“. Навремето като че ли са били по-откровени с материалната страна на нещата. Латинската дума феликс е свързана с богинята Фортуна, с късмета.

Фелатор — груба дума в латинския, с която се обозначавал мъжът, който при орален секс се е оставял да му лижат пениса. Във всеки случай това положение се е смятало за по-достойно от обратното — ти да си лижещият (вж. ируматор).

Ферентинум — днешно Ферентино в Италия.

Фирмум Пиценум — днешно Фермо в Италия.

Фламен Диалис — специалният жрец на Юпитер и най-старшият от петнадесетте фламини. Животът му никак не бил лек. Трябвало да бъде патриций, да е сключил брак — конфареацио с патрицианка и двамата му родители трябвало да бъдат живи в момента на избирането му, а длъжността му била пожизнена. Фламен Диалис бил обграден от всевъзможни забрани и табута: не трябвало да вижда или докосва мъртвец, не трябвало да се докосва до желязо, да носи някъде по себе си възел, да му се стриже косата или брадата с желязо, да носи върху себе си кожа от животно, одрано специално за целта, да докосва кон, да яде варива или квасен хляб. Жена му — фламиника Диалис — била жертва на почти същите ограничения.

Фламин — жрец, член на колегията, обслужваща култа към най-старите римски богове. Имало трима върховни фламини и дванайсет нисши. Фламинес майорес обслужвали: 1.) Юпитер, 2.) Марс, 3.) Квирин. Като се изключи фламен Диалис (Юпитеровият фламин), останалите не били натоварени с кой знае колко тежки задължения, но и тримата върховни фламини живеели в държавни домове. Без съмнение това се дължало на факта, че фламините представляват най-старите римски жреци.

Фламиниевият цирк — намирал се е на Марсово поле, близо до Тибър и Форум Холиториум. Построен бил в 221 г. пр.Хр. и понякога, когато събранието им е трябвало да се проведе извън границите на помериума, на него са се свиквали трибутните комиции или плебейското събрание. На територията на Фламиниевия цирк са били издигнати няколко светилища, едно от които на Вулкан, а друго — известно с изящния си стил — на Херкулес и деветте музи.

Флумен — латинската дума за река.

Фортуна — римската богиня на съдбата и едно от най-почитаните божества в целия римски пантеон. В чест на Фортуна се изграждали множество храмове, като всеки от тях бил посветен на някоя от множеството й природи. Благосклонността на Фортуна означавала изключително много за политици и пълководци, които без изключение — дори и когато става дума за такива интелигентни военачалници като Гай Марий, Луций Корнелий Сула и диктатора Гай Юлий Цезар — били убедени в скритите й ходове.

Форум — отворено градско пространство, предназначено за всевъзможни дейности — делови, частни и обществени.

Форум Боариум — пазарът за месо. Намирал се в северния край (Велабрум) на Големия цирк. Думата „боариум“ означавала „добитък“, но по времето на Гай Марий на пазара се продавали всевъзможни меса.

Форум Каструм — плацът вътре в римските военни лагери, намирал се пред самата палатка на военачалника.

Форум Писцинум — пазарът за риба. Истинското му местоположение и до ден-днешен представлява тайна, но от някои бележки на Цицерон знаем, че ветровете в Рим разнасяли най-често по посока на Форум Романум и зданието на Сената воня на риба. Затова съм избрала за пазара мястото точно на запад от Вия Нова, във Велабрум.

Форум Романум — средището на римския политически живот, обширно празно пространство, отредено за политика, правораздаване, дела и религия. Според мен по времето на Гай Марий из базиликите покрай Форума не е имало сергии. Кипящият политически живот, да не говорим за постоянно провеждащите се съдебни процеси, и множествата, които е способен да доведе всеки миг на площада, биха помели всякакви препятствия, които пък от своя страна най-много биха запречили пътя на тълпата и предизвикали безредици. Двата големи пазара, намиращи се в близост — Мацелум от обратната страна на Емилиевата базилика и Мацелум Купеденис отвъд Кливус Орбиус, предлагали достатъчно търговска площ, за да не се блъскат продавачи и по Форума.

