Колийн Маккълоу

Любимци на съдбата

Част II: Властолюбци

3

От януари 81 г. пр.Хр. до секстил (август) 80 г.пр.Хр.

Не бяха изминали и два месеца и Сула реши, че римското население се е приспособило към действието на проскрибциите. Масовите убийства, които поръчваше, донякъде се различаваха от грозното клане, което Марий беше започнал по време на краткия си седми консулски мандат; тъй като улиците на Рим не се миеха от толкова много кръв, пък и на Форум Романум никой не се спъваше в човешки тела. Труповете на проскрибираните (на които законите забраняваха достойно погребение и траурна церемония) бяха влачени с месарски куки до бреговете на Тибър, където бяха и хвърляни. На Форума се събираха само отрязаните глави на убитите — около градската чешма, известна като Сервилиев извор.

По времето, когато с хазната се разпореждаше Хризогон, държавата натрупа доста състояние за сметка на убитите, затова Сула прокара нови закони: вдовицата на осъден на смърт нямаше право да се омъжва за друг, а по време на траурни церемонии изрично се забраняваше да се излагат на показ восъчните маски на Гай Марий, на сина му, както и на Цина и неговите славни предшественици. Това се отнасяше за маските на всички проскрибирани.

Къщата на Гай Марий бе продадена на търг. Купи я Секст Перквициен, внук на прочутия богаташ, който бе превърнал семейството си в една от опорите на конническото съсловие. Всъщност Перквициен и Марий бяха живели врата до врата. Богаташът смяташе да използва огромното жилище на съседа си за хранилище на огромната си колекция от произведения на изкуството. Така къщата на Марий се запази като нещо отделно и самостоятелно.

В началото провежданите от Хризогон публични търгове бяха спечелени от заможни римляни, които предлагаха добри пари. Но лека-полека търсенето намаляваше и от десетия търг нататък цените драстично паднаха. Едва тогава в наддаването се включи Марк Крас. Действията му изглеждаха необичайни в очите на гражданите; вместо да се полакоми за най-ценните имоти, той предпочете далеч по-скромните и непривлекателните; затова пък ги получи срещу символични суми. Луций Сергии Катилина предприе различна тактика. Той се зае най-напред да информира Хризогон за съществуващи и несъществуващи заговори и така успя да включи в списъка на проскрибираните родния си брат Квинт, а след него — и зет си Цецилий. Брат му се оттегли в изгнание, но Цецилий бе убит, затова Катилина се обърна към диктатора Сула с молба за нов закон: според съществуващите той не получаваше нищо, защото и двамата му роднини имаха мъжки наследници и неговото име не се споменаваше в завещанията им. Сула откликна на молбата му и Катилина забогатя достатъчно, без да му се налага да участва в търговете.

Когато Сула реши да отпразнува своя триумф, януари можеше да се нарече студен и в прекия, и в преносния смисъл. Обикновените граждани излязоха по улиците, за да го почетат, но от конническото съсловие предпочетоха да си останат вкъщи; навярно си правеха сметката, че ако диктаторът и Хризогон ги забележат при церемонията, може да се сетят да добавят и тях в списъците. Сула показа пред римския народ плячката, която беше отнел от цар Митридат, надявайки се да избегне въпроса, дали подписването на мирния договор не е било прибързано. Като се имаха предвид несметните богатства на Митридат, изложеното беше жалко.

На другия ден Сула организира нещо като изложба — във всеки случай не можеше да се говори за триумфално шествие. На нея бяха показани ценностите, събрани от войските на младия Марий и Карбон. Той предвидливо обясни на гражданите, че всички вещи ще бъдат върнати обратно по храмовете, от които са били иззети. В този ден завърналите се от изгнание врагове на предишния режим — Апий Клавдий Пулхер, Метел Пий, Варон Лукул, Марк Крас и други като тях — нямаха правото да се облекат като сенатори, понеже още не бяха възстановили гражданството си. Сула поне им спести унижението да плащат така наречената „такса на свободата“, която даваха за хазната освободените роби.

Да се укроти Помпей се оказа по-трудна задача от усмиряването на победения Рим. Така поне стана ясно в деня преди триумфа на Сула. Помпей бе пренебрегнал нарежданията на диктатора и бе отплавал заедно с цялата си армия от Африка за Италия. Беше изпратил писмо от Тарент, в което обясняваше, че армията не му позволила да напусне Африка, преди да е натоварил и последния легионер на корабите. Според думите му той просто бил принуден да отстъпи пред ентусиазма на своите войници (без да обясни как така е събрал предварително кораби за шест легиона пехотинци, вместо за един и две хиляди души конница). В края на писмото си Помпей пак настояваше да ознаменува триумф в своя чест.

Диктаторът побърза да прати куриер в Тарент, който носеше повторен отказ. Същият куриер донесе в Рим извиненията на Помпей за осъдителното поведение на войската му, която не искала да му се подчини. Войниците настоявали любимият им пълководец да получи своя заслужен триумф! Ако диктаторът упорствал, Помпей искрено се страхувал да не би войниците му да поемат нещата в свои ръце и да тръгнат срещу Рим. Той самият щял, разбира се, да стори всичко по силите си, за да ги възпре.

Сула прати втори куриер по Апиевия път, водещ към Рим. Писмото носеше трети отказ: „НИКАКЪВ ТРИУМФ“. Оказа се, че е отишъл твърде далеч според вижданията на войската. Шест легиона и две хиляди души конница потеглиха към Рим. Щом Сула и Сенатът научиха за намеренията на Помпей и войниците му, които бяха достигнали Капуа, те се настроиха още повече срещу младия пълководец. Наближаваше краят на февруари, виеха виелици, а Марсово поле се изпълваше с нови войски, които чакаха да минат по улиците на Рим: двата легиона на Луций Лициний Мурена, бившия управител на Римска Азия и Киликия, както и двата легиона на Гай Валерий Глак, бившия управител на Трансалпийска Галия. И двамата чакаха да проведат своя триумф.

Скоро след поредния куриер, който препускаше на юг към Капуа (за да заповяда на Помпей веднага да спре и да го предупреди за четирите легиона, които го чакаха край Рим), сам Сула напусна столицата и се насочи в същата посока. Придружаваха го двамата консули — Декула и Долабела, върховният понтифекс Метел, началникът на конницата Флак Принцепс Сенатус и подобаваща дружина ликтори; не бяха сметнали за нужно да водят войска със себе си.

Писмото на Сула свари Помпей, преди да е напуснал Капуа. Вестта за четирите легиона, които случайно се подвизавали по това време на Марсово поле, го беше отрезвила и той не смееше да мръдне. Младежът не бе имал намерение да воюва срещу диктатора. Походът беше само блъф, който да му осигури отказвания триумф. Вестта, че диктаторът смята да го пресрещне с четири легиона, при това все стари войници, уплаши Помпей.

Затова, когато му съобщиха, че самият Сула му идва на крака, при това без армия зад гърба си, Помпей се спусна да го посрещне. Обстоятелствата, при които се срещнаха, напомняха на тези около запознанството им преди няколко години. Сула пак беше яхнал муле, но сега не беше пиян. Беше облечен в сенаторска тога и го придружаваха двадесет и четирима ликтори, които мръзнеха от студ в тънките си моравочервени туники. Измежду дървените летви на фасциите заплашително стърчаха брадви. Зад диктатора маршируваха още тридесет ликтори — дванайсет на разположение на Декула, още толкова — на Долабела и шестима — на началника на конницата, който се ползваше с преторски почести. Всичко беше доста по-внушително, отколкото на бреговете на Калор, и повече отговаряше на юношеските мечти на Помпей.

Но, от друга страна, самият Помпей също се бе издигнал през последните двайсет и два месеца; беше ръководил военна кампания заедно с Метел Пий и Крас, после още една в Клузий заедно със Сула и Крас и трета, този път напълно самостоятелно, в отвъдморските провинции. Затова и си беше позволил да си сложи златна броня, лъснала не по-малко от украсата на „държавния“ му кон. Делегацията на диктатора идваше пеша; затова Помпей на свой ред слезе на земята.

Сула носеше венец от трева на главата си, доста груб намек, че младежът още не се е сдобил с подобен — всъщност още не си беше извоювал венец изобщо! Диктаторът държеше да напомни кой е. Помпей веднага усети това в поведението му. Ликторите се построиха в две колони и се дръпнаха в края на пътя, за да не пречат на обруления от слънцето младеж със златната броня да се срещне с водача им. Самият Сула стоеше на едно място, на няколко крачки пред останалите.

— Аве, Помпей Велики! — Сула вдигна дясната си ръка за поздрав.

— Аве, диктаторе! — отвърна му опиянен от радост той. Сула го беше нарекъл с третото му име, при това в присъствието на такава официална публика. Излизаше, че вече официално може да се нарича Велики!

Двамата се целунаха по устата, след което, предшествани от ликторите, се запътиха към лагера на Помпей. Останалите ги последваха.

— Ти си склонен да приемеш, че съм „велик“! — въодушевяваше се младежът.

— Прякорът ти се наложи — оправда се Сула. — Също както и „малкият касапин“.

— Армията ми е решила веднъж завинаги, че ще триумфирам, Луций Корнелий.

— Армията ти няма абсолютно никакви правомощия да взема подобни решения, Гней Помпей Велики.

— Какво мога да направя? Та те дори не желаят да ме слушат!

— Глупости! — сряза го диктаторът. — Надявам се, Велики, даваш си сметка, че в писмата си ти изрично признаваш пред мен и пред Сената, че си абсолютно неспособен да командваш армията си.

Помпей целият се изчерви и присви устни.

— Не е честно да говориш така!

— Защо? Ти самият го признаваш в поне три от писмата си.

— Ама ти се правиш, че не разбираш! — възрази му младежът. — Те действат така само от любов към, мен!

— От любов или омраза, неподчинението си е все неподчинение. Ако това бяха мои войници, отдавна да съм наказал някого със смърт.

— Дори да е неподчинение, никому не е донесло вреда.

— Няма неподчинение, което да не носи вреда, и ти много добре го знаеш. Дръзнал си да заплашваш законно избрания римски диктатор.

— Това не е поход срещу Рим, Луций Корнелий, това е просто поход към Рим. Има разлика! Войниците просто искат да се уверят, че ще получа каквото заслужавам.

— Какво заслужаваш, Велики, определям аз, римският диктатор. Ти си на двадесет и четири години. Още не си влязъл в Сената. Съгласих се да те наричам с новоизмисленото ти име, „Магн“, което някой ден може да прерасне в „Максим“, но може и да се смали на „Парв“, „Минут“ или дори „Пузил“[1].

Помпей се спря насред пътя и се обърна към Сула; останалата част от делегацията уж случайно не се усети навреме и незабележимо се доближи до двамата.

— Искам триумф! — изтърси гневно Помпей и тропна с крак.

— А аз ти казвам, че няма да го получиш! — заяви му Сула. Широкото лице на младежа стана червено като цвекло, тънките му устни разкриха малките му бели зъбки.

— Добре ще е да запомниш, диктатор Луций Корнелий Сула, че хората почитат изгряващото, а не залязващото слънце!

Сула изведнъж избухна в гръмък смях.

— О, това беше добро! — задъхваше се той. — Ще го имаш своя триумф! — И накрая, разтърсен от нов прилив на смях, допълни: — И не ме гледай като истукан, маймуно! Помогни ми да си наместя тогата!

— Ти си пълен глупак, Велики — заяви Метел Пий на Помпей, когато двамата останаха насаме.

— Защо? Мисля, че постъпих доста умно — отвърна той.

Прасчо Младши отдавна беше навършил годините за консул и макар още да не се бе добрал до високата длъжност, възрастта му личеше: чупливата му кестенява коса се бе прошарила, край кафявите му очи се бяха появили бръчки.

— Всичко друго, но не и умно — подхвърли Метел и със задоволство забеляза недоумението в красивите сини очи на събеседника си. — Познавам нашия началник много по-отдавна от теб, имал съм случай да се уверя, че е не само по-велик от нас двамата, взети заедно, но е и много по-интелигентен. Той има слабости, но те не засягат способността му да разсъждава и действа.

Помпей шумно изсумтя.

— О, Пий, нищо не разбирам! Слабости? За какви слабости у Сула изобщо говориш?

— Имам предвид вкуса му към ироничното, разбира се. Изразът ми з-звучи по-точен, отколкото „ч-чувство за хумор“. — Прасчо млъкна, докато овладее заекването си. — Спомни си, че ме посочи за върховен понтифекс, при условие че заеквам. На него му е просто невъзможно да устои на подобни „шеги“.

Помпей си придаде отегчен вид.

— Нямам никаква представа накъде биеш, Пий, още по-малко виждам връзка с моя случай.

— Велики, Велики! Ами той се подиграваше с теб още от самото начало на тази история! Ето каква е връзката. Той винаги е смятал, че заслужаваш триумф, какво го вълнува на колко си години и дали си само конник или сенатор? Ти си герой — пълководец, а такива той е склонен да издигне до невероятни висоти! Но на Сула му се искаше да разбере ти до каква степен държиш на триумфа си, искаше да се увери на какво си способен, за да го получиш. Не трябваше да се хващаш на уловката му. Сега той има доста по-ясна представа за теб, знае на какво си способен. Разбра, че храбростта ти е почти колкото самочувствието ти, да не говорим за амбициите ти. Същевременно Сула се успокои, че няма да си му конкуренция.

— Какво искаш да кажеш с това, че няма да съм му конкуренция?

— Точно каквото ти си мислиш.

— Но аз бяха тръгнал срещу Рим!

— Глупости! — усмихна се Прасчо. — Ти беше тръгнал към Рим, нали така сам каза… А аз ти повярвах. И което е по-важно, Сула също ти повярва.

Помпей изгледа събеседника си с нескрито недоумение. Не знаеше какво трябва да отговори.

— Важното е, че си получих триумфа.

— Да, получи го. Но той ще те накара да заплатиш за това цена, каквато щеше да ти бъде спестена, ако се бе държал както подобава.

— Цена ли? Каква цена? — Помпей поклати глава. Приличаше на някой голям приказен звяр, който не иска да повярва, че другите му се присмиват. — Пий, омръзна ми да ми говориш с гатанки и недомлъвки.

— Ще видиш сам — отговори му Прасчо, все тъй загадъчно.

И Помпей има случай да се увери, при това в самия ден на триумфа си. Метел му беше подсказал какво ще се случи, но заслепен от гордост, той не бе разбрал намеците. Датата за триумфа му беше насрочена за дванайсетото число от март. На шестия ден от месеца Гай Флак, бившият управител на Галия, мина по улиците на Рим в прослава на победите си над галските племена; на деветия ден триумфира Мурена, бившият губернатор на Азия, заради успехите си в Кападокия и Понт. Затова докато дойде ред и на Помпей да ознаменува победите си над Карбон, римските граждани вече бяха пренаситени от празнични шествия. Малцина любопитни наизлязоха и този ден по улиците, но тълпи така и не се насъбраха. След двудневните зрелища, които организира самият Сула, Флак вече не представляваше голям интерес, Мурена — още по-малко; триумфът на Помпей просто беше отминат с безразличие. Името му не говореше нищо, никой не знаеше, че е млад и красив, а и да знаеше, едва ли би се впечатлил от ранните му успехи.

И все пак Помпей нямаше причини да се тревожи, докато поемаше по древния маршрут, започващ от така наречената Вила Публика. Клюката бързо щеше да се разпространи и когато народът научеше какъв е конкретният повод за триумфа, всички щяха да наизлязат, за да го поздравят. Докато завие от Големия цирк по Вия Триумфалис, цял Рим щеше да се появи, за да го види. Шествието на Помпей следваше класическия сценарий: отпред вървяха действащите магистрати и сенаторите, следваха ги музиканти и танцьори, после идваха колите с плячката и подвижните платформи, на които се разиграваха паметните събития, заради които Помпей биваше удостоен с високата чест, след тях се нареждаха жреците и жертвените животни — все мъжки и бели, — докато отзад се движеше самият пълководец начело на победоносната си армия.

Дори облеклото на младежа беше според случая — червена тога, богато обшита със злато, лавров венец на главата му, бродирана туника с дебела пурпурна ивица… Едва когато гримьорите понечиха да боядисат лицето му в червено, както изискваше традицията, той отказа. Държеше Рим да се увери с очите си колко е млад и красив; искаше да знаят всички, че има свое собствено лице, с което се гордее; искаше зрителите да го свържат с Александър Македонски. А с боядисано лице щеше да мине за един от многото, никой нямаше да се досети, че е само на двайсет и четири години.

Но не толкова липсата на грим правеше Помпей различен от другите триумфиращи пълководци; впечатление правеха животните, които бе сложил да теглят античната му колесница. Вместо класическите бели коне бе предпочел четири огромни африкански слона, които лично беше хванал в Нумидия. Четирима дресьори бяха работили, за да укротят дивите зверове и да ги научат да теглят колесница. Подвигът на дресьорите беше по-голям от този на ловеца. Помпей си получи своите четири опитомени слона, докато кочияшът до него само се правеше, че командва могъщите зверове: той просто държеше златните юзди, които висяха от устите на пищно украсените животни. В действителност слоновете слушаха своите дресьори. Само като се чуеше за невероятните създания, които се разхождаха по улиците на Рим, и любопитните римляни щяха да притичат да ги видят с очите си. Не беше ли невероятна гледка: новият Александър с колесница, теглена от животни, каквито в Рим почитаха едва ли не за свещени. Истински слонове! Огромни слонове с уши като корабни платна и огромни бивни.

Маршрутът на парада тръгваше от Вила Публика на Марсово поле, следваше витата алея, покрай която се издигаха вили и жилищни сгради, за да заобиколи Капитолия и старата Сервиева стена, която го беше бранила в миналото. От западния край на хълма шествието минаваше през Порта Триумфалис и се озоваваше в самия град. След като триумфът на Помпей бе третият поред през последните седем дни, повечето сенатори бяха махнали с ръка и само малцина бяха благоволили да застанат начело на колоната; при това бързаха да свършат с досадното задължение. Музикантите, танцьорите, колите с плячката, жреците, жертвените животни, военнопленниците, всички следваха примера им и буквално препускаха по улиците на града. Само слоновете не се отказваха от своята величествена, бавна крачка и скоро виновникът за триумфа изостана далеч след шествието си.

Най-накрая колесницата му се довлече до Триумфалната порта и спря. Армията, въоръжена единствено с тояги, опасани с лаври, на свой ред се спря зад предводителя си. Триумфалната колесница беше скована още в етруски времена и понеже е била предвидена за церемонии, а не за сражение, беше доста по-ниска от класическите бойни колесници, каквито използваха например галите. Ето защо Помпей не можеше да види каква е причината за спирането. Той прати кочияша да види какво става.