Форум Фрументариум — пазарът за зърно. Местоположението му върху картата ми е напълно хипотетично, но имам основанията да смятам, че е и напълно възможно. Първо, смятам, че едрите частни търговци на зърно (а такива е имало много) са продавали редом с държавните. Държавните запаси са се разпродавали в две различни части на града: на Минуциевата врата на Марсово поле, където се намирали службите на куриатните едили, издаващи съответните разрешителни, и пред обществените складове, намиращи се под самите скали на Авентина, в съседство с римското пристанище. Знае се също, че е имало складове и покрай Викус Тускус в подножието на Палатина, които били построени наново от Агрипа по времето на принципата, но в годините на републиката навярно са представлявали частна собственост. Затова съм разположила Форум Фрументариум във Велабрум, на крачка от складовете край Викус Тускус.

Форум Холиториум — пазарът за зеленчуци. Намирал се е вдясно от брега на Тибър, като наполовина са били от вътрешната страна на Сервиевите стени, а наполовина — от външната. Навярно първоначално са били изцяло от вътрешната. Местоположението на пазара улеснявало стопаните, отглеждащи зеленчуци на Марсово и Ватиканското поле.

Фракции — терминът, с който съвременните историци най-често обозначават различните политически групи в римската република. И дума не може да става за политически партии в съвременния смисъл на думата, защото били изключително гъвкави, а и съставът им се менял постоянно според случая. Вместо да се обедини около определена идеология, римската фракция най-често се завъртала около нечия личност, сдобила се с респектираща аукторитас и дигнитас. Гледала съм напълно да избегна понятията „оптимати“ и „популари“, за да не остане читателят с впечатлението, че наистина са съществували утвърдени политически партии.

Фрегела — латински град, намирал се на мястото, където Вия Латина пресича река Лирис, на самата граница със Самниум. Винаги е бил лоялен към Рим до 125 г. пр.Хр., когато избухва въстание против римляните, удавено в кръв от претора Луций Опимий. Градът бил сринат със земята и впоследствие мястото му на процъфтяващ търговски център било заето от построения от римляните на отсрещния бряг на Лирис град Фабратерия Нова („новонаправен“).

Фригия — една от най-дивите и рядко населени области в Мала Азия, чието име за древните звучало също тъй мистично, както имената на нимфи, дриади, сатири и всякакви други приказни същества. В същото време местното население представлявало в огромната си част беззащитни селяни, които ставали лесна плячка за ловците на роби. Фригия се намирала навътре в сушата от Витиния, на юг от Пафлагония и на запад от Галатия. Областта принадлежала на Аталовото царство Пергам, като територията й била покрита с планини и гъсти гори. След войните за пергамското наследство след смъртта на Атал III римският проконсул Маний Аквилий буквално продал по-голямата част от Фригия на понтийския цар Митридат V и прибрал златото за себе си.

Ханибал — най-известният от пуническите принцове, предводител на картагенската армия във войните й с Рим. Роден в 247 г. пр.Хр., Ханибал започнал от дете да се обучава във военното изкуство в родната си Испания, където прекарал цялата си младост. В 218 г.пр.Хр. нахлул в Италия и с блестящата си стратегия изненадал цялата римска армия в гръб; прекосяването на Алпите (включително с няколко десетки слона) през прохода Монженевр и досега се смята образец във военната теория. В продължение на шестнадесет години войските му кръстосвали във всички посоки Италия и Италийска Галия, нанасяйки на римските легиони поражение след поражение — при Требия, Трезимене и най-накрая при Кана. В крайна сметка армията му била доведена до изтощение от тази на Квинт Фабий Максим Верукозис Кунктатор, чиято стратегия била да не се откъсва нито за миг от картагенците и в същото време да избягва всякакво генерално сражение. Заради близостта на Фабий — Максимовата армия Ханибал така и не посмял да нападне самия Рим. Един по един съюзниците, които си бил спечелил с победоносния си поход из Италия, се отметвали от Картаген и Фабиевите легиони постепенно изтласкали Ханибал на юг, особено след като от ръцете му се изплъзнала цяла Кампания. Скоро Ханибал изгубил Тарент, а в същото време брат му Аздрубал претърпял поражение на север в Умбрия, при реката Метавър. Притиснат до самия връх на италийския ботуш — Брутий, в 203 г.пр.Хр. Ханиоал бил принуден да прехвърли към Картаген по море така и непобедената си в нито едно сражение армия. Претърпял поражение едва при Зама от войските на Сципион Африкански, след което като държавен глава на Картаген започнал да плете интриги срещу Рим в съюз със сирийския цар Антиох Велики. В крайна сметка се наложило да търси убежище при Антиох, но след поражението на сирийските войски от римляните Ханибал отново трябвало да бяга, този път при витинския владетел Прузий. В 182 г.пр.Хр. Рим изрично поискал от Прузий да му бъде предаден Ханиоал, но последният се самоубил. Непримирим противник на Рим, Ханибал в същото време винаги е бил един от най-уважаваните от самите римляни пълководци и политици.

Харибда — митичен водовъртеж, който в различни извори се появява на съвсем различни места из Средиземноморието — например между Сицилия и Италия или при Херкулесовите стълбове. Харибда е винаги неразделна със Сцила, чудовище с навързани около пояса си лаещи кучета, което живеело толкова близо до водовъртежа, че никой моряк не можел да мине безопасно покрай едната, без да попадне на другата. В древността изразът „хванат между Сцила и Харибда“ е бил равнозначен на сегашните „между два огъня“ или „между чука и наковалнята“.

Хаста — старомодното копие на римския пехотинец с листоподобен връх. След промените, които Гай Марий внася в пилума, хастата излязла от употреба.

Хедуи — могъщо келтско племенно обединение, заемащо част от централна Дългокоса Галия. След като в 122–121 г. пр.Хр. Гней Домиций Ахенобарб покорява традиционните им врагове, арверните, хедуите губят от своята войнственост и враждебност спрямо римляните, с времето сами се романизират и си спечелват покровителството на Рим.

Херкулесовите стълбове — тесният пролив, свързващ Средиземно море с Атлантическия океан, открай време се е знаел като Херкулесовите стълбове заради двете огромни канари, надвиснали над него — Калпе (днешен Гибралтар) откъм европейския бряг и Абидус откъм африканската.

Херм — пиедестал, върху който първоначално е била поставяна главата на бог Хермес; по традиция по средата на цокъла се окачали мъжки гениталии с еректирал пенис. В елинистическата епоха станало обичай върху така оформените пиедестали да се слагат бюстове не само на Хермес, но и на действителни личности, а терминът „херм“ започнал да се отнася единствено до своеобразните пиедестали, обкичени с мъжки гениталии. Посетителят на съвременните музеи ще забележи, че при множество антични бюстове по средата на височината на цокъла зее квадратна дупка; на нейно място навремето гордо са стърчали тестиси и еректирал пенис, но в християнската епоха „хермовете“ били безжалостно осакатени.

Херсонес — гръцката дума за полуостров, използвана от древните географи с далеч по-широко съдържание от сегашните. Запазили са се имената на Херсонес Тракийски, Херсонес Таврически, Херсонес Кимврийски и др.

Херсонес Кимврийски — днешният полуостров Ютланд, или с друга думи Дания.

Херуски — германско племенно обединение, населявало земите по течението на река Амизия (дн. Емс) и на река Визургис (дн. Везер). Около 113 г. пр.Хр. част от херуските напуснали родните си места, за да се присъединят към масово преселващите се тевтони и германи.

Химетски мед — мед, събиран по склоновете на Химетския хълм в Атика. Причината точно този мед да се слави по цялото Средиземноморие не била в по-особените цветя, посещавани от пчелите, а във факта, че единствено химетските пчелари не опушвали кошерите, преди да съберат меда.

Хипанис, река — днешната река Буг в Белорусия.

Хипо Региус — днешният град Анаба в Алжир.

Хиспания — днешна Испания. Наричана била още Иберия.

Хиспания Ултериор — вж. Далечна Испания.

Хиспания Цитериор — вж. Близка Испания.