Човекът се върна ужасен.

— Триумфаторе, слоновете не могат да се проврат през портата!

— Глупости!

— Истина говоря, триумфаторе, така е! Слоновете са много едри и не могат да минат.

Помпей позабрави за славата и достолепието и скочи от колесницата да види с очите си какво се е случило. Водачите на предните два слона безпомощно се суетяха и посрещнаха своя началник едва ли не с радост.

— Входът е много нисък.

Триумфалната порта — единствената, през която имаха право да минат военните паради, — бе предвидена да побере редица от осем души едновременно; дори колесница, теглена от четири коня, или широка платформа. Но се оказа твърде ниска, за да може едър слон да се провре под свода й.

— Добре — каза Помпей, без да се отчайва. — Проврете ги един по един през портата. Ще се наложи просто да се наведат.

— Но те не са дресирани за това! — изпадна в паника един от водачите.

— Това не ме интересува! — тросна му се младежът. — Просто правете каквото ви казвам!

Но още първият слон отказа да си наведе главата.

— Дръпнете го за хобота и го накарайте! — заповяда Помпей.

Но колкото и да го дърпаха, той не пожела да се наведе; напротив, ядоса се на хората край себе си. Безпокойството му се предаде и на другите три слона, два, от които все още бяха впрегнати в колесницата. Те започнаха инстинктивно да отстъпват, при което колесницата заплашително се надвеси над облечените в лъвски кожи знаменосци.

Докато дресьорите продължаваха да се борят със слона, Помпей ги гледаше отстрани и не пестеше войнишките си псувни по техен адрес. На нещастниците им се искаше да потънат вдън земя от страх и от срам. Но нищо не помогна: слоновете не пожелаха да сътрудничат на някакви си човеци.

Мина повече от час, преди Варон на свой ред да се върне, за да разбере какво се е случило с колесницата — като римски сенатор той беше вървял начело на шествието.

Като видя какво се е случило, той едва се сдържа да не се изсмее.

— Прати Скапций и хората му до Стабула да доведат конете — предложи Варон. — Хайде, Велики, забрави тези ходещи кули! Шествието вече е излязло на Форума, а никой дори не е разбрал, че теб те няма. Сула чака пред храма на Кастор и се нервира. Организаторите на пиршеството са притеснени.

Вместо да му отговори, Помпей избухна в сълзи и с пищните си одежди седна на калните павета край пътя. Така че Варон пое нещата в свои ръце, прати хора да докарат триумфалните коне от държавната конюшня и се зае с разпрягането на размирните слонове. Обстановката допълнително се нажежи с пристигането на няколко градинари, въоръжени с кофи и лопати, за да се сдобият с най-полезната естествена тор на света. Без да се плашат от величествените зверове, те невъзмутимо се запровираха между краката им. Само от съжаление към приятеля си и от желание да свърши по-бързо цялата работа, Варон не си позволи дори да се усмихне. С цената на големи усилия и немалко ругатни успя да изведе слонове и водачи встрани от пътя — към Форум Холиторий; едва ли някой би ги пуснал обратно към Марсово поле, където чакаха шест легиона строени войници.

Междувременно колоната наистина се беше спряла на Форум Романум пред внушителната йонийска фасада на храма на Кастор и Полукс. На площадката пред светилището седеше не друг, а самият диктатор Сула, заедно с началника на конницата, двамата консули и неколцина приятели и роднини. Традицията повеляваше в шествието на триумфатора да не вземат участие хора, заемащи по-висши длъжности от неговата; същото важеше и за пиршеството. Излизаше, че най-важните римски управници напразно чакат насред площада, при това без надежда дори да се нахранят след това.

Всички присъстващи бяха загубили търпение. Освен това духаше студен северен вятър. Най-накрая се появи Варон, който изкачи стъпалата към площадката и се наведе да прошепне нещо в ухото на Сула. Внезапният смях изненада всички останали; Сула доста се смя, после стана от стола, пристъпи към ръба на площадката и извика към тълпата:

— Почакайте още малко! Нашият триумфатор идва! Бил решил да внесе малки нововъведения и вместо коне впрегнал в колесницата си истински слонове! Да, ама слоновете не могли да минат през Триумфалната порта, затова трябвало да прати за коне! Ех, защо не бях там да го видя с очите си!

Зяпачите посрещнаха думите му със смях, но само онези, които лично познаваха Помпей — Метел Пий, Варон Лукул или Марк Крас, — си даваха сметка колко жестока е шегата.

— Знаете ли, не е мъдро да се предизвиква Сула — говореше Метел Пий на хората край себе си. — Много пъти съм се уверявал, че той има някаква мистична способност да привлича Фортуна на своя страна. Дори не му трябва сам да се потруди, за да унизи другия. Богинята ще свърши всичко вместо него.

— Това, което не мога да разбера — навъси се Варон Лукул, — е как Помпей не се е сетил да премери височината на портата предварително. Та като военачалник той е изключително предвидлив.

— До мига, в който младежките мечти не го заслепят — изрече задъханият Варон; беше тичал от Триумфалната порта и до храма на Кастор. — До такава степен се беше вкопчил в проклетата си идея за слоновете, че не му остана време да се замисли за възможните неприятности. Горкият Помпей, той направо е съсипан!

— И на мен ми става по-скоро жалко за него — обади се Крас.

— И на мен, нищо, че му доказах, че не е прав — отбеляза Метел Пий. — Как го понесе? — обърна се той към Варон.

— Докато пристигне на Форума, ще се оправи.

И наистина, Помпей доведе втората половина от шествието с подобаваща тържественост. Разбира се, даваше си сметка, че след двучасовото закъснение съгражданите му са загубили интерес. Малцина бяха благоволили да го поздравят по улиците.

Едва при влизането си в храма на Юпитер Статор, където трябваше да се състои пиршеството, Помпей си даде сметка колко смешен се е сторил инцидентът със слоновете в очите на римските големци. Терзанията му бяха започнали още по улиците на Рим, когато минаваше покрай колоната със статуята на Сципион Африкански. В краката на великия пълководец се бяха скупчили неколцина граждани, които шумно се смееха. Щом Помпей се приближи, те се отдръпнаха, за да може той да прочете надписа на постамента:

По въпроса за слона,

ако питате Сципиона,

ще ви каже, че е мъдър за двама.

На Касапина детето

обаче знае, че слонето

е една голяма драма.

Вътре в храма на Юпитер положението беше още по-сложно. Някои от гостите се задоволяваха с това да подчертаят с известна ирония прякора му „Велики“. Някои обаче уж неволно го произнасяха вместо „Магн“ „Маг“ — както се наричаха персийските влъхви — или „Ман“ (ръка), намеквайки, че или Помпей е целувал ръка на Сула, за да се издигне, или че е на една ръка разстояние от своя господар. Малцина се отнесоха с необходимата почит към триумфатора. Помпей разчиташе и на своите приятели и роднини, които обаче наляха масло в огъня, като се наежиха срещу присмехулниците и дори изявиха желание да се бият. Най-накрая, важни личности като Катул и Хортензий просто не благоволиха да присъстват.

Все пак се случи и нещо хубаво: Помпей неочаквано си намери приятел, не друг, а отдавна забравения племенник на диктатора, Публий Корнелий Сула. Той му бе представен от Катилина.

— Никога не съм знаел, че Сула има племенник! — призна си Помпей.

— Ами и той не е знаел доскоро — подхвърли весело Публий Сула. — А което е най-странното, самият аз нямах представа.

Катилина прихна да се смее.

— И все пак е истина — каза той на Помпей, който гледаше доста объркано новия си познат.

— Я обяснете по-подробно — подкани ги той, доволен, че поне в този случай не се смеят на него.

— Цял живот съм си мислил, че съм син на Секст Перквициен — започна Публий Сула. — И цял живот съм бил съсед на Гай Марий! Когато дядо ми умря и баща ми наследи всичко, нито той, нито аз сме подозирали истината. Но баща ми беше приятел с Цина, затова след като започнаха да излизат списъците с проскрибциите, той всеки път очакваше да открие своето име. И от тревога взе, че умря.

Последното бе произнесено с такова безразличие, че Помпей лесно си направи заключението колко са се обичали баща и син Перквициен. И нищо чудно, като се има предвид колко омразен бе старият Перквициен на цял Рим.

— Не мога да го повярвам — иронично изрече Помпей.

— Разбрах кой съм едва когато се разрових из някакви стари книжа, принадлежали навремето на дядо ми. Сред тях се натъкнах и на документите по осиновяването! Оказа се, че баща ми бил осиновен от дядо ми, преди чичо ми, диктаторът, да се роди. Така че и той не е подозирал за съществуването на брат си. Както и да е, реших, че ще е най-благоразумно, ако занеса документите на чичо Луций, преди някой да е сложил моето име в списъците!

— Абе, като те гледам, ти си същински Сула — усмихна се Помпей. — Предполагам, не ти е било трудно да го убедиш?

— Ни най-малко! Та не е ли това късмет? Сега хем наследявам богатствата на Перквициените, хем не ме ловят проскрибции, хем ще получа и тлъст дял от милионите на чичо Луций.

— А не мислиш ли да станеш нещо като негов наследник?

Публий Сула се изкикоти.

— Аз? Да наследя Сула? Богове, никога! Аз, Помпей Велики, не съм човек с политически амбиции. Ама никакви!

— Може би си влязъл вече в Сената?

Катилина използва случая, за да се намеси в разговора.

— Двамата Сула сме канени от Сула да присъстваме на заседанията на Сената, макар че официално не сме се сдобили със сенаторско положение… Не и засега. Но с Публий Сула просто си рекохме, че ще ти е приятно да разговаряш с дружески настроени люде.

— Много се радвам, че дойдохте — благодари им Помпей.

— Не се оставяй на тия дърти традиционалисти — окуражи го Катилина и го тупна приятелски по гърба. — Поне няколко души искрено се радваме на триумфа на млад човек като теб. Съвсем скоро и ти ще влезеш в Сената, имаш ми думата. Сула има намерение да вкара вътре доста хора, които не се нравят на традиционалистите.

Помпей се навъси.

— Знам какво да правя с живота си, там няма място за членство в Сената! Преди да се разправя веднъж завинаги с тази институция — или поне, преди да вляза в нея, — смятам да докажа на всички, че никой не може да попречи на кадърни хора като мен да заемат, който пост пожелаят в държавата. На мен ми стига да съм конник, ще мина и без сенатски привилегии.

Катилина примигна, но Публий Сула като че ли изобщо не чу заканата. Помпей се огледа и веднага си оправи настроението.

— А, ето го и него! И той самичък на кушетка! Елате да се нахраним в компанията на зет ми Мемий! Той е най-достойната компания от всички присъстващи.

— Би трябвало да легнеш при старците, които са благоволили да те почетат с присъствието си — напомни му Катилина. — Не се безпокой за нас. Ще се разположим при Гай Мемий и ще се чувстваме доволни.

— Това е моят триумф и аз ще реша с кого ще обядвам — възрази му Помпей.

В началото на април Сула обнародва списък на нови двеста сенатори, обещавайки, че и други ще се присъединят към списъка през идните месеци. Начело на списъка стоеше името на Гней Помпей Велики. Той побърза да се срещне с диктатора.

— Няма да влизам в Сената!

Сула изненадано го изгледа.

— Защо? Мислех, че много държиш да станеш сенатор.

Помпей набързо забрави яда си; инстинктът му за самосъхранение проговори — най-добре беше Сула да не си дава сметка колко различен от останалите римляни е той.

— Става дума — започна Помпей — за урока, който получих с този проклет триумф. — Той си пое дъх, сякаш му се налагаше да направи тежко признание. — Доста мислих по въпроса, Луций Корнелий, и си давам сметка, че съм твърде млад. Моля те, Луций Корнелий, остави ме сам да си намеря път към Сената, когато му дойде времето. Ако вляза сега, години ще минат и пак ще ми се смеят.

Което си беше самата истина, убеждаваше се. Няма да се присъедини към хора, които ще се подхилкват всеки път, щом го забележат. Ще отиде при тях едва когато коленете им треперят при самата мисъл, че се появява.

Сула омекна и вдигна рамене.

— Както желаеш, Велики.

— Благодаря. Наистина така предпочитам. Ще изчакам, докато извърша нещо, което да се запомни по-добре от злощастната история със слоновете. Като например една почтена квесторска службица, щом навърша трийсет.

Тук май прекали. В бледите очи на Сула се появиха иронични искрици, но той само каза:

— Много добра идея! Ще махна името ти от списъка. Но все пак държа да присъстваш утре в Сената. Етикетът изисква всички мои легати да присъстват поне в началото на заседанието. Затова държа и ти да дойдеш.

И Помпей отиде.

— Ще започна — обърна се диктаторът към сенаторите — с въпроса за Италия и италийците. Съгласно моите обещания към италийските политически водачи смятам да се погрижа всички италийци да бъдат записани в гражданските списъци според съответните процедури; всички ще бъдат разпределени из тридесет и петте триби. Няма да позволя повече да се лъжат нашите италийски съюзници и да се погребва техният глас в ограничен брой триби, които нищо не могат да решат. Дал съм дума по този въпрос и ще я удържа.

Хортензий и Катул седяха един до друг на втория ред и многозначително си намигнаха. И двамата не одобряваха сериозните политически отстъпки в полза на хора, които не бяха истински римляни.

Сула се размърда на стола си.

— За съжаление не мога да изпълня другото си обещание: да разпределя пак равномерно из трийсет и петте триби освободените роби. Ще се наложи и занапред да останат в Субурана и Есквилина. Трябва да бъдем сигурни, че едри робовладелци няма един ден да решат да освободят своите роби, само и само да си осигурят вярната политическа подкрепа на нови клиенти.

— Мъдър е Сула, няма що! — подхвърли Катул на Хортензий.

— Трудно ще му убегне нещо — подшушна другият. — Да не би да е чул, че Марк Крас купува роби?

Сула продължи да говори за римските градове и земи.

— Брундизий, град, където аз и моята войска бяхме почетени с нужното уважение, ще бъде възнаграден, като го освободим от всякакви мита и косвени данъци.

— Пфу! — ядоса се Катул. — Още утре Брундизий ще стане най-претовареното пристанище в Италия!

Диктаторът отреди възнаграждения за няколко други области из полуострова, затова пък наложи тежки наказания на други. Навярно най-тежко щеше да пострада Пренесте.

Докато Сула изброяваше градове и села, Катул лека-полека се бе унесъл и може би дори щеше да задреме, ако Хортензий не го беше побутнал.

— Квинт, Сула говори за теб!

— … Квинт Лутаций Катул, моя верен последовател, натоварвам с реконструкцията на храма на Юпитер Оптимус Максимус на Капитолия. — Старческите устни се сбърчиха в подигравателна усмивчица и ироничният поглед на Сула се спря върху Катул. — По-голямата част от средствата ще дойдат от доходите, които уголемените площи на държавната земя ще донесат, но аз се надявам, че и ти самият, Квинт Лутаций, ще допълниш разликата за своя лична сметка.

Катул не посмя да каже нищо от страх. Това беше неговото наказание, задето толкова години бе прекарал мирно и тихо в дома си, докато Цина и Карбон управляваха града.

— На нашия върховен понтифекс, Квинт Цецилий Метел, се пада честта да възстанови храма на Опс, засегнат от същия пожар — продължи Сула. — И все пак този проект ще бъде изцяло изплатен от държавната хазна, тъй като Опс е символ на римския държавен бюджет. Държа именно върховният понтифекс да поеме грижата за повторното освещаване на възстановения храм. Току-що обнародвах списък с имената на двеста души, които каня в Сената — продължи диктаторът, — макар Гней Помпей Велики да ми съобщи, че не желае да встъпва в сенаторска длъжност толкова рано. Затова и неговото име беше махнато от списъка.

Това вече беше новина и всички се размърдаха и впериха поглед в Помпей, който седеше до вратата и се усмихваше.

— Възнамерявам да включа още стотина души, така сенаторите ще станат четиристотин. Давате си сметка колко сенатори сме изгубили през последните десет години.

— И хич да не си помисли човек, че той е убил някого от тях — ядосваше се Катул. Откъде да изнамери пари за възстановяването на огромния храм? Подозираше, че кесията му доста ще олекне, докато държавното участие щеше да си остане символично.

Диктаторът продължаваше нататък:

— Опитах се да въведа в Сената представители на старите сенаторски фамилии, макар че в списъка се срещат и конници; за тях обаче лично съм се уверил, че имат достойно потекло. В списъка ми няма да срещнете случайно име! И все пак позволих си да включа един нов вид сенатор, който не отговаря на досегашните ни разбирания — цензът от един милион сестерции никъде не е узаконяван официално, както и изискванията за благороден произход. Имам предвид онези доблестни римски войници, които са допринесли за успехите на римското оръжие. Искам Рим отново да отдаде нужната почит на тези хора, така както го правеше навремето, в дните на Марк Фабий Бутеон. Последните няколко поколения откровено пренебрегнаха героичния воин. Е, аз ще сложа край на подобно отношение! Ако човек е достоен за венец от трева или за което и да е друго от нашите воински отличия, той автоматично ще влиза в Сената, независимо от своя произход. По този начин ще бъдат допуснати нови лица, но за тях поне ще знаем, че са храбри и са имали случай да докажат предаността си на Рим. Ще ми се да се надявам, че сред заслужилите бойни венци ще се срещат и имена, добре известни на всички нас!

Хортензий недоволно изсумтя.

— Това е демагогия.

Унесен в мислите си, Катул дори не го чу. Откакто Сула го бе натоварил с това непоносимо финансово бреме, нищо друго не го интересуваше.

— Един последен въпрос и ще разпусна заседанието — заяви диктаторът. — Всички, които са изброени в моя списък, ще трябва да бъдат представени на народното събрание; няма значение дали са патриции или плебеи, за да влязат в Сената, ще им е нужно одобрението на народа. — Той се надигна от стола си. — С това слагам край на заседанието.

— И откъде ще намеря пари? — вайкаше се Катул пред Хортензий, докато бързаха да напуснат Курия Хостилия.

— Не си прави труда.

— Никой не ме пита!

— Той скоро ще умре, Квинт. А дотогава ще си търсиш поводи да протакаш. Щом Сула ни напусне, никой няма да се интересува от това. Нека държавата плати и последната сестерция.

— И всичко заради този проклет Фламин! — ядосваше се Катул. — Той стана причина за пожара, нека той плаща за реконструкцията!

Хортензий обаче се навъси:

— Внимавай някой да не те чуе да го казваш! Фламин Диалис не може да бъде държан отговорен за природно бедствие, освен ако не бъде обвинен и съден според закона, така както и всеки друг жрец. Сула не ни обясни защо младежът е напуснал града, но също така и не го е включил в списъка на проскрибираните. Нито е предявил обвинение срещу него.