Хомот — хомотът представлявал дървена летва, която се облягала върху вратовете на впрегатните животни, когато трябвало да теглят каруца или нещо друго. В преносен смисъл се превърнал в символ на сервилността, на признаването на чуждата власт над себе си. Някъде в района на Карина бил сложен на публично място хомот, под който трябвало да минат всички млади римляни и римлянки, за да изразят своето подчинение; наричал се Тигилум и по всяка вероятност смисълът на минаването под него било да се покаже, че младежът вече се е подчинил на теглата и грижите, съпътстващи възрастния. Терминът обаче имал и друго значение, а то било свързано с войската. Тъкмо в това си значение хомотът й се възприемал като нещо изключително важно. Още от дълбока древност римската армия (а може би преди нея етруската) възприела като традиция след всяка своя победа на бойното поле да принуждава пленените врагове да минат „под хомота“. За целта се забивали две копия в земята и върху тях се закачало хоризонтално трето — достатъчно ниско, за да бъде принуден човек, който минава отдолу, да се наведе. За нещастие на римляните обаче много от техните врагове възприели унизителната традиция и на свой ред започнали да принуждават пленените римски войници да минават под хомота. За римляните това представлявало непоносимо унижение — дотолкова, че в Сената неведнъж се изразявало мнението как било по-добре цяла една римска армия да се бие до последния човек, отколкото победените да се предадат и минат под хомота, пожертвайки римската чест и дигнитас. Обикновените жители на Рим, дори и пролетариите гледали на минаването под хомота като на велико унижение и искали сметка от всички римски войници и офицери, предпочели да се унижат, вместо да загинат с достойнство.

Хубрис — гръцка дума, използвана и до ден-днешен. Означава надменност, високомерие.

Цебена — планинските земи и възвишенията в Южна и Централна Галия, западно от река Родан. В днешно време някогашната Цебена се разпределя между областите Севен, Оверн, Ардеш и фактически целия Централен масив.

Цезарово сечение — хирургическа намеса, до която се прибягва, когато детето не може да се роди по естествен път. Легендата разправя, че по такъв начин се е появил на бял свят диктаторът Гай Юлий Цезар, на когото била кръстена операцията. Предпочела съм да не обръщам внимание на тази история, защото се знае, че майката на Цезар Аврелия е доживяла седемдесетгодишна възраст и по всяка вероятност до смъртта си се е радвала на добро здраве. Докато в античността дори и да се е извършвало цезарово сечение, и дори понякога детето да е бивало спасено, участта на майката е била все същата — смърт. Първият истински успешен опит с цезарово сечение е извършен в Италия, в град Павия през април 1876 г., когато доктор Едуардо Поро извадил от утробата на родилката Джулие Ковалини новороденото й дете — и майка, и дете оцелели.

Цела — буквално „стая“. Повечето стаи в римските домове получили собствени названия, но всяко друго помещение, което си няма специално име, се е наричало най-общо цела. Името обаче се е запазило за всички вътрешни помещения в храмовете.

Цензор — най-висшият римски магистрат, независимо че не е притежавал империум и следователно не се е придружавал от ликтори. За да се кандидатира за цензор, човек задължително трябва да е бил преди това консул, а само онези консуларни сенатори, които са се радвали на огромна лична аукторитас и дигнитас са си правели изобщо труда да се кандидатират. Да бъдеш избран за цензор, представлява крайната точка на една политическа кариера, защото се знае, че по-нагоре няма къде да се отиде. Цензорът (избирани са по двама наведнъж) запазва поста си в продължение на пет години, но в действителност упражнява функциите си само през първите осемнайсет месеца от мандата си. Заедно със своя колега проверява и коригира списъка на сенаторите, на конническото съсловие и на т.нар. пазители на държавния кон (осемстотинте най-влиятелни конници в Рим), както и организира всеобщия ценз (преброяване) на римските граждани не само в пределите на Рим, но и в цяла Италия и задморските провинции. Пак цензорът записва и имущественото състояние на всеки гражданин и го причислява към съответната класа. Всички договори, сключени от държавата, преминават през неговите ръце, а огромният дял от общественото благоустройство е вследствие неговата инициатива.

Центуриатни Комиции — вж. събрание, народно.