— Ами нали му се пада племенник!

— Точно така, скъпи Квинт.

— Ех, зетко, защо изобщо се занимаваме с всичко това? Все по-често ми се иска да си събера парите, да разпродам всичко и да се заселя на спокойствие в Киренайка.

— Занимаваме се с това, защото така повелява кръвта ни — отговори Хортензий.

Нови и стари сенатори се събраха два дни по-късно, за да чуят как Сула възнамерява да премахне изборите за цензори и да реорганизира държавните финанси.

— Когато нещата улегнат, можете да помислите дали няма да върнете старите пълномощия на цензорите — заяви великодушно той. — Пък и аз нямам намерение със закон да премахвам тяхната длъжност.

Сула обаче имаше специална изненада за хората от своето съсловия — римските патриции.

— През последните няколко века след първото отделяне на плебеите привилегиите на патрициите непрекъснато намаляваха. Единственото предимство да си патриций е, че можеш да заемеш някоя религиозна длъжности, която все още е недостъпна за плебеите. Но аз не мисля, че религиозните почести имат някакво отношение към политическата и обществената кариера на римлянина. А днешните патриции са хора, които все пак могат да проследят родословието си още преди идването на власт на царете. Самият факт, че човек се е родил патриций, е доказателство, че предците му са служили вярно на Рим в продължение на половин хилядолетие. Мисля, това е достатъчен довод днешният патриций също да се радва на известни почести — може би не особено важни, но все пак само за него. Ето защо отсега нататък разрешавам на патрициите да се кандидатират за куриатна длъжност — консул или претор — две години по-рано, отколкото плебеите.

— С което иска да докаже, че не е забравил своите — заяви плебеят Марк Юний Брут на жена си Сервилия, патрицианка.

През последните месеци, изпълнени с твърде много страх и опасности, съпругът на Сервилия бе станал доста по-словоохотлив от обикновено. Откакто се разбра, че баща му е загинал в Лилибей вследствие наказателните операции на суланския слуга Помпей, Брут усещаше, че животът му виси на косъм. Дали нямаше да проскрибират баща му? Дали нямаше да проскрибират него самия? Като син на враг на държавата той нямаше да получи нищо от наследството напротив, щеше да изгуби и сега притежаваното; а ако проскрибираха самия него, щеше да изгуби и живота си. Но името на стария Брут не се появи сред тези на четиридесет осъдени сенатори, а оттам нататък проскрибциите не споменаваха повече сенатори. Брут се надяваше, че опасността е отминала… Обаче не можеше да е сигурен. Сула продължаваше да прави своите зловещи намеци.

Това, че Брут започна да се отнася по-дружелюбно със съпругата си, се дължеше на мисълта, че вероятно бракът е причината името на Марк Юний Брут да не влезе в черния списък на Сула. Тази нова привилегия, която Сула установяваше в полза на патрициите, доказваше, че за него всеки римски патриций е ценен и важен — много повече от най-богатите и влиятелни нобили от плебейски произход. А сред патрицианското съсловие имаше ли по-знатна фамилия от тази на Сервилий Цепионите?

— Колко жалко — въздъхна Сервилия, — че синът ни не може да получи патрициански статут.

— Фамилията ми е достатъчно стара и знатна, синът ми може да се гордее с нея защити се Брут. — Ние, Юний Брутите, сме преки наследници на Деций Юний Брут, основателя на републиката.

— Винаги ми се е струвало странно — отвърна тя — как така сегашните Юний не са патриции при условие, че Деций Юний Брут със сигурност е бил. Ти все говориш за някакво осиновяване в семейството, което се дължало на материални причини. Но за да има и плебейска фамилия Юний Брути, тя трябва да произлиза от някой роб или обикновен селянин, клиент на патрицианската фамилия.

Брут трябваше да преглътне язвителните бележки на жена си. Те само доказваха, че Сервилия няма намерение и занапред да играе ролята на мълчаливата и покорна съпруга. Страхът й от развод бе намалял и самочувствието й бе станало по-високо. Само детето бе от значение за нея. Бащата не я интересуваше. Това, че Сервилия се грижеше за доброто име на съпруга си, се дължеше единствено на майчиния й инстинкт. Но вече нямаше причина, заради която да се кланя на някакъв си Брут — не и по начина, по който го беше правила преди измяната на стария й свекър, която изложи семейството й на опасност.

— Сестра ти ще се справи чудесно — подразни я Брут. — Патрицианка, омъжена за патриций. Двамата с Друз Нерон няма да имат проблеми.

— Друз Нерон е плебей — отвърна му надменно Сервилия. — Може по рождение да е Клавдий, но вуйчо Друз го осинови, значи е станал част от рода на Ливиите. И съответно е в същото положение като теб.

— И все пак смятам, че го очаква бляскаво бъдеще.

— Друз Нерон е твърде глупав. Двегодишният ни син е по-умен от него — тросна се Сервилия.

Брут я изгледа с досада: беше забелязал болезнената привързаност на Сервилия към детето. Същинска лъвица, която си пази малкото!

— Както и да е — изрече той, — Сула ще продължи с изненадите вдругиден.

— Имаш ли някаква представа какво е намислил?

— Ще научим всички вдругиден.

Два дни по-късно Сула започна да се занимава с изборите и изборните длъжности.

— Омръзнало ми е от това да се играе на политика — започна той, — затова ще въведа нова процедура, която ще премахне всякаква случайност при изборите. Всички избори вече ще се провеждат през месец квинктил, пет-шест месеца преди човекът да встъпи в длъжност. През този период на изчакване бъдещите магистрати ще се ползват с по-голям авторитет в Сената. Новоизбраните консули ще говорят веднага след действащите консули, а новоизбраните претори — след действащите претори. Отсега нататък принцепс Сенатус, бившите цензори и консуларните сенатори няма да говорят, преди да се е изказал и последният новоизбран претор. Пълна загуба на време е да се изслушват хора, които отдавна са слезли от властта.

Всички погледи се обърнаха към Флак Принцепс Сенатус, който беше жертва на новия закон. Но той мило гледаше Сула, все едно нищо не се беше случило.

Сула продължи:

— Най-напред ще се провеждат изборите за висши магистрати в центуриатните комиции в деня пред квинктилските иди. След това ще се избират квестори, куриатни едили, военни трибуни и другите по-нископоставени длъжности. Всички избори ще минат пред трибутните комиции, десет дни преди секстилските календи. Най-накрая плебейското събрание ще проведе своите избори между два и шест дни преди календите.

— Не е зле — каза Хортензий на Катул. — Така всички ще знаем каква ни е съдбата много преди края на годината.

— И по-отрано ще се радваме на спечеления авторитет — съгласи се той.

— А сега по въпроса за самите длъжности — говореше Сула. — След като свърша с добавянето на нови имена в списъка на сенаторите, смятам да затворя вратата за всички останали. Отсега нататък единственият начин да се влезе в Сената ще е след избор за квестор. За квестор човек ще има право да се кандидатира най-рано на трийсет години. Всяка година ще се избират двайсет квестори. Ще има само две изключения: човек, който е избран за народен трибун, преди да е станал сенатор, ще запази правото си да влезе автоматично в Сената след изтичане на мандата; а човек, който е бил награден с боен венец ще става и сенатор.

Той се раздвижи на стола си и изгледа смълчалите се хора.

— Отсега нататък всяка година ще се избират по осем претори. Плебеите ще се кандидатират за преторска длъжност на трийсет и девет години, но патрициите ще могат да го сторят две години по-рано. Ще трябва да минат поне две години между преторския мандат и кандидатурата на същия човек за консул. Никой няма право да се кандидатира за консул, преди да е бил претор. Освен това ще възстановя стария лекс Генуция, при това в най-строгия му вид, според който никой римлянин, независимо патриций или плебей, няма да има правото да се кандидатира за втори консулски мандат, преди да са изтекли десет години от края на първия му. Няма да има повече Гай Мариевци!

Всички бяха съгласни с това предложение!

Но когато Сула внесе поредния си законопроект, с който се орязваха пълномощията на народните трибуни, одобрението не беше така единодушно. С течение на вековете народният трибун си бе присвоявал все по-широки законодателни прерогативи и бе превърнал плебейското събрание в най-мощната от няколкото законодателни институции в републиката. Много често главната цел на народните трибуни е била да отнемат от неписаните привилегии на Сената и да отнемат от върховната власт на консулите.

— Веднъж завинаги ще премахнем това положение — заяви Сула. — Народният трибун вече ще упражнява единствено своето право на законодателна инициатива.

Думите му бяха посрещнати със сподавени възгласи. Всички се бяха навъсили и погледите им издаваха пълно недоумение.

— Отсега нататък никой няма да стои над римския Сенат! — гърмеше гласът му. — За тази цел съм решил да премахна всички пълномощия на трибунската власт! Според новия закон човек, който е бил народен трибун, ще се лиши от правото да се кандидатира, за каквато и да е друга длъжност, той няма да стане нито едил, нито претор, нито консул, нито цензор! Нито ще има право да се кандидатира за втори път за народен трибун, преди да са изтекли десет години от края на първия му мандат. Ще може да упражнява своето старо право на вето само в първоначалния му вид — да спасява чрез него индивидуално човек от плебса, който е станал жертва на административно наказание. Никой народен трибун няма да има правото да отменя закони под предлог, че заплашват правата на плебса; няма да има право да отменя дори отделни текстове. Нито ще може да свиква съд.

Кой знае защо Сула спря погледа си на двама души, които поради патрицианския си произход изобщо не биха могли да се кандидатират за народни трибуни: Катилина и Лепид.

— Правото на вето на народния трибун ще бъде жестоко ограничено. Няма да има право да отменя сенатски укази, закони, прокарани с одобрението на Сената, няма да има правото да оспорва решението му за назначаване на провинциални управители или военачалници, нито ще ограничава по какъвто и да било начин правото на Сената да определя външната политика. Народните трибуни няма да имат правото да прокарват закони в плебейското събрание, освен ако не са получили изричното съгласие на Сената под формата на Сенат консулт. Те няма да имат и правото да свиква заседания на Сената.

Сред слушателите му имаше доста мрачни физиономии. Сула нарочно се спря, за да чуе няма ли някой да се изкаже открито против предложението му. Но никой не посмя. За това се покашля и попита:

— Какво ще кажеш по въпроса, Квинт Хортензий?

Той тежко преглътна.

— Напълно подкрепям предложението, Луций Корнелий.

— Някой да не го подкрепя?

Мълчание.

— Чудесно! — отбеляза диктаторът. — Тогава този лекс Корнелия веднага влиза в сила.

— Потресаващо — сподели впоследствие Лепид пред Гай Кота.

— Няма какво повече да кажа по въпроса — съгласи се Кота.

— Тогава защо — попита Катул — не благоволихме дори да се обадим? Защо му предоставихме толкова лека победа? Как може републиката да функционира без народни трибуни?

— А защо — ядоса се Хортензий — не се обади ти?

— Защото — призна си чистосърдечно Катул — предпочитам главата ми да си остане на раменете.

— И с това разговорът приключва.

— Започвам да осъзнавам — обади се Метел Пий — колко е мъдър Сула! Друг на негово място щеше да премахне длъжността, но не и той! Той не посмя да отрече напълно правото на вето. Просто го изчиства от всички правомощия, които трибуните си присвоиха впоследствие. Така че винаги може да докаже пред опоненти как не е накърнил конституционната основа на републиканското управление. Всичко си е както преди, а това той винаги се е стремял да докаже. Но според мене точно този закон едва ли би проработил. Трибунската длъжност е ценна придобивка за твърде много хора.

— Но законът едва ли ще отпадне, преди да си отиде Сула — отбеляза мрачно Кота.

Всички се разотидоха недоволни. Обаче никой не желаеше да споделя своите мисли и настроения. Твърде опасно беше да се разкриеш пред чужд човек.

Докато дойде време за Аполоновите игри, организирани в началото на квинктил, към изброените закони се прибавиха още два: лекс Корнелия сумптуария и лекс Корнелия Фрументария. Първият се отнасяше до лукса и беше извънредно строг: разпореждаше се римляните да не харчат по повече от трийсет сестерции на човек на едно ядене у дома и по повече от триста на празнична вечеря с гости. Благовония, вносни вина, подправки и накити се облагаха с тежки такси; ограничаваха се разходите за погребални церемонии и гробници; най-накрая пурпурните платове, внасяни от Тир, се облагаха с непосилни мита. Законът за зърното беше възможно най-жестокият: премахваше се продажбата на евтино жито от държавата, което не означаваше, че на държавата се отнема изобщо правото да продава зърно; законът просто лишаваше Сената от възможността да подбива цените на частните търговци.

Законодателната програма беше тежка, но Сула изведнъж реши да си даде почивка и да присъства лично на Аполоновите игри. При това не за да наблюдава състезанията на Големия цирк, а за да посети театралните представления, десетина, от които се предвиждаше да се играят на временната дървена сцена, издигната насред Фламиниевия цирк, на Марсово поле. Играеха се комедиите на Плавт, Теренций и Невий, но в програмата бяха включени и изпълнения на мимове — жанра, който Сула предпочиташе. Класическите комедии представляваха строго определен текст, от който актьорите нямаха право да се отклоняват, но мимовете можеха да импровизират. Освен това играеха без маски.

Дали онзи непредвиден етюд, който бяха разиграли преди няколко месеца с Аврелия, беше причина за внезапния интерес на Сула към театъра? Или може би известно чувство на съпричастност, тъй като не друг, а един негов прародител беше дал началото на Аполоновите игри? А може би истинската причина да се появи в театъра бе желанието му да зърне актьора Метробий? Тридесет години, откакто, се бяха срещнали! Наистина ли беше изминало толкова време? По онова време Метробий беше невръстно момче, а Сула празнуваше трийсетия си рожден ден и беше отчаян. След влизането му в Сената срещите им бяха епизодични, почти случайни, повече повод за страдания, отколкото за радост.

Сула бе решил веднъж завинаги да обърне гръб на изкушението, да се отрече от половината от самия себе си. Участниците в обществения живот, които си позволяваха да се отдадат на чувства към хора от същия пол, рано или късно се каеха за грешката си. Нямаше закон, който да ги принуждава да се оттеглят от политиката. Реалността обаче налагаше други, не толкова брутални средства за наказание: по адрес на провинилия се се отправяха злобни шеги, за него се пишеха памфлети и се разпространяваха анекдоти, което в крайна сметка унищожаваше неговия авторитет. Хора, които при други обстоятелства можеше да смята за равни, винаги биха гледали на него като на по-недостоен, като на човек, комуто привилегиите на кастата са завинаги отнети. А всичко това Сула не можеше да си позволи, независимо от силната си страст към Метробий… Винаги се бе надявал, че един ден, щом се оттегли от обществения живот, вече няма да се вълнува какво ще говорят другите за него; щеше да се отдаде единствено на себе си и на своите слабости, това щеше да бъде и отплатата за всичко преживяно в името на народа. Докато дойде време да се оттегли, щеше да е постигнал толкова много за своите съграждани, личният му авторитет щеше да се е издигнал на такива висини, че една старческа любовна страст нямаше да успее да засенчи величието му.

Но така или иначе Сула продължаваше да копнее за Метробий, който навярно би изгубил интерес към грозен и съсипан старец като него. Всъщност може би на това се дължеше желанието на диктатора да посети представленията. По-добре отсега да се сблъска с истината, отколкото да преживее излишно разочарование в деня на своето оттегляне. По-добре отслабналите му очи да зърнат любимия, преди да са изгубили изобщо способността да виждат.

В празненствата вземаха участие няколко театрални трупи, включително и тази, която ръководеше самият Метробий. Още преди десет години актьорът се бе прехвърлил от трагедийния в комедийния жанр. По програма трупата му щеше да се яви на сцената чак на третия ден от празненствата, но Сула се нареди на трибуните още от самото начало на фестивала, когато играеха любимите му мими.

Далматика го придружаваше, нищо че нямаше право да седи редом с мъжете; в Цирка разграничения вече нямаше, но в театъра нравите по-бавно се променяха. Всъщност римляни продължаваха да се отнасят резервирано към театъра. Общественото настроение бе, че жените не бива да седят заедно с чужди мъже сред толкова много голота и поквара на сцената, да не би сами да се покварят. Трибуните бяха наредени в полукръг, като предните два реда бяха запазени за сенатори. Следващите четиринадесет навремето се даваха само на членове на конническото съсловие привилегия от времето на Гай Гракх, която Сула бе премахнал. Сега римските богаташи трябваше да си пробиват път до хубавите места с бой — като редови граждани; или да идват първи, за да си ги запазят на място… Жените трябваше да седят на последния ред, в самия край на дървената конструкция. Оттам репликите от сцената се чуваха ясно, но видимостта беше доста ограничена. Класическата комедия (каквато играеше трупата на Метробий) не допускаше жени да излизат на сцената, но мимовете от Атела включваха няколко актриси, които, също както колегите, си мъже, не носеха маски. Много често не носеха и дрехи.

Пиесата, която се поставяше на третия ден от празненствата, беше от Плавт, при това много популярна: „Самохвалствата на войника“. Главната роля се играеше от самия Метробий… Лицето му се криеше изцяло зад маската с разкривена, глупашка усмивка. Но ръцете си бяха същите, каквито Сула ги помнеше, а стройното, мускулесто тяло изглеждаше добре в гръцката броня. Разбира се, в края на представлението актьорите свалиха маските и се поклониха; Сула можа да види, че Метробий изобщо не се е променил. Тук-там в гъстите му коси се забелязваха бели косми, а от двете страни на правия му, издължен гръцки нос се очертаваха две големи бръчки — по-скоро знак на зрялост.

Сула не можеше да се разплаче: все пак седеше на първия ред, на едно от почетните места, за които се полагаха и възглавници. Лицето на Метробий беше твърде далеч, чак от другата страна на оркестрината, затова и старецът не можеше да различи погледа на своя любим. Сула беше придружен от зет си Мамерк, затова се обърна към него.

— Би ли помолил актьора, който играеше войника, да дойде за малко при мен? Имам усещането, че го помня отнякъде, но не съм сигурен. Както и да е, ще ми се лично да го поздравя.

Публиката се отправяше към изходите. Придружени от Хризогон и отбягвани от всички, които успееха навреме да ги разпознаят, Далматика и Корнелия Сула се добраха при диктатора и Мамерк в мига, в който Метробий, без да е свалил бронята си, се явяваше пред Сула.

— Ти игра много добре, актьоре — похвали го диктаторът. Метробий се усмихна, сякаш да докаже, че зъбите му стоят непокътнати по местата си.

— Много се радвам, че беше сред публиката ни, Луций Корнелий.

— Ти май беше мой клиент навремето, ако не се лъжа?

— Така е. Освободи ме от задълженията ми малко преди да заминеш на война срещу Митридат — отговори той, без да издава с нищо чувствата си.

— Да, спомням си. Ти ме предупреди за обвиненията, които някой си Цензорин смяташе да отправи срещу мен в съда. Точно преди да почине синът ми. Това беше отдавна, още преди да стана консул.

— Беше щастлива случайност, че успях да те предупредя навреме — съгласи се Метробий.

— Щастлива за мен.

— Ти винаги си бил сред любимците на Фортуна.

Театърът беше почти празен и Сула се обърна към роднините си:

— Вървете у дома. Искам да си поговоря малко с този бивш клиент.

Далматика (която през последните няколко дни не изглеждаше особено свежа) не можеше да откъсне очи от лицето на актьора. Но Хризогон я сепна и тя тръгна след двамата огромни германци, които трябваше да проправят път за съпругата на диктатора, където и да отиваше.

Сула и Метробий останаха далеч зад останалите. Обикновено граждани се възползваха от случая да наобиколят диктатора с молби и жалби, но този път никой не го обезпокои.

— Една разходка — помоли Сула, — не искам нищо повече.

— Поискай всичко — подкани го Метробий.

— Застани пред мен, Метробий, и ме погледни. Виж какво са сторили годините и болестта с мен. Положението ми не се е променило, не може да се промени и отношението ми към теб. Но дори да не ни разделяше вече нищо, аз не бих могъл никого да зарадвам, освен може би онези глупави женички, които все така държат да… И аз не знам, да ми съчувстват може би. Защото не мога да го нарека любов.

— Разбира се, че е любов!

Този път Метробий беше близо, достатъчно близо, за да види в погледа му любов и нежност. При това Метробий беше загрижен за него, без да показва нито отвращение и съжаление.

— Сула, всички ние, които сме станали жертва на магията ти, сме обречени да бъдем твои доживотни заложници! Жени, мъже, няма разлика. Ти си единствен. В сравнение с теб всички други бледнеят. Не говоря за това, че си с добро сърце или достоен за уважение — усмихна се Метробий. — Защото не си. Навярно никой велик човек не притежава добро сърце. И никой не заслужава уважение. Предполагам, че човек, който притежава тези качества, не би могъл да се издигне. Забравил съм всичко прочетено от Платон, затова не съм сигурен двамата със Сократ какво казват по въпроса.

Сула забеляза, че Далматика се е обърнала и го наблюдава. Беше твърде далеч обаче, за да различи изражението й. Накрая тя зави зад близкия ъгъл и изчезна.

— Това, което казваш, дали означава — попита недоверчивият диктатор, — че ако ми позволят да отхвърля тежкото бреме от плещите си, ти ще дойдеш да живееш с мен до края на дните ми? Малко време ми остава, но се надявам поне част от него да посветя на себе си и да не се занимавам повече с римските дела. Ако ме придружиш в моето усамотение, обещавам ти, че няма да изгубиш нищо… Най-малкото няма да се разориш.

Метробий поклати гъстите си къдрици.

— О, Сула! Как не те е срам да купуваш с пари това, което ти е принадлежало вече тридесет години?

Старецът усети, че сълзите му напират.

— Значи щом се оттегля, ти наистина ще дойдеш с мен?

— Ще дойда.

— Когато времето настъпи, ще те повикам.

— Кога? Утре? Догодина?

— Не толкова скоро. Може би след две години. Ще ме дочакаш ли?

— Ще те дочакам.

Сула въздъхна щастливо. Но само за миг! Защото си даде сметка, че колкото пъти беше срещал Метробий, някой негов обичан човек е умирал. Първо Юлила, после синът му. Кой ли щеше да е този път? „Няма значение — успокояваше се той. — Защото Метробий струва повече от всички. С изключение на сина ми, но него така и така вече го няма. Но дано да е Корнелия Сула. Или близнаците. Само да не е Далматика!“ Той кимна и си тръгна, сякаш двамата с Метробий си бяха говорили за банални неща и бързаха да се разделят.

Метробий проследи с поглед Сула. Излизаха верни думите на старите богове, които почитаха в забравената му родина Аркадия: ако човек иска нещо твърде много, най-накрая ще го получи. Колкото по-висока е цената, толкова по-голяма е наградата. Едва когато Сула се изгуби зад ъгъла, той се върна в гримьорната на театъра.

Диктаторът вървеше бавно. Как щеше да намери достатъчно сила, за да дочака Метробий? Неговото момче, нищо че вече беше пораснал.

В далечината се чуваха гласове и Сула забави още повече крачка. Не искаше някой да го изненада и да го види в този момент. Сърцето му можеше да подскача от радост в гърдите му, но погледът му издаваше гняв заради тежката задача, която му оставаше да свърши, и тревога — заради мисълта, че именно Далматика може да заплати с живота си заради неговото щастие.

Срещу него се приближаваха двама души. Гласът на единия се издигаше високо, толкова високо, че Сула трудно можеше да го сбърка. Беше Мании Ацилий Глабрион, съпругът на Емилия Скавра, доведената му дъщеря.

— Този човек мина всякакви граници — разправяше Глабрион. Тонът му издаваше едновременно гняв и известно аристократично безразличие и леност. — Проскрибциите му били докарали тринайсет хиляди таланта на хазната, а той дори се гордее с това! Истината е, че би трябвало да зарови главата си в земята от срам! Сумата би трябвало да е десет пъти по-голяма! Имоти, струващи милиони сестерции, биват подарявани. Жена му се гордее с това, че е успяла срещу петдесет хиляди сестерции да закупи имоти за петдесет милиона. Това е позор!

— Доколкото съм чул, ти самият достатъчно си се облажил, Глабрионе — чу се гласът на Катилина.

— Във всеки случай не повече от това, което ми се полага по право. Дъртият стар мошеник! Откъде, намери смелост да излъже, че с проскрибциите ще се свърши още до миналите календи… Оттогава списъците на рострата продължават да се сменят всеки път, щом някой от роднините или копоите му надуши къде из Кампания или по крайбрежието е пропусната нечия вила! Забеляза ли как нарочно изостана, за да си поговорел с онзи актьор, дето игра главната роля? Трудно му е да устои на страстта си към театъра… И към цялата онази паплач в театралните трупи! Разбира се, тази му страст е стара, още от младежките му години, когато той самият живееше в средите на най-долни проститутки, готови да разтворят крака за всеки голтак, минал покрай храма на Венера Еруцина. Предполагам, че старите му приятели и днес не могат да повярват как така един от тях успя да се издигне толкова високо. На теб случвало ли ти се е да видиш петдесет проститутки на едно място? Е, Сула е виждал, и то неведнъж.

— Мери си думите, Глабрионе — предупреди го Катилина, който явно се чувстваше неловко в компанията му. — Току-виж и ти си се озовал в списъците…

Но той шумно се изсмя.

— Не и аз! Аз съм част от семейството, все пак съм зет на Далматика! Дори Сула няма да посмее да проскрибира свой роднина.

Гласовете се изгубиха, но Сула остана зад ъгъла, без да се показва. Беше застинал на мястото си, а в студените му като лед очи припламваха бледи пламъчета. Значи това се говореше за него… След толкова години. Разбира се, Глабрион знаеше клюки, за каквито повечето римляни дори не подозираха… Но също така беше ясно, че ако той решеше, цял Рим щеше да научи и истината, и собствените му измислици. Но колко от това, което Глабрион говореше, беше казано просто ей така? Дали не бе успял да се добере до документи? Самият Сула се беше заел да събира всякакви писмени свидетелства за близкото минало, понеже имаше намерение да напише собствени мемоари — по примера на Катул Цезар десет години по-рано. Къщата му беше пълна с подобни свитъци, лесно можеше да ги изрови човек. Глабрион! Как не се беше сетил досега за него! Та той можеше спокойно да влиза и излиза от дома му! Сред роднините на Сула не всички бяха дискретни като Корнелия Сула или Мамерк! Глабрион! Че кой друг?

Ядът от това, че ще трябва още дълго да чака срещата с Метробий, се превърна в изпепеляваща ярост. Цялото му същество се изпълва с гняв и омраза. „Значи — размишляваше той, докато се прибираше към дома си — не съм можел да проскрибирам роднините си, така ли? Е, наистина не мога, тук е прав. Но дали е необходимо чак да го проскрибирам? Дали няма и друг начин?“

И ето, че на самия ъгъл се сблъска с Помпей. Двамата инстинктивно се отдръпнаха крачка назад.

— А, Велики, нима си сам? — учуди се Сула.

— Понякога — отговори той, — самотата е удоволствие.

— Напълно съм съгласен. Но не ми разправяй, че ти е втръснало от Варон!

— Понякога Варон е доста досаден, особено като заговори за Катон Цензор и добрите стари времена и как тогава парите имали истинска стойност. А да не говорим за разсъжденията му за невидимите пръсти на съдбата — усмихна се Помпей.

— Така си е, забравих, че двамата са приятели с Апий Клавдий — съгласи се Сула. Радваше се, че в този неприятен момент се е сблъскал с Помпей. — Ти замислял ли си се, че Апий Клавдий всъщност е доста по-млад, отколкото изглежда.

Младежът се изхили.

— Ами да, разбира се, той просто се е родил старец! Но ти, Сула, май не следиш клюките! Напоследък Апий Клавдий се поизгуби от хоризонта. В града се появи нова звезда — някой си Публий Нигадий Фигул. Същински софист. Или може би питагореец, знам ли и аз… — Той вдигна рамене. — Така и не се научих да правя разлика между философските школи.

— Публий Нигидий Фигул! Фамилията е стара и почитана, но не съм чул някой истински Фигул да живее в Рим. Дали не е някой господин от провинцията?

— Не е от село, ако това имаш предвид. Голям специалист по етруско гадателство, от всичко разбира: гръмотевици, животински вътрешности, всичко… Познава по име всички гънки на черния дроб; аз толкова риторически фигури не знам, колкото той гънки на черния дроб.

— Колко много риторически фигури знаеш, Велики? — попита развеселен Сула.

— Две, мисля. Или може би три?

— Кажи ги.

— „Колор“ и „дескрипцио“.

— Значи две.

— Да, две.

Двамата продължиха да вървят, потънали в мислите си.

— И как се чувстваш като конник, откакто махнах запазените ви места в театъра? — попита Сула.

— Не се оплаквам — призна си Помпей. — Аз не ходя на театър.

— А, ами откъде идваш тогава?

— От Вия Ректа. Бях излязъл да се поразходя. Престоят в Рим започва да ми дотяга. Доста ми е скучно.

— Ти сам ли живееш?

— В известен смисъл. Оставих жена си в Пицен.

— Не ти ли харесва, Велики?

— О, ще свърши работа, докато си намеря нещо по-добро. Иначе ме обожава! Но не е достатъчно достойна за мен, това е.

— Хм, хм. В рода й са били само едили, това ли имаш предвид?

— Баща ми е бил консул, значи и жена ми трябва да е дъщеря на консул.

— Ами тогава се разведи и си хвани някоя консулска щерка.

— Много мразя да се разправям, и с жени, и с бащи.

Точно в този момент на Сула му хрумна нещо, и той се закова насред алеята.

— Богове! — възкликна. — Богове!

Помпей също се спря.

— Моля?

— Скъпи ми конниче, току-що ми хрумна страхотна идея!

— Чудесно.

— О, стига си се правил на важен! Опитвам се да мисля!

Сула протегна ръка и хвана Помпей за рамото.

— Велики, ела утре сутринта, около третия час, да ме видиш в дома ми — изрече и без да обяснява, се забърза към къщи.

Помпей остана на мястото си и сбърчи вежди в недоумение. Най-накрая и той продължи, но не към Палатинския хълм, а към Форума; домът му се намираше в Карина.

Сула се завтече към дома си, като че ли фуриите го бяха подгонили по улицата. Ето, че отново бе намерил с какво да се развлича.

— Хризогон, Хризогон! — изрева диктаторът от вратата, докато тогата му се изхлузваше насред преддверието.

На вратата се появи икономът, доста разтревожен, както често се случваше напоследък. Но Сула дори не забеляза.

— Хризогон, вземаш една носилка и веднага отиваш у Глабрион. Искам Емилия Скавра да ми се яви незабавно.

— Луций Корнелий, къде са ти ликторите?

— О, пуснах ги да си вървят още преди представлението. Понякога са много досадни — рече небрежно диктаторът. — А сега бягай да доведеш Емилия.

— Емилия? За какво ти е? — попита Далматика, дошла да го посрещне.

— Ще научиш — усмихна се той. Жена му внимателно го изгледа.

— Знаеш ли, Луций Корнелий, откакто Аврелия те навести, ти се промени.

— В какъв смисъл?

Далматика се поколеба, но накрая рече:

— Някак ти се промени настроението.

— За добро или за лошо, Далматика?

— О, за добро. Ти си… щастлив.

— Наистина съм щастлив. Бях изгубил усещането, че имам бъдеще, но Аврелия ме убеди в противното. Като си представя какво време ще настъпи, щом се оттегля от властта!

— Актьорът от пиесата, Метробий, той приятел ли ти е?

Нещо в погледа й изведнъж накара Сула да застане нащрек; веселото му настроение изчезна и пред очите му се появи образът на Юлила, пробола се с меча му. Не, нямаше да позволи и друга жена да се самоубие от ревност! А тя как беше познала? Как можеше да усети? Нима жените усещаха любовта на мъжете си?

— Познавам Метробий от времето, когато беше младо момче — сухо изрече той.

— Тогава защо се правеше, че не го познаваш, преди да слезе от сцената при теб?

— Защото до края на пиесата носеше маска! — тросна й се Сула. — Доста години са изминали, не можех да съм сигурен.

Фатална грешка! Жена му го беше принудила да се оправдава, а той мразеше това.

— Да, разбира се — промълви тя. — Да, разбира се.

— Върви си в стаята, Далматика! Доста време изгубих през последните няколко дни, имам работа да върша.

Далматика се обърна да си върви.

— Още нещо — подвикна мъжът й.

— Какво?

— Щом дъщеря ти дойде, ще имам нужда от теб. Затова няма да излизаш и няма да се захващаш със сериозни дела.

Колко странно се държеше Сула напоследък, разсъждаваше Далматика, докато вървеше към стаята си през просторния атрий и вътрешната градина. В един момент изглеждаше самоуверен както винаги, в следващия изглеждаше объркан. Държеше се, сякаш е взел някакво решение, което не може да изпълни веднага — той, който мразеше протакането. А и този хубавец, актьорът… Какво ли място заемаше в плановете му? Изглежда, беше важна фигура, но Далматика нямаше представа кой е. Беше го наблюдавала внимателно и ако беше открила и най-малка прилика, би заключила, че му е незаконен син: толкова силно привързан изглеждаше мъжът й към него. А Далматика усещаше и най-малката промяна в настроението на Сула, познаваше го от толкова време…

Унесена в мислите си за непознатия актьор, тя си спомни за Емилия Скавра едва когато Хризогон й извести, че дъщеря й е пристигнала. А тя дори не се бе запитала какво ли ще иска Сула от нея.

Емилия Скавра беше в четвъртия месец, но се чувстваше добре. Колко жалко, че приличаше повече на баща си — дребна на ръст и доста закръглена, нищо че лицето й носеше от хубостта на майка й. А от баща си беше взела и красивите, наситенозелени очи.

Не можеше да се похвали с особена интелигентност, а и така не се беше примирила с мисълта, че майка й толкова скоро след смъртта на баща й се беше омъжила за Сула — човек, когото не харесваше и от когото се страхуваше. Дори в детството си Емилия не се чувстваше уютно с него, тогава, когато доведеният й баща поне на вид беше привлекателен и тя можеше донякъде да оправдае чувствата на майка си към него. Но след като болестта го беше обезобразила, не можеше да разбере защо майка й продължава да е така привързана към него. Как една жена можеше да продължи да изпитва любов към този грозен, дори противен старец? Разбира се, Емилия, пазеше спомен за собствения си баща, който също беше стар и грозен. Но поне не притежаваше онази вродена злост, която усещаше у Сула.

Сега доведеният й баща я беше привикал спешно при себе си, а тя дори не бе успяла да се обади на мъжа си Глабрион. Сула я посрещна наглед дружелюбно и дори я потупа по ръката, докато я водеше към най-удобния стол — подобни непривични жестове я плашеха още повече. Какво беше намислил? В очите му забелязваше лукави искрици, сякаш се готвеше за поредната си зловеща шега.

Когато майка й се появи на вратата, Сула и нея посрещна с потупвания по ръката и пресилени усмивки. Младата Емилия все повече се убеждаваше, че им предстои да участват в някаква грозна комедия, в която доведеният й баща държеше всичко да бъде според неговите желания. Нищо не беше случайно, всичко беше част от предварителен план.

— Как е малкият Глабрион? — попита я все така любезен той.

— Благодаря, добре, Луций Корнелий.

— За кога се очаква щастливото събитие?

— В края на годината, Луций Корнелий.

— Хъм! Не очаквах да е толкова далеч.

— Така е, Луций Корнелий, още е далеч.

Сула на свой ред седна и започна да барабани с пръсти по страничната облегалка на стола си. Беше свил устни и гледаше в пространството. Най-накрая погледът му се спря върху Емилия Скавра и тя неволно потръпна.

— Щастлива ли си с Глабрион? — ненадейно я попита старецът.

Тя подскочи от изненада.

— Да, Луций Корнелий.

— Истината, момиче! Искам да чуя истината!

— Щастлива съм, Луций Корнелий, наистина съм щастлива.

— Не искаш ли да го смениш с друг?

Емилия се изчерви от смущение и сведе поглед.

— Не съм завързвала друга връзка, Луций Корнелий, ако това имаш предвид. Мании Ацилий ми се струва напълно приемлив съпруг?

— Но дали ще продължава да е приемлив и занапред?

— Да, да! — Емилия бе готова да се разплаче. — Защо така ме разпитваш? Щастлива съм! Щастлива!

— Каква е тази история, съпруже? — попита властно Далматика. — Накъде биеш с всички тези въпроси?

— Искам да ви внуша, че аз не съм доволен от Мании Ацилий Глабрион. Той си мисли, че може да ме критикува безнаказано, защото бил член на моето семейство — обясни накратко положението. — За мене това е достатъчна причина той да престане да бъде част от семейството. Затова ви развеждам, при това незабавно!

И двете зяпнаха от удивление. Очите на Емилия Скавра се изпълниха със сълзи.