Центурион — офицер на редовна служба както в римските, така и в спомагателните легиони. Погрешно е да се смята центурионът за аналог на съвременния подофицер. Центурионите са били истински професионалисти и статутът им не е бил усложняван от съвременните обществени различия. Когато някой римски пълководец загуби дадено сражение, той едва ли би съжалил за загубата на някой и друг военен трибун, но навярно би започнал да си скубе косите за всеки убит или пленен центурион. При самите центуриони съществуват различни функции и чинове: най-младшият центурион командва отряд от осемдесет войници и двадесет невъоръжени помощници, наречен центурия. След реорганизацията, която Гай Марий въвежда в републиканската армия, шест центурии съответно с шестима центуриони — образуват една кохорта, начело на която стои т.нар. пилус приор, най-старшият от тях, командващ едновременно с цялата кохорта и една от центуриите. Десетимата началници на кохортите, съставляващи един легион, също се подреждат по старшинство, като най-старшият пилус приор отговаря единствено пред началника на легиона (или някой от избраните военни трибуни, или някой от назначените от главнокомандващия легати). По времето на републиката всяко повишение в чин е ставало по волята на войниците.

Центурия — термин, който може да се използва за всяко събиране на сто души, но което в началото е обозначавало отряд от стотина войници. Центуриите в центуриатните комиции включват в състава си много повече от сто души и макар че в началото са били сформирани като войскови подразделения, с времето изгубват военните си функции. Центуриите, от които се образуват легионите, обаче продължават да наброяват точно сто души.

Церера — древна итало — римска богиня на земята, чиито задължения се отнасят най-вече до житните култури. Храмът й се намира на Форум Боариум, от страната на Авентин (следователно, и извън пределите на помериума) и се смята за най-красивата култова сграда, издигната през републиканската епоха. Бива построен от плебса по време на първата сецесия (494 г. пр.Хр.), когато патрициите владеят Рим изцяло, за да могат плебеите да имат свое култово средище извън рамките на града. Фактически отцепилите се плебеи се отдръпват не по-далеч от Авентинския хълм, но това е достатъчно да срине устоите на римското общество и техните искания да бъдат удовлетворени. По времето на Гай Марий храмът на Церера се е знаел като сборно място на плебейското съсловие, където, освен това са изпълнявали длъжността си плебейските едили.

Циник — последовател на философската школа, основана от Диоген Синопски. Всъщност определението „школа“ не бива да се разбира твърде академично, още повече че циниците не са спазвали кой знае колко сложни правила на поведение. Най-общо циникът е вярвал в простотата на нещата и вътрешното освобождаване чрез освобождаването от собствеността. Циниците изпитвали дълбоко недоверие към смисъла на всяко човешко начинание и желание, определяйки ги единствено като форма на себичност.

Цирк — мястото, където са се провеждали надбягванията с колесници. Самото трасе е вървяло в дълга и тясна елипса, по средата на която се издига т.нар. спина — дървена преграда с два каменни конуса в двата края — наречени мети, които колесниците трябвало да заобиколят при завоите. Гледката се допълвала от дървените пейки за зрителите, издигнати от всички страни върху открити трибуни. Седемте обиколки, които трябвало да направят състезаващите се, били отброявани с помощта на седем яйца и на седем делфина. Навярно и делфините, и купите с яйцата са съществували от самото зараждане на надбягванията, но със сигурност Агрипа е дарил на Големия цирк по-хубави делфини от дотогавашните. За, седемте обиколки са били нужни двадесет и пет минути. Предполага се, че четирите цветове, с които са се състезавали различните колесници през епохата на късната империя синият, зеленият, белият и червеният, са били възприети още във времето на републиката. (Според една легенда цветовете са били установени от самия Ромул. — Б.пр.)

Цирцеи — областта, която заедно с планината Цирцеи представлява границата между Лациум и Кампания. Едноименният град се разполага на едноименния нос, откъм страната на Тарацина и в републиканската епоха се е използвал като морски курорт.

Цитадела — най-общо казано, крепост, изградена върху хълм и използваща за защита стръмните му и труднодостъпни склонове, или укрепена част на селище, оградена от мощна стена и служещо за защита на населението при нападение.