— Луций Корнелий, аз чакам дете от него! Не мога да се разведа! — възкликна ужасено тя.

— Много добре знаеш, че можеш — отвърна й невъзмутимо. — Можеш да направиш абсолютно всичко, което поискам от теб. А аз искам ти да се разведеш незабавно с Глабрион. — Сула плесна с ръце и в кабинета се появи личният му секретар Флоскул, който носеше някакъв документ. Той го взе и му кимна да си ходи. — Ела при мен, момиче. Подпиши.

Емилия Скавра скочи на крака.

— Няма!

Далматика също се надигна.

— Сула, ти си несправедлив! Дъщеря ми не желае да ся развежда със съпруга си.

Но Сула повече нямаше намерение да крие звяра у себе си.

— Не ме интересува какво иска или не иска дъщеря ти. Ела тук, момиче! И подписвай.

— Не! Няма, няма!

Сула скочи от стола си. Сграбчи Емилия през врата и буквално я повлече по пода.

— Престани, престани! — крещеше Далматика и започна, да се бори, за да освободи дъщеря си. — Моля те, умолявам те! Остави я на мира! Тя е бременна, не бива да я удряш!

Но той стискаше все по-силно и по-силно.

— Подписвай — заповяда й отново.

Емилия се задушаваше, а майка й загуби дар слово от уплаха.

— Подпиши — каза за сетен път Сула, този път с наглед спокоен глас. — Подпиши или ще те убия. Няма да ми мигне окото, както не ми мигна и когато убивах легатите на Карбон. Какво ми пука, че носиш някакво си Глабрионово изчадие в утробата си? По-скоро бих желал и то да умре не мислиш ли? Подписвай, Емилия!

Тя подписа, но продължаваше да пищи от ужас и уплаха. Сула презрително я отблъсна.

— Така е по-добре — каза той. — И никога повече не се опитвай да ме ядосваш, Емилия. Не е разумно. Сега си върви.

Далматика притисна момичето до себе си. Никога досега не беше гледала съпруга си с такава омраза и отвращение. Той го забеляза, но вместо да й отвърне, обърна гръб на двете.

Жените се оттеглиха в покоите на Далматика, където Емилия избухна в истеричен плач. Майка й се чудеше дали нея да успокоява или себе си, толкова силна ярост я беше обладала.

— Чувала съм, че понякога става такъв, но никога не го бях виждала с очите си — призна тя. — Ех, Емилия, съжалявам! Ще се опитам да го разубедя веднага щом го издебна в по-добро настроение; и щом ми мине желанието да му избода очите.

Но дъщеря й, която не беше чак толкова глупава, махна нервно с ръка.

— Не, не, майко, няма. Само ще утежниш положението ни.

— С какво ли го е предизвикал Глабрион?

— Казал е нещо, което не бивало да казва. Той не обича Сула. Продължава да ме убеждава, че имал слабост към мъжете.

Далматика пребледня като платно.

— Но това са глупости! Ох, Емилия, как е могъл Глабрион да се покаже такъв глупак! Знаеш ги мъжете! Когато някой ги обвини несправедливо в подобни неща, способни са да убият, за да го отрекат.

— Но аз не съм напълно убедена, че обвиненията са несправедливи — каза Емилия Скавра. — Винаги съм усещала, че у него има нещо женствено.

— Скъпо мое момиче, скоро ще станат девет години, откакто съм омъжена за Сула — обясняваше Далматика, но сърцето й се свиваше, — и мога да ти заявя, че това просто не отговаря на истината.

— Добре, добре, както ти харесва! Не ме интересува какъв е! Просто го мразя, звяр безсърдечен!

— Ще се опитам да го разубедя, щом се успокои. Обещавам ти.

— Спести си нови унижения, майко, той няма да си промени решението за нищо на света — поклати глава тя. — А аз само за детето се тревожа. Само то има значение за мен.

Далматика изгледа дъщеря си със съчувствие.

— И аз мога да кажа същото.

Емилия изпусна мократа кърпа.

— Майко! Да не си и ти бременна?

— Да, доскоро не знаех, но вече знам със сигурност.

— Какво ще правиш? Той знае ли?

— Не знае. И няма да сторя нищо, с което да предизвикам развод.

— Нали си чувала как е постъпил с Елия?

— Кой не е чул?

— О, майко, това променя всичко! Ще се подчиня, ще се подчиня! Не трябва сами да му даваме предлог да се разведе с теб.

— Тогава ни остава да се надяваме — въздъхна Далматика, — че ще се отнесе по-снизходително с мъжа ти, отколкото с теб.

— Напротив, ще се отнесе още по-зле.

— Не е задължително — успокои я майка й, която познаваше мъжа си. — Той вече си изля гнева върху теб. Много често Сула се задоволява с първата жертва. Докато Глабрион изобщо разбере какво се е случило, той ще се е успокоил и ще го помилва.

Дори да не се беше успокоил достатъчно, за да бъде милостив, Сула се чувстваше като изстискан от гнева, който бяха предизвикали неразумните слова на Глабрион. А той беше достатъчно разсъдлив, за да усети навреме, че излишната съпротива само ще го постави в още по-опасно положение.

— Няма нужда, Луций Корнелий — каза той. — Ако съм те обидил, ще направя всичко възможно да си върна назад каквито думи съм казал. Имаш уверението ми, никога не бих дръзнал да рискувам положението на жена си.

— О, за твоята бивша жена риск няма — усмихна се Сула. — Емилия Скавра, която е член на моето семейство, е в безопасност. Но тя няма как да остане омъжена за човек, който не само критикува открито баща й, но дори разпространява слухове за него.

Глабрион нервно облиза устни.

— Изпуснал съм се…

— Много често се изпускаш, така поне научавам. Разбира се, това е твое право. Но за в бъдеще ще си имаш едно наум, че вече не си член на семейството ми. Говори каквото си искаш и си носи отговорността; както правят всички останали. Откакто свърших с първия списък, сенатор не съм добавял към следващите. Но не виждам какво ще ме спре да те пиша теб. Аз те почетох, като те поканих в Сената още преди да си навършил трийсет години, също както почетох мнозина други младежи от почтени семейства и със знатно потекло. Е, сега-засега името ти ще остане сред тези на сенаторите, а и няма да си го прочетеш на рострата. Дали и за в бъдеще ще продължа да съм така благосклонен, зависи изцяло от теб, Глабрионе. В крайна сметка твоето дете сега расте в утробата на сестрата на моите деца, това е единствената причина да продължа да те закрилям. Когато се роди, ще ти го пратя. А сега, ако обичаш, върви си.

Глабрион излезе, без да продума. На никого не каза истинската причина за внезапния си развод. Побърза да напусне Рим и да потърси убежище в земите си в провинцията. Той не страдаше за брака си с Емилия Скавра. С годините между двамата може и да се бе създала известна близост, но дори да останеха заедно, тя завинаги би изчезнала. Само от време на време го спохождаше мъка при мисълта, че детето му ще трябва да расте без майка.

Това, което се случи по-нататък, с нищо не помогна отношенията между Сула и Далматика да се подобрят; на другата сутрин, както му беше наредено, в дома на диктатора се яви Помпей.

— Намерил съм ти жена, Велики — посрещна го Сула.

Помпей доста напомняше на лъв — по ленивото му изражение човек можеше да заключи, че нещата около него винаги се нареждат, без той дори да си е мръднал пръста.

Затова и сега не побърза да отговори, а спокойно премисли чутото. Погледът му беше все така наивно добродушен, но Сула трудно можеше да прочете какви мисли се въртят в главата му. Момъкът, разсъждаваше Сула, докато го наблюдаваше, сега мислено се е излегнал на слънчице и се извърта на другата страна, докато чисти с език зъбите си от останали мръвки. Изглеждаше мързелив, но си оставаше смъртно опасен за околните. Да, по-добре той да стане член от семейството, не хора като Глабрион.

— Колко мило от твоя страна, диктаторе! — отвърна най-накрая Помпей. — И коя е тя?

— Доведената ми дъщеря Емилия Скавра. Патрицианка. От семейство, по-добро, от което не можеш да намериш. Зестрата й възлиза на двеста таланта. Освен това вече е доказала, че е плодовита. Бременна е от Глабрион. Двамата се разведоха вчера. Съзнавам, че за теб няма да е съвсем подходящо да вземеш жена, която чака дете от друг мъх, но зачатието не е било незаконно. Тя е добро момиче.

Личеше си, че Помпей дори не се е стъписал от новината.

— Луций Корнелий, скъпи Луций Корнелий! Аз съм трогнат!

— Много добре! — отсече Сула.

— Може ли да я видя? Досега май съм нямал случай!

Диктаторът се усмихна, щом се сети за белезите по устата на Емилия Скавра. Затова поклати глава.

— Дай й петнайсет-двайсет дни да се осъзнае, Велики. Тогава направо идвай да се жениш. Междувременно ще върна цялата й зестра у дома.

— Прекрасно! — възкликна от радост Помпей. — А тя знае ли?

— Не още, но новината ще я зарадва. Тя е била тайно влюбена в теб още от деня на триумфа ти — заяви Сула.

И този път стрелата сякаш проби дебелата козина на лъва! Помпей едва не се хвърли в краката му от благодарност.

— Ето това е приказка! — призна си той и си тръгна доволен като лъв.

На Сула му оставаше само да занесе новината на жена си и дъщеря й. Задача, която изобщо не го плашеше или отблъскваше. След случилото се Далматика вече го гледаше с други очи. Деветте години спокоен съпружески живот бяха отлетели, а Сула се дразнеше, когато близките му го гледаха накриво; следователно трябваше да й отмъсти.

Двете жени стояха в покоите на Далматика и се уплашиха, когато Сула нахълта без предизвестие. Огледа лицето на Емилия и едва след това се обърна и към Далматика. Тази сутрин тя не го гледаше като предишната вечер с гняв или отвращение, но неодобрението все така личеше в очите й. Държеше се студено. Дори му изглеждаше болна. Но накрая Сула си каза, че всяка жена, щом усети, че нещата не се нареждат, както й се иска, започва да превръща измислените си болежки в действителни.

— Нося добри новини! — обяви той.

Те не отговориха.

— Намерих ти нов съпруг, Емилия.

Тя го изгледа сащисана със зачервените си очи.

— Кого? — попита едва чуто.

— Гней Помпей Велики!

— О, Сула, прекаляваш! — ядоса се Далматика. — Не искам дори да повярвам, че говориш сериозно! Да омъжиш дъщерята на Скавър за някакъв самонадеян селянин от Пицен! Моята дъщеря, наследница на Цецилий Метелите? Няма да се съглася!

— Никой не те пита.

— Ще ми се Скавър да беше жив! Него щеше да го питаш, и още как!

Сула се засмя.

— Да, и той много неща щеше ми наговори, нали? Не че пак би имало някакво значение. Трябва да обвържа Помпей с нещо по-силно от обикновеното чувство за благодарност — той не е човек, който би се отблагодарил, на когото и да е. А ти, дъще, си единствената свободна жена в семейството.

Лицето на Далматика още повече посърна:

— Моля те, недей, Луций Корнелий! Моля те!

— Аз чакам дете от Глабрион — промълви едва-едва Емилия Скавра. — Помпей едва ли ще ме иска.

— Кой, Помпей? Помпей не го е грижа. Той усеща кога му се предлага сделка, а ти си сделка, за която би платил всякаква цена. Давам ти двайсет дни да се оправиш и те женя. Щом се роди детето, ще го пратим на Глабрион.

Емилия избухна в нови ридания.

— Моля те, Луций Корнелий, спести ми поне това! Нека си запазя детето!

— Ще си народиш други от Помпей. А сега престани да се държиш като дете и погледни истината в очите! — Сула се обърна към Далматика: — Това се отнася и за теб, жено.

След което излезе, оставяйки Далматика да се чуди как да утеши дъщеря си.

Два дни по-късно Помпей извести диктатора с писмо, че се е развел с жена си, и би се радвал, ако насрочат дата за сватбата.

„Възнамерявам да стоя извън града до секстилските нони — отговори му Сула, — затова на втория ден след секстилските нони ми изглежда най-подходяща дата. Не идвай в дома ми преди уречения ден.“

Херкулес Инвикт (Непобедимия) беше богът — покровител на триумфиращия император; под неговата невидима закрила беше и Форум Боарий — голямото празно пространство пред Големия цирк, по-точно от страната, от която почваха надбягванията. На Форум Боарий се намираха пазарите за месо. Пак там се издигаше и Големият олтар, храмът на Херулес, там беше и статуята му. Статуята стоеше по принцип гола, само когато някой победоносен пълководец празнуваше своя триумф по улиците на Рим, Херкулес биваше навличан с триумфални одежди. В района се намираха и други храмове на Херкулес, всеки от тях посветен на различна страна от неговата божествена същност: Херкулес играеше ролята на покровител на маслиновите дръвчета, на богатите търговци с политически амбиции, а също така на всички далечни търговски пътешествия, ако пътниците се сетеха да се поставят под негова закрила.

На празника на Херкулес Непобедимия, обяви Сула в поредното си обръщение към гражданите на Рим, той щял да дари една десета от личното си състояние на божеството като благодарност, задето Херкулес го е подкрепял във всяко негово военно начинание. Цял Рим с нетърпение зачака уречената дата, тъй като Херкулес нямаше истинско светилище като другите божества, следователно нямаше жреческа колегия, която да се грижи за имуществото му, и даренията нямаше да останат за него — дарението всъщност представляваше еднократен пир, който триумфиращият пълководец даваше от Херкулесово и свое име на всички свободни римски граждани. На деня преди секстилските иди — празника на Херкулес — щяха да бъдат наредени пет хиляди маси с храна. Като приложение на обръщението стоеше списък с номерата на всяка от петте хиляди маси: внушителен план, надминаващ по своята сложност и най-големите тактически успехи на пълководеца; целта беше на всяка цена гражданите да се събират по райони, да не задръстват улиците, да не се смесват с жителите на други квартали, което би довело до сбивания, безредици, масови изстъпления и дори бунтове.

Сула замина за вилата си в Мизен, придружен от жена си, дъщеря си Корнелия Сула, по-малките си деца, внуците си от Корнелия, доведената си дъщеря Емилия Скавра и Мамерк. Откакто беше разтурил брака на Емилия с Глабрион, жена му го отбягваше непрестанно, но колкото и рядко да я засичаше по коридорите, Сула вече беше сигурен, че е болна. Една почивка край морето щеше да се отрази добре на всички. Освен цялото си домочадие Сула покани и консула Декула, който изготвяше законопроектите му, и невидимия, но всесилен Хризогон.

От толкова много задължения и сред толкова гости Сула не намираше време да остане насаме с жена си. Едва няколко дни след пристигането им той успя да я заговори.

— Няма смисъл да ми търсиш сметка за постъпки като тази с Емилия — каза той, опитвайки се да изглади отношенията им, но без да се извинява. — Ще правя каквото сметна за добре. Вече трябва да го знаеш, Далматика.

Бяха седнали в едно усамотено кътче на лоджията. Оттам се разкриваше прекрасна гледка към морето, морският бриз носеше приятен хлад, а кипарисовите дървета пазеха сянка. Сула виждаше, че престоят край морето не бе успял да се отрази на болната Далматика. Тя му изглеждаше все така изтощена и посърнала, доста по-стара, отколкото бе всъщност — само на трийсет и седем години.

— Знам — отвърна тя в знак, че усеща желанието му за сдобряване; но и тя нямаше намерение да отстъпва. — И ми се иска да се примиря! Но когато става дума за собствените ми деца, не мога.

— Глабрион трябваше да си върви — настоя Сула, — а за целта имаше един-единствен начин, да скъсам роднинската си връзка с него. Емилия е още млада, ще се съвземе. А Помпей не е толкова лоша партия.

— Той стои по-долу от нея.

— Съгласен съм. И все пак трябва да го обвържа със себе си. Пък и бракът му с Емилия ще е ясен намек за Глабрион да престане да говори против мен. Щом имам смелост да дам ръката на Скавровата дъщеря на хора като Помпей Пиценски, значи няма да се спра пред нищо. — Той се намръщи. — Остави, Далматика! Не притежаваш достатъчно сила, за да ме спреш.

— Знам — отвърна тихо тя.

— Ти не си добре и напоследък започвам да мисля, че болестта ти няма нищо общо със случая с Емилия — смени темата Сула. — Какво ти е?

— Мисля… Мисля, че…

— Хайде, кажи!

— Ще имаме ново дете.

— Богове! — зяпна я той, но изведнъж се умърлуши.

— Знам, че не е нещо, което още сме способни да желаем — добави уморено Далматика. — Страхувам се, че съм малко възрастна да раждам.

— А аз съм твърде стар, за да ставам баща. — Сула вдигна рамене. — Е, добре, случило се е. Доколкото разбирам, нямаш намерение да се откажеш насред пътя?

— Твърде дълго отлагах, Луций Корнелий. Няма да е безопасно за самата мен в петия месец. Не бях забелязала навреме. Наистина.

— Преглеждал ли те е лекар?

— Не още.

Сула стана.

— Ще ти пратя веднага Луций Тукций.

Далматика потръпна.

— О, Сула, моля те, недей него! Той е бил военен лекар, не разбира от женски работи!

— Но е много по-добър от вашите проклети гърци!

— И така да е. Предпочитам да ме види някоя лечителка от Неапол или Путеоли.

Сула се отказа да спори.

— Повикай, когото сметнеш за добре.

Няколко жени — лечителки се изредиха да видят Далматика и всички бяха на мнение, че е преуморена.

И така, на секстилските нони робите събраха багажа от вилата и цялото шествие се отправи обратно към Рим. Сула яздеше пред останалите, понеже бавният ход на носилките, в които бяха жените, го нервираше. В крайна сметка диктаторът се озова в Рим два дни преди роднините си и се зае с предстоящия празник.

— Всички хлебопекари в Рим бяха ангажирани, за да доставят нужните количества хляб и сладкиши; на пристанището вече са разтоварени специалните количества брашно, поръчани от провинциите — обясняваше му Хризогон; той се бе завърнал в Рим преди господаря си.

— Рибата ще бъде ли прясна? Жегата е доста голяма.

— За всичко съм се погрижил, Луций Корнелий. Заградили сме цялата река нагоре от Тригария с мрежи. Рибата си плува в реката, а когато дойде време, ще я извадим, без да се бавим. Хиляда роби — рибари ще се заловят с чистенето и готвенето на рибата сутринта на празника.

— А месата?