Чуждестранен Претор — претор перегринус. Носи името си заради това, че се занимавал изключително със съдебни дела и спорове, в които поне едната страна е неримски гражданин. По времето на Гай Марий задълженията на чуждестранния претор се ограничавали в това да раздава справедливост; често се налагало за тяхното изпълнение да обикаля цяла Италия, понякога дори да я напуска. Под юрисдикцията му попадали и деянията на неграждани в пределите на самия Рим.

Югер — римска мерна единица за площ. Един югер се равнява на 0,252 хектара (приблизително една четвърт). Онези, които използват метричната система, ще бъдат близо до сегашното измерване в хектари просто като разделят броя на югерите на четири.

Юл — син на троянския герой Еней. Както в днешни времена, така и в античността съществува пълно объркване относно майката на Юл. Според някои тя била троянската съпруга на Еней Кревза, според други — латинката Лавиния. Вергилий държал на Кревза, Тит Ливий — на Лавиния. Това, което не знаем, е самите Юлии коя от двете биха предпочели да им бъде родоначалничка. Юл се наричал също така Асканий, което пък е името, дадено на Кревзиния син от Омир. Освен това, като се има предвид, че Вергилий е бил официалният римски поет, покровителстван от самия Август, един Юлий, най-вероятно Август е държал да се знае, че родословното му дърво води и двата си корена от Троя. Това обаче не означава, че и осиновителят му диктаторът Цезар е мислил като него — Август е имал склонност да нагажда човешкото мислене на божествения си чичо според собствените си цели и желания. В крайна сметка не е и толкова важно да се знае точно коя е майката на Юл; важното е, че Юлиите винаги са се смятали за преки наследници на Еневия син, а следователно на самата Венера (Афродита), майка на Еней и баба на Юл. Като се има предвид, че от идването на Еней в Италия и рождението на Гай Юлий Цезар в 100 г. пр.Хр. е минало кажи-речи също толкова време, колкото между завладяването на Англия от Уилям Завоевателя и днешно време, и като се знае, че и досега се намират англичани, убедени, че могат да проследят родословието си чак до някой от норманските барони на Уилям, нищо чудно Юлий Цезарите наистина да се окажат наследници на Еней.

Юлила — според книгата ми по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар. Никъде няма изрично сведение, че Цезар не е имал две дъщери; това, че в изворите се споменава само за една, Юлия, може да се приеме донякъде като довод, че втора не е имало, но пък и ни дава свободата да си я измислим, ако трябва. Аз самата винаги съм се учудвала на способностите на древните автори да се прехласват по определени въпроси, които считат за важни, и в същото време да мълчат по множество други, явно смятани за маловажни. Най-надеждният ни свидетел за епохата, съвременникът на Марий Цицерон е писал за пред хората на своето време и от текстовете му личи предубеждението, че читателят знае за какво става дума и следователно не си струва трудът да се впускаме в подробности. За Юлия се знае, че е доживяла до дълбока старост и е била една от най-забележителните и уважавани жени за времето си. Била е съпруга на великия Гай Марий и майка на един син, който също е заел своето място сред римските знаменитости. Нищо чудно тогава, че името й е успяло да достигне до нас, както и нищо чудно Цезар и Марция да са имали и друга дъщеря, която обаче да не си е спечелила нужното име, за да бъде запомнена. От друга страна, знаем от Плутарх, че първата жена на Сула се е казвала Юлия, но след нея той се е женил още три пъти, а само двете му последни съпруги са заслужили да бъдат споменати и в други извори за епохата. Като се има обаче предвид огромната пропаст, зейнала впоследствие между Марий и Сула, твърде е възможно в своите мемоари (които са били използвани от по-късните историци като Плутарх) Сула умишлено да си е спестил думите за възможния си брак с една Юлия — при публикуването на спомените му вдовицата на Гай Марий е била все още между живите.

Затова читателят ще ми прости, задето в интерес на разказа оженвам Сула за някаква си по-малка сестра на Мариевата съпруга Юлия. Все пак имам си и други причини да смятам, че подобно нещо е възможно. Историческите факти ясно свидетелстват, че в началото на политическата и военната си кариера Сула е бил силно обвързан с Гай Марий. Колкото и да се рови човек в свидетелствата от онова време, никъде няма да открие сведения, че във въпросните години нещо е нарушило колегиалните, дори дружески отношения между Марий и Сула. Споменаването за опитите на Сула да обяви сам себе си за победител в Югуртинските войни, задето лично бил заловил Югурта, водят своето начало от две различни места — мемоарите на самия Сула и мемоарите на Квинт Лутаций Катул Цезар — със забележката, че и едните, и другите са били издадени дълги години след въпросните събития. Когато са писали своите спомени, и двамата свидетели са имали личен интерес да отнемат от престижа на Гай Марий. И все пак, ако се вгледаме внимателно в преплелите се една в друга политически кариери на Марий и Сула в годините 107–100 пр.Хр., не е възможно от случилите се събития да се заключи, че между двамата е съществувала някаква неприязън или враждебност. Напротив, фактите говорят по-скоро, че двамата са продължавали да бъдат близки колеги и съратници и че са си имали доверие един на друг. Ако заради въпросните недоказани претенции на Сула относно Югуртинските войни между двамата се е породил конфликт, то на какви основания за похода си в Галия Марий би взел със себе си като висш легат тъкмо Сула, а не някой друг? Но изведнъж Сула се появява в Италийска Галия под командването на Катул Цезар тъкмо в мига, когато на Марий му е предстояло сражение с настъпващите тевтони от другата страна на Алпите. Това обаче според мен не се дължи на някакъв разрив между Сула и Марий. Това, което знаем, е, че в един миг Катул Цезар повежда легионите си нагоре по течението на Атезис, после избухва някакво тайнствено въстание и той се обръща назад. Нищо обаче не стига до Рим; Катул Цезар дори не съобщава пред Сената, за каквото и да е въстание, ами чисто и просто остава да чака в Плаценция завръщането на Мариевата армия. В това време не се чува нищо за Сула, макар че се води висш легат при Катул Цезар. Вярно е, че няма как да се твърди със сигурност, но колкото е възможно раздялата на Сула с Марий да се дължи на личен конфликт, още по-възможно е Сула да е бил изпроводен умишлено от Марий при Катул Цезар, с цел да предотврати пращането на гибел на цяла една армия, която Рим не е могъл да си позволи да изгуби.

Ако се върнем в 108 г. пр.Хр., ще видим как Марий напуска Африка и отива в Рим, за да се кандидатира за консул и как в същото време лично търси услугите на Сула като свой квестор, защото след като изтича едногодишният му мандат, Сула остава в Нумидия при Марий — постъпка, на която е способен само човек, лично обвързан със своя началник. Безспорно е, че Сула се завръща у дома не по-рано от самия Марий. Дори квесторската си длъжност той дължи преди всичко на Марий. А как така Марий ще опознае толкова добре Сула, че да търси услугите му, ако двамата не са служили заедно, което е факт, ако помежду им има седемнадесет години разлика във възрастта и стига да вярваме на Плутарх, ако животът, който са водели, е бил толкова различен? От друга страна, Плутарх споменава, че първата съпруга на Сула се е казвала Юлия. Ако първата жена на Сула е била сестра на Мариевата жена Юлия, то тогава всичко идва по местата си. Не е изключено двете Юлии да са били братовчедки и близки приятелки. Но за всеки романист, който разработва тема като тази, ще е за предпочитане рамката на творбата му да не се разширява прекомерно, затова най-добре би било двете Юлии да се окажат сестри. Благодаря ти, Плутарх, че споменаваш името на първата жена на Сула! Като се има предвид, че за един римлянин семейството му винаги излиза на преден план, какво по-логично от това Марий и Сула да се окажат свързани по сватовска линия? И какво по-логично от това родителите на жена му да потърсят помощта му за втория си зет, който тепърва поема по курсус хонорум. Ето как се роди Юлила, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар и първата жена на Луций Корнелий Сула.

Юнона Монета — Юнона Предупреждаващата или по-скоро Напомнящата. Именно нейните свещени гъски се разкрякали в онази нощ на 390 г. пр.Хр., когато галите се опитали да изкатерят през нощта скалите на Капитолия, и разбудили спящия Марк Манлий. Монетният двор се намирал в кухината под подиума на храма й в Аркс на Капитолия. Оттам идва и нашата дума за „монета“.