— Ще бъдат прясно изпечени, съвсем сочни, така ни обещаха от гилдията на месарите. Ще има прасенца — сукалчета, агънца, кокошки и наденици. Получих съобщение от Италийска Галия, че ранните ябълки и круши ще дойдат тъкмо навреме — петстотин товарни коли, охранявани от две конни дружини, вече се придвижват по Вия Фламиния. В Алба Фуценция в момента берат ягодите, които ще ни пратят в бъчви със сняг от връх Фисцел. Очакват се да пристигнат в Рим в нощта преди пиршеството. И те ще бъдат поставени под военна охрана.

— Жалко е, че хората се превръщат на крадци, щом им замирише на храна — рече диктаторът, който на младини също беше гладувал, но сега за нищо на света не би го признал.

— Е, ако ставаше дума за хляб и чорба, Луций Корнелий, нямаше защо да се притесняваме — успокои го Хризогон.

— Сигурен ли си, че ще има достатъчно вино?

— И от виното, и от храната ще остане, господарю.

— Надявам се, че ще е вино, а не оцет!

— Виното си е превъзходно. Търговците, които при други обстоятелства биха се изкушили да ни подхвърлят амфори с вкиснато вино, знаят с кого си имат работа — усмихна се Хризогон. — Казах на всички, че ще ги разпънем на кръст, ако открием и една-единствена амфора с вкиснато вино. И да не се надяват, че дори римското гражданство ще ги спаси.

— Не искам никакви провали, Хризогон. Никакви провали.

Но провал имаше, макар и без връзка (така поне изглеждаше) с всенародния празник; ставаше дума за Далматика, която дойде придружена от цяла тълпа знахарки — всички, които Корнелия Сула бе срещнала по пътя от морето до Рим.

— Започна да кърви — научи Сула от дъщеря си. По лицето му се изписа нескрито облекчение.

— Значи ще загуби бебето? — попита той с надежда.

— Мисля, че има голяма вероятност.

— Ще е по-добре за нея.

— Знам, че няма да е трагедия, ако загуби детето — съгласи се Корнелия Сула, която се бе научила да не се гневи и възмущава; познаваше добре баща си. — Но се тревожа за Далматика, татко.

— Как така?

— Тя също може да умре.

— Той наистина се оказа предвестник на смъртта! — извика отчаяно Сула. — И винаги знае да изиска най-високата цена! Но мен не ме е грижа! Не ме е грижа какво ще поиска!

Удивлението, което се изписа по лицето на дъщеря му, го върна на земята.

— Тя е здрава жена, няма да се даде!

— И аз така се надявам.

Той се изправи.

— Не се съгласи да го приеме, но сега няма и да я питам. Ще го пратя.

— Кого?

— Луций Тукций.

Когато няколко часа по-късно бившият хирург на армията му влезе в кабинета, изглеждаше угрижен. Тези няколко часа Сула бе прекарал съвсем сам. Дано не му се наложеше да се срещне очи в очи с Далматика; не мислеше, че има достатъчно сили да се изправи пред нея.

— Не ми носиш добри новини, Тукций.

— Не, Луций Корнелий.

— Какво й има? — попита Сула.

— Изглежда, всички смятат, че господарката Далматика е бременна, най-малкото тя самата е убедена в това — каза той. — Но аз самият се съмнявам, че носи дете.

Червеникавите петна по лицето на Сула сякаш потъмняха пред очите на лекаря.

— Ако не дете, тогава какво?

— Жените говорят за кръвоизлив, но ако беше така, господарката щеше да губи доста повече кръв — обясняваше мрачно хирургът. — Кръв има наистина, но тя е смесена с някаква воняща течност, която спокойно бих нарекъл гной, ако имах пред себе си ранен войник. Диагнозата ми е, че се е получила някаква вътрешна инфекция, но с твое разрешение, Луций Корнелий, бих желал да се допитам и до мнението на други.

— Прави каквото знаеш. Само не искам да се забелязва, че има движение в къщата. Утре имаме сватба. Предполагам, че жена ми няма да може да присъства?

— Със сигурност не, Луций Корнелий.

И така Емилия Скавра, бременна в петия месец и разделена насила от своя доскорошен съпруг, трябваше да се омъжи за Гней Помпей Велики в дома на своя омразен доведен баща, без да има едно-единствено човешко същество край нея, което да я подкрепя. Докато не свърши церемонията, младоженката нито за миг не престана да плаче изпод шафранените си воали. Веднага след официалната част обаче Помпей седна при нея и с любезности и усмивки успя до такава степен да я успокои, че накрая Емилия дори се усмихваше.

Очакваше се лично Сула да уведоми Далматика за неочаквания обрат, но той продължаваше да си измисля оправдания защо не може да навести болната си съпруга.

— Мисля — каза Корнелия Сула, която се бе превърнала в куриер между двамата съпрузи, — че не му се иска да гледа болна. Знаеш го какъв е. Ако става дума за човек, който не му е никакъв, татко дори не би забелязал, че умира. Но ако е някой, когото обича, просто не може да се примири с истината.

В голямата стая, където Далматика лежеше, въздухът тежеше с тайнствено зловоние. Далматика умираше; Луций Тукций беше прав, не беше бременна. Това, което издуваше утробата на болната, беше някаква неизвестна, но зловеща сила. Гнойната слуз продължаваше бавно, но непрекъснато да изтича от вътрешностите й, а Далматика страдаше от треска, каквато никакви познати лекове не можеха да успокоят. Но все още запазваше съзнание и огненият и поглед болезнено се впиваше в лицето на заварената й дъщеря.

— Няма значение — каза тя и облегна глава на възглавницата. — Искам да ми кажеш как моята бедна Емилия го преживя. Много ли беше мъчително?

— В интерес на истината не — съобщи й Корнелия Сула. — Ако щеш ми вярвай, майко, но тя замина за своя нов дом направо щастлива. Този Помпей е доста забележителен младеж. Досега го бях виждала само отдалеч, а и споделях старите патрициански предубеждения към него. Но той е твърде привлекателен, много повече от глупавия Глабрион, а и притежава неустоим чар. В началото Емилия плачеше, но щом Помпей й каза колко е хубава и как вече я е заобикнал, тя едва си намери място от щастие. Казвам ти, Далматика, този човек крие в себе си неща, за които не съм и предполагала. Би могъл да направи всяка жена щастлива.

Далматика, изглежда, й повярва.

— За него се разправят легенди. Преди много години Помпей си имал вземане-даване с Флора, нали се сещаш?

— Известната проститутка?

— Да. Вече са минали славните й времена, но дочувам, че продължавала да скърби по Помпей. Навремето всеки път, щом бил с нея, той оставял следи от зъбите си по цялото й тяло, не разбирам защо й е харесвало, но изглежда това я е влудявало! Помпей пръв се отегчил от връзката и прехвърлил Флора на някакъв свой приятел, което разбило сърцето й. Бедната глупачка! Проститутките нямат право да се влюбват.

— Значи няма да е чудно, ако един ден Емилия Скавра благодари на татко, задето я е отървал от Глабрион.

— А на мен ми се иска баща ти да дойде да ме види!

Денят преди секстилските иди дойде. Сула си сложи венец от трева и облече триумфални одежди, както беше обичаят, щом някой славен римски пълководец извършва жертвоприношение на Форум Боарий. Начело на многобройна делегация от сенатори, пред която маршируваха ликторите, диктаторът измина пеша краткото разстояние между дома си и Стълбите на Как, които водеха към пазарите, разтурени този ден заради празненството. Когато мина покрай статуята на Херкулес, облечен в тържествени дрехи като самия него, Сула се спря да го поздрави и да прочете молитва. След това се запъти към Големия олтар, зад който се издигаше скромната кръгла постройка на Херкулесовото светилище. Това беше стара постройка в дорийски стил, която се радваше на известна слава заради фреските, изписани от известния поет — драматург Марк Пакувий.

Жертвеното животно — закръглена, бяла юница — чакаше заедно с двамата си палачи — попа и култарий. Кравата хрупаше сено с упоителни и наблюдаваше трескавата човешка дейност край себе си с тъповатите си, добродушни кафяви очи. Сула носеше венеца си от трева, докато останалите присъстващи се бяха опасали с истински лаври. Когато Долабела Младши — като градски претор той отговаряше за церемонията — започна да чете своята молитва към Херкулес Непобедимия, всички свалиха венците си: Херкулес беше чужденец, стъпил насред свещените граници на Рим, затова и го честваха по гръцки образец — гологлави.

Всичко си вървеше според правилата. След заколението на жертвата Сула, който я беше дарил на божеството и който даваше всенародния пир, се наведе да събере малко от кръвта й в специален съд, така наречения скифос, който се смяташе лична собственост на Херкулес. Но докато диктаторът се беше навел да напълни съдинката с кръв, нечий нисък, тъмен силует се залепи като сянка до върховния понтифекс и потопи муцуна в локвата кръв по паветата. Шумно и доволно непознатото същество започна лакомо да лочи.

Сула изкрещя от ужас и подскочи като ужилен. Скифосът се изля, а изсъхналият венец се изхлузи от треперещата ръка на диктатора и цопна в кръвта. Паниката обзе присъстващите. Мнозина хукнаха да бягат, някои по-невъздържани дори надаваха писъци, захвърляха венците си и си скубеха косите; никой не знаеше какво да стори, за да прекрати този кошмар.

Най-накрая самият върховен понтифекс Метел Пий грабна тежкия чук от останалия безмълвен касапин до себе си и с все сила го стовари върху главата на лочещото кръв животно. Кучето изскимтя и започна като бясно да се върти в кръг, опитвайки се да докопа някого с голите си зъби. След мигове, които се сториха цяла вечност на присъствалите, то най-сетне се строполи в конвулсии на земята и умря. При последните си дихания ноздрите му изхвърляха кървава пяна.

Пребледнял повече от белокожия Сула, върховният понтифекс изпусна чука на земята.

— Ритуалът беше осквернен! — изкрещя той към множеството. — Преторе, налага се да започнем отначало! Назначени отци, съберете се! А къде са робите на Херкулес, които трябваше да спрат кучето навреме?

Двамата касапи се втурнаха да сипят огън и жулел връз главите на робите, които се бяха залисали да гледат какви деликатеси се нареждат по масите. Сула най-сетне намери сили да се наведе, за да си прибере окървавения венец.

— Трябва да се върна у дома и да се изкъпя — обърна се той към Метел Пий. — Не мога да извършвам жертвоприношение омърсен. Всъщност всички сте омърсени, значи и вие трябва да се изкъпете. Ще се съберем след час. — След което с доста груб тон даде разпореждания на Долабела: — След като са измили цялата свинщина и са изхвърлили труповете в реката, нека робите бъдат затворени за през нощта, а утре да бъдат разпънати на кръст. Няма да им трошиш краката, за да умират бавно. И то тук, на Форум Боарий, пред очите на бог Херкулес. Той вече не ги желае. Те позволиха жертвоприношението да бъде омърсено от някакво си куче.

Омърсен, омърсен, нечист… Сула си повтаряше думата непрестанно, докато бързаше да се прибере у дома. Трябваше да се изкъпе и да се облече, този път в обикновена сенаторска тога. Никой римлянин не може да притежава два чифта триумфални одежди — всъщност и тях си шиеха само тези, които имаха право да триумфират. Сула се зае сам да измие венеца си от кръвта, но сълзи се ронеха от очите му, докато едно по едно листенцата се чупеха между пръстите му. Това, което остана накрая, когато положи венеца си на сухата кърпа, бяха само няколко жалки посивели стръкчета. „Няма ми го вече венеца! Аз съм прокълнат. Късметът ме изостави. Моят късмет! Как мога да живея повече без късмет? Кой го прати това изчадие — черно като недрата на злото, откъдето се е пръкнало? Кой ми развали празника? Кой, след като Гай Марий вече го няма? Дали не е бил Метробий? Аз вече губя Далматика заради него! Не, не е Метробий…“

Измит и преоблечен, Сула хукна обратно към Големия олтар на Херкулес. На главата си беше сложил обикновен лавров венец като останалите сенатори. Изплашените ликтори трескаво му пробиваха път през множеството, които вече се бяха стълпили над площада, за да изчакат края на приготовленията за пира. Към масите продължаваха да се влачат тежки волски каруци и техните водачи изпаднаха на свой ред в паника, като видяха да се задава срещу им цяла дружина от пощурели жреци. Трябваше да се разпрегнат животните, за да се отведат встрани, преди да са сторили някоя беля. Ако някое от добичетата вземеше да се изпусне в краката на жрец, собственикът му щеше да отнесе, освен солената глоба и як пердах.

Хризогон вече бе осигурил втора юница, почти толкова миловидна колкото първата. Докато дойде диктаторът, икономът му бе успял да я натъпче с напоената с успокоителни трева. Всичко започна отначало и този път церемонията приключи без усложнения. Всеки от присъстващите триста сенатори повече се интересуваше няма ли някое куче да се появи отново, отколкото от това, което става около олтара.

Жертвата, дарена на Херкулес Непобедимия, не можеше да се отнесе, затова я положиха на голямата клада до олтара — както навремето бяха сторили с белия бик, който Цезар дари на Юпитер, — и я оставиха изцяло да изгори в пламъците. Щом ритуалът свърши, всички присъствали на грозната сцена побързаха да се приберат. С изключение на Сула, който трябваше да се държи като че нищо не се е случило: лично трябваше да обиколи целия град и да пожелае на гражданите чрез участие в пиршеството да споделят с него облагите, които му е отредила съдбата. Само че за каква съдба ставаше дума, след като някакво си черно псе беше опропастило тържествената церемония?

Всяка от скованите набързо дървени маси буквално се огъваше под тежестта на ястията, докато виното се лееше по-бързо от кръвта на ранен войник. Без да ги е грижа за нещастието около Големия олтар, повече от половин милион мъже и жени се тъпчеха с риба, плодове и сладкиши, без да забравят да напълнят догоре специално донесените торби — останалите по домовете, включително и робите, също трябваше да вкусят от деликатесите. Всички посрещаха Сула с поздрави, хвалебствия и благопожелания; всички му обещаваха, че до края на дните си ще го споменават в молитвите си.

Нощта бе паднала, когато най-накрая той се прибра у дома си на Палатинския хълм. Там благодари на ликторите си и ги отпрати в общежитието им, зад странноприемницата в началото на Клив Орбий. На другия ден щеше да има отделен обяд за самите тях.

Корнелия Сула го чакаше в атрия.

— Татко, Далматика иска да те види.

— Много съм уморен! — тросна се Сула. Знаеше, че повече никога няма да събере смелост да погледне жена си в очите.

— Моля те, татко, иди при нея! Докато не те види, няма да си избие от главата глупавата мисъл, която си е внушила, задето не желаеш да я видиш.

— Каква мисъл? — попита той, докато сваляше тежката тога и бързаше да се помоли пред олтара на ларите и пенатите на стената в дъното. Сведе глава, отчупи парче солена пита на мраморния перваз и овеси лавровия си венец на хляба.

Дъщеря му търпеливо изчака да свърши с церемонията и да се обърне отново към нея.

— Каква мисъл? — попита Сула отново.

— Че е нечиста. През цялото време разправя, че била нечиста.

Сула застина. От ужас не смееше да помръдне. Някъде из вътрешностите му се надигаше неподозирана сила — омраза, каквато никога не беше изпитвал, защото беше омраза и погнуса от самия себе си. В следващия миг отстъпи крачка назад и неволно вдигна ръце, все едно се бранеше от невидим нападател. През това време дъщеря му също се беше вцепенила от страх — никога досега не го беше виждала в подобно състояние.

— Нечиста! — изкрещя Сула. — Нечиста!

И хукна да се спасява вън от дома си.

Къде прекара диктаторът нощта, никой не разбра, макар че Корнелия Сула пращаше роби да го търсят. На сутринта Сула се прибра, облечен само по туника, за да завари дъщеря си, която цяла нощ го беше чакала. Хризогон й беше правил компания, той повече дори от нея имаше защо да се страхува заради господаря си.

— Добре, че си тук — стрелна го с поглед Сула. — Прати да повикат жреците, всички жреци, висши и нисши… Кажи им да ме чакат след час в храма на Кастор на Форума.

— Татко? — изплашено го погледна Корнелия.

— Днес нямам работа с жени — сряза я той и се прибра в стаята си.

Грижливо се изкъпа, след което заповяда да му донесат тога. Отхвърли първата, отхвърли втората, третата, едва четвъртата му се стори достатъчно чиста. След което, съпроводен от ликторите си (на четирима от тях също заповяда да си надянат тоги), отиде при храма на Кастор и По-лукс, където жреческото съсловие вече го очакваше.

— Вчера — мина той по същество веднага — дарих една десета от цялото си имущество на Херкулес Непобедимия, който е бог за мъжете и само за тях. Жени не се допускат в близост до Големия му олтар, а в памет на пътешествието му до Подземния свят до светилището му не трябва да припарват и кучета, тъй като кучетата са хтонични създания, също както и всички черни животни изобщо. На Херкулес служат двадесет роби, чието основно задължение е именно да пазят олтара му от жени, кучета и черни животни. Но тъкмо вчера едно черно куче пи от кръвта на първата жертва, която поднесох на Херкулес, изключителна обида към всяко божество… И към мен самия. Какво съм могъл да сторя, питах се аз, за да заслужа подобна съдба? С най-добри намерения бях дошъл да поднеса на бога един голям дар, бях намерил и подходящо жертвено животно. С най-искрени чувства очаквах Херкулес да приеме и дара, и жертвата. Но вместо това някакво си черно куче пи от кръвта на юницата в самото подножие на Големия олтар. А моят венец от трева падна в същата локва кръв, от която кучето пи, и се омърси.

Деветдесет души се бяха събрали в храма по негово разпореждане и сега никой от тях не смееше да мръдне. Всеки от жреците усещаше как косата му настръхва при самата мисъл за извършеното светотатство; всеки беше присъствал на церемонията от предния ден, всеки сам бе изпитал ужас и всеки бе прекарал цял ден и цяла нощ в търсене на обяснение къде е била грешката. Защо божеството бе стоварило такова тежко наказание върху римския диктатор.

— Свещените книги изгоряха, затова няма къде да се допитаме — продължи Сула, давайки си ясно сметка какви мисли вълнуват слушателите му. — Но боговете пожелали техен пратеник да се яви дъщеря ми. Нейното послание отговаря на всички условия: тя го поднесе, без да си дава сметка какво говори и без да знае за случая пред Големия олтар на Херкулес.

Сула млъкна и впери поглед в лицата на стоящите най — отпред, но сякаш не можеше да открие тъкмо човека, когото търсеше.

— Нека върховният понтифекс дойде при мен! — заповяда той с подходящия тържествен тон.

Жреците се раздвижиха и дадоха път на Метел Пий.

— Тук съм, Луций Корнелий.

— Квинт Цецилий, ти си човек, когото случаят лично засяга. Искам да застанеш точно пред мен, за да не може никой друг да чете изражението на лицето ти. Бих желал и аз да съм в твоето положение, но за жалост всички са длъжни да гледат моето лице. Това, което имам да кажа, е следното: Цецилия Метела Далматика, дъщеря на някогашния върховен понтифекс Луций Цецилий Метел Далматика и първа братовчедка на сегашния върховен понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий, е… — пое си въздух, за да изрече тежката дума — нечиста! В самия миг, в който дъщеря ми ми го съобщи, аз проумях, че това е самата истина. Жена ми е нечиста. Утробата й гние. Това е нещо, което знам от известно време. Но не си давах сметка, че болестта на бедната ми съпруга представлява обида в лицето на боговете, не и преди да ми го съобщи дъщеря ми. Херкулес Непобедимия е бог на мъжете. Също както и Юпитер Оптимус Максимус. Аз, мъж, получих тежката задача да помогна на Рим да се възстанови от войните и злините, които бе претърпял в продължение на години. Кой съм аз и какъв съм, няма значение. Но нищо в моя живот не може да бъде нечисто или омърсено. Дори и жена ми. Или поне това разбрах днес. Прав ли съм в своето заключение, Квинт Цецилий?

Колко много беше израснал Прасчо с годините, каза си Сула, който единствен от всички виждаше лицето му. Довчера не беше и помислял да става понтифекс, а днес единствен от всички проумява волята на боговете.

— Да, Луций Корнелий — отговори му Метел.

— Свиках всички на това място, за да проведем ауспиции и да решим как трябва да постъпим — обърна се към останалите Сула. — Съобщих ви всичко, което знам, и мисля, казах ви в какво аз самият вярвам. Но според законите, които сам прокарах, нямам право да вземам решение по подобен въпрос, преди да съм се допитал до вас. Още повече, че човекът, за когото става въпрос, се пада моя законна съпруга. Естествено, че не бих искал някой да каже, че използвам случая, за да се отърва от жена си. Аз не искам да се отървавам от жена си, нека бъде ясно на всички: на вас, а чрез вас и на цял Рим. И все пак си давам сметка, че жена ми е нечиста, заради което предполагам, че и боговете Херкулес и Юпитер са се почувствали засегнати. Върховни понтифексе, какво ще кажеш ти в качеството си на най-високопоставен сред римските жреци?

— Казвам, че боговете Херкулес и Юпитер са се почувствали засегнати — потвърди Метел Пий. — Казвам, че трябва да отстраниш жена си от всякаква близост с теб, че никога повече не бива да я виждаш с очите си, че не трябва да й позволяваш да омърсява дома ти или законно връчената ти държавническа длъжност.

Сула не можеше да скрие мъката си, това виждаха всички с очите си.

— Аз обичам жена си — каза той през сълзи. — Тя винаги е била честна и предана с мен. Родила ми е деца. Преди да се омъжи за мен, е била честна и предана съпруга на покойния Марк Емилий Скавър, на когото също роди деца. Не знам защо боговете изискват това от мен, нито с какво жена ми е предизвикала гнева им.

— Никой не може да оспори твоята привързаност към жена ти — съгласи се върховният понтифекс, който беше неин братовчед. — Но и няма причина да мислим, че задължително някой от вас е предизвикал с нещо боговете. По-добре е да кажем, че нейното присъствие в твоя дом, както и твоето присъствие в нейния живот по някакъв начин са объркали неведомите пътища, по които милостта на боговете достига до римляните. От името на моята жреческа колегия аз заявявам, че никой от двама ви с нищо не е виновен. Никой от нас не може да държи теб, Луций Корнелий, или съпругата ти отговорни, за каквото и да е. Но каквото е станало, станало е. Повече нямам какво да добавя.

Метел Пий се извърна с лице към останалите и заговори с плътен, спокоен глас:

— Аз съм вашият върховен понтифекс! Това, че говоря, без да заеквам, е явно доказателство, че чрез устата ми говори самият Юпитер Оптимус Максимус. И ето, аз ви казвам: съпругата на този мъж е нечиста, нейното присъства в живота и дома му представлява обида в лицето на нашите богове, заради което тя трябва да бъде преместена от дома си незабавно. Няма да провеждам гласуване. Нека, който е несъгласен с мен, да се изкаже още тук и още сега.

Но го посрещна такова мълчание, все едно говореше на празния площад, а не на няколко десетки души.

Метел Пий се обърна повторно към диктатора:

— Препоръчваме ти, Луций Корнелий Сула, да дадеш разпореждания на прислугата си Цецилия Метела Далматика да бъде незабавно отведена от дома ти в храма на Юнона Соспита, където да живее до последния си час. По никакъв повод не бива да застава пред погледа ти. А щом тя напусне дома ти, Рекс Сакрорум и Фламен Марциалис — предвид факта, че нямаме Фламен Диалис, — ще извършат необходимите ритуали за пречистване на дома ти.

Метел Пий скри глава в тогата си.

— О, Небесни близнаци, вие, които се наричате Кастор и Полукс или Диоскури, или Деи Пенати, ние дойдохме във вашия храм, защото ни е нужно вашето застъпничество пред Юпитер Великия и Могъщия, чиито деца може да сте, а може и да не сте, и пред триумфатора Херкулес Непобедими. Молим ви да свидетелствате пред всички богове, че сме дошли при вас с най-честни намерения и че желаем да оправим всяко сторено по незнание зло. Според обета, който сключихме с вас преди битката при езерото Регил, се задължаваме да ви поднесен в жертва две млади жребчета, родени из една утроба, веднага щом намерим такива. Закриляйте ни, това е нашата молба, както сте ни закриляли и досега.

Ауспициите бяха проведени, колкото да потвърдят решенията на върховния понтифекс. Светлината на утрото, която проникваше в храма през широко отворената врата, се изгуби, тъй като слънцето се издигна високо в небето, и въздушното течение донесе хлад като от гробница.

— Един последен въпрос, преди да се разотидем — пожела Сула. — Трябва да заместим изгубените Сибилински книги. Макар книгата на Веге и Тагес да е все така в безопасност в храма на Аполон, тя не може да ни помогне, когато възникне неразбирателство с неримски богове, какъвто е Херкулес. По света живеят доста сибиляни, някои от тях са близки със Сибила от Кума, която бе записала своите стихове на палмови листа и ги беше поднесла на цар Тарквиний Стари преди векове. Върховни понтифексе, бих се радвал, ако пратиш някого да издири по света стиховете, които се съдържаха в изгорелите сибилински книги.

— Прав си, Луций Корнелий, това е нещо, което трябва да бъде направено — съгласи се Метел Пий. — Ще намеря човек, достоен за задачата.

Диктаторът и върховният понтифекс се запътиха заедно към дома на Сула.

— Дъщеря ми никак няма да се зарадва на новината — обясни Сула, — но ако чуе взетото решение от твоята уста, може и да не прехвърли цялата вина върху мен.

— Искрено съжалявам за цялата ситуация.

— Аз съжалявам повече — въздъхна нещастно той.

Корнелия Сула повярва на баща си — факт, който изненада еднакво и нея, и него.

— Доколкото си способен да обичаш, татко, мисля, че наистина я обичаш. Затова не мисля лошо за теб, нито смятам, че просто си търсиш начин да се отървеш от нея.

— Тя наистина ли умира? — попита Метел Пий, гузен от това, че предложи братовчедка му да бъда настанена до края на дните си в храма на Юнона Соспита.

— Малко време й остава, така поне твърди Луций Тукций. Коремът й не престава да се издува.

— Тогава да свършим по-бързо с тази тъжна история.

Осем яки слуги подхванаха господарката Далматика и я понесоха, но не без доста непристойна съпротива от нейна страна. Цял живот жената на Сула беше спазвала благоприличие, за да пази доброто име на баща си и двамата си съпрузи, но сега, щом научи за решението на жреческите колегии, тя си даде сметка, че никога повече не ще види мъжа на живота си. Затова се разкрещя, разрида, разпищя, викаше го по име, все едно се надяваше тъкмо той да я спаси, докато самият Сула стоеше в кабинета си и си запушваше ушите. Страхуваше се да не заридае като малко дете. Още веднъж плащаше горчива цена в името на Фортуна… А може би в името на Метробий?

Около пазарите за зеленчук под Сервиевите стени са издигаха общо четири храма; на Пиета, на Яа, на Спес и на Юнона Соспита. Точно тази Юнона не се смяташе за покровителка на бременните жени, тя беше събирателен образ на няколко божества едновременно: на безименния боец, рожба на Великата майка от Песин, на Юнона със змиите от Ланувий, на Небесната царица и на Спасителката на жените. Навярно заради последното от многото си лица Юнона Соспита се радваше на забележителната чест да получава в дар детските пъпчета след всяко благополучно раждане.

По време на Съюзническата война, когато храмът беше беден, а прислугата му — малобройна, Метела Балеарика, съпруга на Апий Клавдий Пулхер, видяла в съня си Юнона Соспита, която се оплаквала, че храмът й бил толкова мръсен, та тя повече не можела да живее в него. Тогава Балеарика отишла при консула Луций Юлий Цезар и го помолила да й помогне в разчистването. Двамата не намерили само пъпчета и плаценти, а цели изгнили трупове на жени, кучки, малки бебенца, плъхове и така нататък. Самата Балеарика по онова време била в напреднала бременност, но заедно с Луций Цезар преодолели отвращението си и съвестно се заели да разчистят и измият светилището. За благодарност два месеца по-късно Цецилия Метела Балеарика умряла при раждането на шестото си дете — Публий Клодий.

Но оттогава храмът се поддържаше в изряден ред. Пъпната връв и плацентата на родилките се събираха в кош, откъдето редовно бяха събирани и изгаряни като жертва в чест на богинята от Фламиника Диалис (или, както се налагаше напоследък, от нейна заместница). Нямаше друго светилище в Рим, където толкова често да се мие и лъска подът. Корнелия Сула първа изтича до светилището, за да намери подходящо място за смъртното легло на умиращата си мащеха. Далматика бе донесена скоро след това, ужасена и от наближаващата смърт, и от самотата. Продължаваше да зове Сула, но вече не крещеше, а мътният й поглед издаваше, че дори не различава ясно къде се намира и кой е край нея.

Боядисаната статуя на богинята се издигаше на пиедестал сред храма. Юнона носеше обувки с остри върхове, държеше копие и се взираше в змията, проточила глава зад гърба й; но това, което правеше най-голямо впечатление на посетителите на храма, беше истинската козя кожа, наметната през раменете на богинята и вързана през кръста и. Главата на козела, заедно със заплашителните рога стърчеше над главата й като боен шлем. Та под тази войнствена богиня седнаха Корнелия Сула и Метел Пий, за да държат ръцете на умиращата Далматика. Наложи им се да чакат смъртта не повече от час — изпитание, по-скоро психическо, отколкото физическо. Докато издъхне, нещастницата продължаваше да вика Сула, изглежда напълно оглушала за обясненията на Корнелия и Метел Пий.

Когато болната умря, върховният понтифекс заповяда на робите, обслужващи светилището, да й издигнат смъртно ложе насред храма — дори и мъртва, Далматика не можеше да бъде върната у дома си. Нито можеше да бъде изложено тялото й на публично поклонение. Положиха покойната в традиционното положение и я покриха с черно платнище, обшито със златни ивици по ръбовете. Цяла нощ около нея стояха професионални оплаквачки.

— Когато човек сам е прокарал закона за лукса — обясняваше Сула по-късно, — може да си позволи да не го спазва.

Като следствие разходите по погребението на Цецилия Метела Далматика достигнаха сто таланта. В траурното шествие участваха две дузини волски коли, натоварени с актьори, които носеха восъчните маски на три велики фамилии: Цецилий Метелите, Емилий Скаврите и Корнелий Сулите. Но тълпите, които се завтекоха към Фламиниевия цирк (като се имаше предвид нечистата смърт на Далматика, всички решиха да не внасят тялото й в рамките на померия), се възхищаваха не толкова на лукса и разкоша, колкото на двамата близнаци на Сула и Далматика — тригодишните Фауст и Фауста, облечени в черно и носени от някаква огромна жена от Галия.

На септемврийските календи започна и същинската законодателна дейност — толкова трескава, че на сенаторите свят им се зави.

— Съществуващите съдилища работят мудно, губят излишно време, а и не издават адекватни присъди — настояваше Сула. — На народното събрание не бива да се оставя да разглежда дела от криминален и граждански характер. Процедурите са твърде дълги, твърде голяма е възможността да се подчинят на политически манипулации, а и народното събрание твърде лесно се поддава на това, дали обвиняемият е известен или не… Да не говорим за адвокатите по защитата. Освен това не може решения да се вземат от няколко хиляди души едновременно — подобно жури няма как да е продуктивно и конструктивно.

След като безпроблемно отне правото на народните събрания да разглеждат съдебни дела, Сула продължи:

— Ще даря Рим със седем постоянно действащи съдилища. За държавна измяна, за злоупотреби при събирането на данъци, за злоупотреби със средства от хазната, за подкупи, за фалшифициране, за насилие от общ характер и за убийство. Всички, с изключение на последното по един или друг начин засягат интересите на държавата и на хазната, затова ще бъдат председателствани от шестимата младши претори след теглене на съответния жребий. Съдът, компетентен по убийствата, ще се занимава с всички казуси, отнасящи се до убийство, магия, отровителство, лъжесвидетелство и до едно неназовано досега престъпление, което аз ще нарека убийство по съдебен път — осъждане на изгнание по пътя на съдебно решение. Очаквам съдът по убийствата да се окаже с най-много работа, но затова пък при него делата ще бъдат най-лесни за разрешаване. Негов председател ще бъде сенатор, който е бил едил, но още не се е издигнал до преторство. Той ще се назначава от консулите.

Хортензий седеше като втрещен на мястото си; големите му съдебни победи бяха извоювани именно в народното събрание, където способността му да влияе върху настроенията сред тълпата го бяха превърнали в легенда. Ограниченият състав на съдебните заседатели винаги го беше обезкуражавал, поради липсата на публика.

— Адвокатската професия ще загине! — не се стърпя да възкликне той.

— Какво значение има това? — погледна го учудено Сула. — Много по-важно е да не загине самото правораздаване, за тази цел то трябва да бъде отнето от народното събрание. Не си прави други сметки, Квинт Хортензий! Е, така или иначе ще поискам от трибутните комиции да гласуват закон за създадените от мен съдилища. Всичко ще бъде включено в този закон, който ще урежда прехвърлянето на правораздавателните функции от трите народни събрания към новосъздадените съдилища.

— Прекрасно! — обади се историкът Луций Корнелий Сизена. — Така всеки човек, който е съден, ще получава присъдата с предварителното съгласие на народното събрание! Което означава, че никой няма да може да обжалва, пред което и да е от трите събрания след произнасянето на присъдата.

— Именно, Сизена! Така целият процес по обжалването губи своя смисъл, а народното събрание се отказва от правото си да съди отделни хора.

— Това е направо отвратително! — извика Катул. — Не само отвратително, но направо противоконституционно! Всеки римски гражданин има право да обжалва!

— Обжалване и съдебен процес са едно и също нещо, Квинт Лутаций — обясни Сула. — А всичко това е част от новата конституция на Рим.

— Старата си беше доста практична при въпроси като този!

— При въпроси като този историята доста добре ни е научила, че според принципите на старата конституция много често хора, които е трябвало да бъдат осъдени, са се отървавали, защото народното събрание е било заблуждавано от нечия лукава реторика и не се е съобразявало с обоснованите решения на компетентната съдебна инстанция. Политическият капитал, който се натрупа с годините от подобни процеси и обжалвания, е нещо недопустимо, Квинт Лутаций. Рим е един твърде голям град с твърде много заети граждани, за да затъва в обичаи и съдебни процедури, видели бял свят по времето, когато сме били просто едно голямо село. Никому не съм отказал правото да бъде съден справедливо и безпристрастно. Напротив, погрижил съм се присъдата му да бъде още по-справедлива и безпристрастна. И в същото време опростих процедурите.

— Как ще се попълва съставът на съдебните заседатели? — попита Сизена.

— В него ще влизат изключително сенатори — още една причина да държа в Сената да влязат поне четиристотин души. Задълженията на съдебния заседател са тежки и ще станат още по-тежки при наличието на седем специализирани съдилища. И все пак възнамерявам да огранича броя на съдебните заседатели. Старото жури от петдесет и един човека ще се събира само в случаи на най-брутална държавна измяна. За в бъдеще броят на съдебните заседатели ще зависи според случая и възможностите. Ако заседателите са четен брой и ако при вземането на решение се разделят по равно, нека обвиняемият се смята за невинен. Сенатът така и така е разделен по декурии от десет души, начело на които стоят патриции. Тези декурии смятам да използвам за основа на съдебните журита, макар че няма да има декурия, която да попълва състава само на едно съдилище. При всяко отделно дело в независимо кой съд съдебните заседатели ще се избират с жребий, след като датата за процеса е била определена.

— На мен това ми харесва — каза Долабела Младши.

— На мен никак! — възрази Хортензий. — Какво ще стане, ако моята декурия е избрана да заседава по едно дело, докато аз самият осигурявам нечия защита по друго?

— Е, с времето ще се научите как да се пригаждате според обстановката — усмихна се Сула. — Щом проститутките могат, Хортензий, значи и вие ще можете.

— О, Квинте, защо не си затваряш устата? — ядоса се Катул.

— А кой ще решава по колко заседатели трябва да присъстват на дадено дело? — попита Долабела.

— Председателят на съда — отговори диктаторът, — но и той ще спазва известни ограничения. Изборът му ще се определя от броя на свободните декурии. Надявам се едно дело да се разглежда пред двайсет и пет и трийсет и пет заседатели. Не е нужно цялата декурия да бъде призовавана едновременно — така ще се получи по-лесно четен брой заседатели.

— Шестимата младши претори ще получат председателството на дадено съдилище по жребий — взе думата Метел Пий. — Това означава ли, че ще се запази старата система за избор кой ще бъде градски и кой чуждестранен претор?

— Не, ще премахна обичая за градски претор да се назначава задължително този, който е получил най-голям брой гласове при изборите. За в бъдеще — обеща Сула — всяка от преторските длъжности ще се определя изключително с жребий.

Но Лепид не се интересуваше от въпроса за тегленето на жребий между преторите; той се вълнуваше от един-единствен проблем, нищо че подозираше какъв ще е отговорът — просто искаше да го чуе от устата на Сула.

— Следователно възнамеряваш да отнемеш на конниците всякакво участие в правораздаването?

— Абсолютно. С изключение на един кратък период контролът върху римската съдебна система е бил в ръцете на конниците още от времето на Гай Гракх. На това ще се сложи край! Гай Гракх сам забрави да внесе клауза в своя закон, която да позволява съдебно преследване срещу уличен в корупция заседател — конник. Според моя закон към сенаторите ще се прилагат подобни санкции!