Ютурна — едно от божествата, родом от Рим, и следователно с характер на нумен, сиреч лишено от образ и собствена митология в гръцкия смисъл (макар и в по-късна епоха благодарение на усилията на Вергилий да се сдобива с такава). Ютурна било водно божество и му били посветени малко изкуствено езерце и храм в съседство с Весталските стълби, водещи към Палатина. Смятало се, че водите в езерцето имат лечебна сила и затова храмът бил посещаван от множество поклонници.

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Авгур — „авгур“

Агеласт — „който никога не се усмихва“

Албин — „възбял“

Африкански — от Африка

Ахала — не се знае

Ахенобарб — „с рижа или златиста брада“

Балеарик — от Балеарските острови

Бамбалио — не се знае

Бестия — „звярът“

Брокх — „с щръкнали зъби“

Брут — „тъп като животно“

Варон — „кривокрак“

Вация — „патрав“

Верукозис — „покрит с брадавици“

Вописк — „оцелелият от двама близнаци“

Галба — „шкембе“

Гета — „дошъл от края на света“

Главка — „сивкаво — зеленикав“

Гракх — „чавка“ (?)

Далматик — от Далмация

Дентат — „роден със зъби“

Диадемат — от диадемата, символ на царска власт

Дивес — „божественият“

Друз — не се знае

Ебурн — „от слонова кост“

Калв — „плешив“

Калд — „равнодушен“

Камил — не се знае

Капрарий — „козел“

Карбон — „опърлен“ или „пепеляв“

Катон — „хитър, но избухлив“

Катул — „кученце, малко животно“

Кота — „винено леке“ (?)

Крас — „тлъст“

Кунктатор — „който възпира“

Ленас — „жреческа одежда“

Лентул — „бавен, муден“

Лепид — „прекрасен човек“ (по модерно му — „пич“)

Лиметан — от граница

Лонгин — „в далечината“

Лукул — „малка дъбрава“

Магнус — „велик“

Македоник — от Македония

Максим — „най-великият“

Мактатор — „джелатин“

Манцин — „сакат“

Маргарита — „бисер“

Меминий — от галите мемини

Мерула — „кос“

Метел — „освободен наемник“

Мус — „мишка, плъх“

Назика — „шумен“

Нерва — „жилав“

Нумидик — от Нумидия

Оратор — „оратор“

Орест — „майка му е умряла при раждането му“

Павел — „дребосък“

Пизон — „смилам те“

Пипина — „пишле“

Порцела — „прасе“ или „гениталии на малко момиченце“

Постум — „роден след смъртта на баща си“

Пулхер — „красавец“

Равила — „прегракнал от говорене“

Регин — от „царица“

Рекс — „цар“

Рузон — „селяндур“

Руфин — „от семейство червенокоси“

Руф — „червенокос“

Сатурнин — от Сатурн

Серан — от „сърп“ или — „назъбен“

Сесквикул — „мръсник и половина“

Сикул — от Сицилия

Силан — „мутра“

Силон — „чипонос“

Скавър — „с подути крака“

Стих — робско име (гръцко)

Страбон — „кривоглед“

Сула — не се знае

Сцевола — „левичар“

Сципион — „церемониална пръчка“

Туберон — „гърбица“ или „пропаднал морално“

Филип — от Филипи

Фимбрия — „който си подстригва косите на бретон“

Флак — „дългоух“

Цезар — „с буйни коси“

Цезонин — не се знае

Цек — „сляп“

Цепион — „продавач на лук“

Цицерон — „нахут“

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5090

Издание:

Колийн Маккълоу. Венец от трева. Част II: Разривът

Коректор: Лилия Анастасова

Оформление на поредицата: Димитър Стоянов — Димо

Компютърен дизайн на корицата: Иван Добрев

Художник: Емилиян Станкев

ИК „Плеяда“, 1996 г.

ISBN: 954-409-118-1

1

През 321 г. пр.Хр. на това място, намиращо се в близост до самнитския град Беневентум, самнитът Гавий Понций обкръжава и пленява цяла една римска армия. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Венец от трева
Част II: Разривът

4

5

6

Речник

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Информация за текста

1