— Тогава какво остава да вършат градският и чуждестранният претор? — попита Метел Пий.

— Ще бъдат отговорни за всяка жалба от граждански характер. А чуждестранният претор и занапред ще поема делата от криминален характер, в които са замесени неримски граждани. Смятам обаче да отнема правото на градския и чуждестранния претор да вземат решение по самото гражданско дело — вместо това преторът ще прехвърля подобно дело на съдия, чието име ще бъде извадено с жребий от списък с имена на сенатори и конници. Въпросният човек ще играе ролята на арбитър. Решението му ще има окончателен характер и за двете страни по делото, макар че по желание градският или чуждестранният претор ще имат правото да председателстват съда.

Този път думата взе Катул. Приятелят му Хортензий още не се беше окопитил след грубите думи на Сула отпреди малко.

— Според конституцията, Луций Корнелий, само законно свикано народно събрание може да наложи смъртна присъда. Ако възнамеряваш да отнемеш всякаква правораздавателна дейност от народното събрание, това означава ли, че ще упълномощиш новите съдилища да издават и смъртни присъди?

— Не, Квинт Лутаций, не означава. Тъкмо обратното. Смъртна присъда няма да се налага изобщо. Бъдещите присъди ще се ограничават с изгнание, глоби и/или конфискация на част или на цялото имущество на осъдения. Новите ми законопроекти уреждат и дейността на комисиите по обезщетенията — те ще се състоят от между двама и петима заседатели, теглени по жребий, и от председателя на съда.

— Ти назова седем съдилища — обърна се към него Мамерк. — Държавна измяна, злоупотреба с данъци, злоупотреба със средства от хазната, подкупи, фалшификаторство насилие и убийство. Но според лекс Плавция в момента съществува съдилище, компетентно по делата за обществено насилие. Имам два въпроса: първият, какво ще стане с това съдилище? И вторият, какво ще правим с делата за богохулство и светотатство?

— Лекс Плавция повече не ни е нужен — отговори Сула. Той се облегна назад, видимо доволен; сенаторите явно приемаха с облекчение мисълта, че на народното събрание се отнема контрол върху съдебните дела. — Общественото насилие ще е от компетенцията или на съда за насилие от общ характер, или на този за държавна измяна — това ще зависи от тежестта на извършеното престъпление. Колкото до светотатството, подобни дела са твърде редки, за да изискват специален съд. Когато се наложи, този съд ще се свиква. Председател ще бъде сенатор, бивш едил. Воденето на делото ще бъде, както и при постоянно действащите съдилища — обвиняемият пак ще бъде лишен от правото да обжалва пред народното събрание. Ако делото засяга целомъдрието на весталска девица, и занапред спрямо нея ще се изпълнява присъдата зазиждане жива. Но уличеният любовник, или любовници, ще се съдят в отделен съд и няма да им се издава смъртно наказание.

Сула се покашля и продължи:

— За днес почти свърших. Но най-напред няколко думи за консулите. Не е добре за Рим те да участват във войни далеч от родината. Двамата действащи консули са длъжни през цялата година на службата си да се грижат и да отговарят пряко за благосъстоянието на Рим и на цяла Италия. Друго не бива да ги занимава. Откакто пратих народните трибуни, където им е мястото, надявам се именно консулите да проявят повече законодателна активност. А сега да се спра и на самия Сенат. За в бъдеще всеки ще говори от място, когато пожелае, но никой няма да има правото да се разхожда из залата. Всеки ще се изправи пред стола си и това ще е единственото място, от което ще има право да приковава вниманието на останалите. Няма да се допуска излишен шум. Няма да се аплодира, да се тропа с крака, да се вика и да се надвиква. Консулите ще налагат глоба от хиляда денарии на всеки, който наруши установения от мен ред за водене на заседанията.

Щом Сула разпусна заседанието, неколцина сенатори се събраха на групичка пред Курия Хостилия. Някои от тях като Мамерк и Метел Пий бяха предани на Сула, други — като Лепид и Катул — се примиряваха с него като с по-малкото зло.

— Не ще и съмнение — каза Прасчо, — че тези нови съдилища ще отнемат голяма част от задълженията на законодателните институции. Повече никой няма да може да внушава на плебейското събрание кой по какъв повод трябва да бъде съден от специален съд. Повече няма и да се тревожим кой заседател от конническото съсловие ще позволи да бъде подкупен. Да, това са добри реформи.

— И недей така, Пий, помниш какво стана, когато Цепион Консул върна правораздаването на сенаторите! — възкликна бившият цензор Филип. — Цяла година, дори и през лятото, трябваше ежедневно да заседавам по някое дело! — Той се обърна към Марк Перперна, колегата му отпреди години. — Ти поне си спомняш, предполагам.

— Доста добре — потвърди Перперна със същия отегчен тон.

— Проблемът с вас двамата — възрази Катул, — е, че желаете Сенатът да контролира съдебните журита, но не и да се налага вие лично да работите по въпроса. Ако ние, сенаторите, искаме да имаме своята дума върху всяко съдебно дело, ще трябва да се примирим и с неприятностите, произтичащи от това.

— Няма да е толкова трудно сега — опита се да ги помири Мамерк. — Сега сме повече.

— Говори ми, говори ми, нали си зет на великия, може да ти дърпа конците или да те води на каишка като куче! — тросна му се грубо Филип. — Броят ни никога няма да е достатъчен! А с тези постоянно действащи съдилища дори няма да има възможност делата да се отлагат — навремето поне можехме да прехвърлим някое дело на народното събрание, та да си починем за известно време, докато се спази процедурата. Сега на председателя ще му е достатъчно да си подбере няколко десетки сенатори, когато му хрумне! Дори няма да знаем предварително дали ще има дело за нас или не. Как можем при такова положение да си направим планове дори за следващия ден? Сула казва, че жребият ще се тегли едва след като се насрочи датата за процеса. Отсега я виждам картинката. Отивам да отдъхна на морския бряг и след два дни ме привикват по спешност да слушам някое проклето дело!

— Отговорностите трябваше да се разпределят по равно — съгласи се Лепид. — Сенатът трябваше да си запази контрола върху по-важните съдилища — държавната измяна и злоупотребите с фиска. С убийствата чудесно биха се справили и заседатели от конническото съсловие… Биха се справили дори хора от пролетариата!

— Това, което имаш предвид — сряза го злобно Мамерк, — е, че когато се съдят сенатори, заседателите трябва да бъдат сенатори. Но когато се съди някой по обвинения в магьосничество или отровителство, няма защо да се губи ценното време на управляващите.

— Нещо подобно — усмихна се Лепид.

— Това, което аз бих искал да знам — намеси се Прасчо, за да измести темата на разговора, — е какви са бъдещите му законодателни планове.

— Хващам бас, че каквито и да са, няма да са от наша полза! — предположи Хортензий.

— Глупости! — ядоса се Мамерк, който беше отвикнал да се засяга, че бил играчка на Сула. — Всичко, което Сула е сторил досега, е било да укрепи позициите на Сената и да върне Рим към старите ценности и обичаи.

— А може би — рече замислено Перперна — вече е твърде късно да се връщаме към старите ценности и обичаи. Много от законите и принципите, които Сула премахна в името на традицията, се бяха наложили от толкова време, че сами се бяха превърнали в част от традицията. Сега плебейското събрание е място за скука. А подобно положение няма да продължи, понеже е противоестествено да продължи. Вече векове, откакто народните трибуни са били най-активните законотворци в Рим.

— Да, начинът, по който Сула постъпи с народните трибуни, не се посреща добре от народа — съгласи се Лепид. — Прав си. Новото положение на плебейското събрание няма да се окаже трайно.

На октомврийските календи диктаторът им поднесе поредната изненада: премести свещената граница на Рим точна сто крачки навън — в района на Форум Боарий. Така падът след няколко века история се оказа изведнъж с няколко двора място по-голям. Откакто бяха прогонили царете, никой в Рим не бе и помислял да пипа свещената линия на померия. Това се смяташе за царска работа, следователно републиканските управници не биваше да се захващат с нея. Но това не можеше да спре диктатора Сула. Щял да премести померия, както сам обясни, защото смятал да обяви за официална граница на Италия река Рубикон. От доста време тя се приемаше за фактическа граница между Италия и Цизалпийска Галия, но на книга границата на италийския съюз стигаше до река Метавър, доста по на юг от Рубикон. Ето защо, обясняваше Сула на сенаторите, налагало се да се уголеми територията на самия Рим вътре в пределите на разширена Италия. Преместването на померия на символичните сто метра било достатъчно в този смисъл.

— Което, поне що се отнася до мен — обясняваше Помпей на младата си невеста (вече в напреднала бременност), — е чудесно!

Емилия Скавра го погледна с известен скептицизъм.

— Защо?

Тя доста често си позволяваше да го пита защо това, защо онова, което при други обстоятелства би го ядосало, но Помпей с удоволствие обясняваше разни неща на жена си.

— Защото, скъпа моя — започна той, — притежавам по-голямата част от тъй наречения Агер Галикус на юг от Аримин. При сегашните промени тези земи стават официална част от Умбрия, сиреч от Италия. И аз се превръщам в един най-едрите земевладелци в Италия, ако не и най-големият, в това не съм съвсем сигурен. Има хора, които притежават повече земи заради владенията си в Цизалпийска Галия. Като например твоя покоен баща, гугутчице мила, или Домиций Ахенобарбите. Но от майка си аз наследих повечето владения на Луцилиите в Лукания и като прибавим южния дял на Агер Галикус и родствените ми владения в Умбрия и Северен Пицен, съмнявам се дали някой притежава повече земи в границите на самата Италия! Мнозина са склонни да порицаят диктатора заради промяната, но не виждам аз за какво бих могъл да го упрекна.

— Нямам търпение да видя земите ти — изрече замислено Емилия Скавра. — Щом съм в състояние да пътувам, Велики, веднага заминаваме… Обещал си ми.

Бяха седнали един до друг на кушетката и той я погали точно където най-много й се искаше. Сетне започна да я целува по сияещото й от щастие лице.

— Още! — извика тя, когато Помпей се спря.

В невъзможно сините му очи заиграха игриви искрици.

— Кое е лакомото прасенце? Лакомото прасенце знае най-добре от всички какво иска да яде.

Емилия прихна: Помпей много обичаше да я слуша как се смее като малко дете. В следващия момент с такава страст я желаеше, че веднага се отдръпна назад.

— О, да му се не знае проклетото дете! — ядоса се Емилия.

— Всеки момент, котенцето ми — опита се той да я утеши. — Да се отървем първо от Глабриончо, пък после ще пробваме и едно за нас.

Помпей наистина се бе показал завидно сдържан. Искаше на всяка цена да докаже на цялата фамилия от надменни и тесногръди Цецилий Метели, че знае да се държи като любящ съпруг, нищо че го смятат за човек с долен произход. Той се нуждаеше на всяка цена да докаже, че не стои по-долу от новите си роднини.

Научил за близките връзки между младия Марий и Преция, Помпей придоби навика да посещава често луксозния й дом. Според него не беше унизително, ако споделеше нечий чужди ласки, стига този някой да е знатна, благородна или поне харесвана от всички дама. Освен това Преция знаеше да го задоволява по начин, по който Емилия Скавра едва ли би могла. Жените служеха за това да раждат деца, макар на бедната Антистия да не й беше позволено дори това.

Ако Помпей се радваше на идеята, че се е оженил повторно, това се дължеше на вродената му способност сам да радва жените. Той не си пестеше ласките и комплиментите за Емилия Скавра. Колкото повече го обикнеше, толкова по-добре и за двамата. Но понеже си беше хитрец, Помпей никога не се възмущаваше, ако Емилия изпаднеше в мрачно настроение, ако започнеше да плаче или дори започнеше да го кори за това-онова. Нито Антистия навремето нито Емилия Скавра в момента си даваха сметка, че съпругът им манипулира тях, докато те си въобразяват, че го манипулират. Всички бяха доволни, до конфликти не се стигаше.

Помпей просто не знаеше как да се отблагодари на Сула за това, че му предложи за жена дъщерята на самия Скавър Принцепс Сенатус. Помпей знаеше, че е достоен за дъщерята на човек като Скавър, но все пак се радваше при мисълта, че не друг, а Сула го беше сметнал за достоен. Разбира се, Помпей не беше наивник, разбираше, че той е искал преди всичко да го обвърже към себе си с роднинска връзка, но това не го обиждаше, напротив — още повече го радваше. Римски аристократчета като Глабрион можеха да бъдат прогонени ей така, за нищо, но лично диктаторът бе решил изпадналият в немилост Глабрион да бъде заменен от Гней Помпей Велики. Та не можеше ли Сула да предложи ръката на Емилия на племенника си Публий Сула? Или на стария си фаворит Лукул?

Помпей бе твърд в решението си да не влиза в Сената, но това не означаваше, че трябва да се държи настрана от диктатора и приближените му; напротив, в последно време мечтите му се бяха насочили към нова цел — той щеше да се превърне в единствения военен герой в римската история, който още не е станал сенатор, но вече е поел команден пост, какъвто се полага на бивш консул. Всички разправяха, че било невъзможно. Всички му се надсмиваха и подиграваха. Но човек много рискуваше, когато си позволяваше да се подиграва на Гней Помпей Велики! Рано или късно щеше да накара всички да го разберат — и то не, като заповяда смъртта им, така би действал само някой Марий, — не и като ги проскрибира като Сула. Враговете му щяха да изпият своята горчива чаша, като се видеха принудени да отидат при него; така щеше да ги манипулира Помпей, Че един ден те щяха да лазят в краката му, да целуват ръцете му и щяха да се убедят колко погрешно мнение са имали за самите себе си. А това щеше да донесе далеч по-голяма радост на Помпей, отколкото да ги гледа как умират заради грешките си.

В името на всичко това той съумяваше да възпира желанието си към привлекателната Емилия, задоволяваше се с чести посещения у Преция и се утешаваше, като гледаше как бързо се издува коремът на Емилия Скавра — следващия път щеше да се издува с неговото дете.

Очакваше се Емилия да роди в началото на декември, но събитието се случи в края на октомври. Дотогава бременността не й бе създавала затруднения, затова внезапното раждане изненада всички, най-вече лекарите й. Мъничкото момченце, което се яви на бял свят толкова по-рано от обичайното, умря на другия ден, а скоро след него почина и самата Емилия Скавра.

Помпей беше потресен от смъртта на жена си. Все пак той я бе обикнал. Щом самият Сула си бе направил труда да му избере жена, това само по себе си означаваше, че по-прекрасна съпруга от кикотещата се и леко глуповата Емилия Скавра не би могло да има. Бащата на Помпей бе известен с прозвището Касапина, самият той също се славеше като Малкия Касапин, затова и самата смърт не го изненадваше или плашеше. Помпеевци не жалеха умрелите, нито изпитваха съчувствия към страданията им. Щом мъжете умираха на бойното поле, значи и жените можеха да умират при раждане. Човек никога не знае кога ще му се случи. Когато майка му беше умряла преди години, Помпей почти не беше плакал, само трагичната смърт на баща му го беше разтърсила.

Но ето, че Помпей едва преживя внезапната загуба, от мъка му идеше да се хвърли при Емилия на погребалната клада; Варон и Сула можеха да кажат със сигурност дали наистина е възнамерявал да скочи в пламъците, или само е разигравал сцени. В интерес на истината, самият Помпей не знаеше. Даваше си сметка само, че доскоро Фортуна го е закриляла, че го беше дарила с безценната щерка на самия Скавър, но след това изведнъж си беше прибрала подаръка обратно — преди дори да го е вкусил.

Със сълзи на очи младежът напусна Рим. За втори път минаваше през Колинската порта заради нечия смърт. Преди беше заради баща му, а сега заради Емилия Скавра. За един Помпей от Северен Пицен имаше само един изход — да се прибере обратно в родината си.

— В момента Рим има десет провинции — говореше Сула пред Сената в деня след погребението на доведената си дъщеря. Беше в траурно облекло: чисто бяла тога и туника тънък пурпурен ръб като на конниците вместо широката ивица на сенаторите. Ако Емилия Скавра беше негова кръвна роднина, Сула не би следвало изобщо да се показва пред хора, преди да са изминали поне десет дни. Но липсата на кръвни връзки му спестяваше подобни ограничения.

— Нека ви ги изброя за всеки случай, назначени отци: Далечна Испания, Близка Испания, Трансалпийска Галия, Цизалпийска Галия, Македония заедно с Гърция, Азия, Киликия, Африка заедно с Киренайка, Сицилия и Сардиния заедно с Корсика. Десет провинции, които трябва да се управляват от десет души. Ако никой не остава повече от година в провинцията си, това ще означава, че всяка година трябва да се назначават нови и нови десетина управители — колкото е общият брой на консулите и преторите, сменени от длъжност предишната година.

Погледът му се спря на Лепид, сякаш последните няколко забележки бяха отправени лично към него.

— Всеки управител ще управлява със съдействието на специален квестор. Изключение ще прави управителят на Сицилия, на когото ще назначаваме двама квестори, един за Сиракуза и втори за Лилибей. Това означава, че за Рим и Италия ще останат общо девет квестори от общите двайсет. Предостатъчно. На разпореждане на всеки управител ще бъдат назначавани различни държавни служители: ликтори, глашатаи, писари, счетоводители. Задача на Сената ще бъде по предложение на хазната да отрежда определена сума от бюджета за всеки управител. Нека тази сума наричаме стипендия. Към стипендията няма да се добавя нищо през текущата година. Тя ще представлява единствената законна заплата на провинциалния управител, който ще я получава в началото на мандата си. От стипендията той трябва да задели средства за своите подчинени, както и за всички разходи на канцеларията си. Към края на годината ще трябва да представи пълен отчет за направените разходи, но няма да е задължен да връща обратно на хазната средствата, които не е усвоил. Парите са негови и той може да върши с тях, каквото поиска. Ако възнамерява да ги вложи на свое име някъде в Рим още преди да е заминал за провинцията, нека това се смята за разрешено и допустимо. Но всеки ясно трябва да си дава сметка, че повече средства през годината той няма да получава! Нека ви предупредя и още нещо: щом като стипендията се смята за частно притежание на управителя от мига, в който я получи от хазната, то следва, че и всеки дълг, натрупан от провинциалната администрация по негово време, ще бъде изплащан с негови лични средства. Ето защо съветвам всички бъдещи управители да не рискуват по-нататъшната си кариера с натрупването на излишни дългове. Всеки разорен управител на провинция ще бъде обвинен в криминални деяния!

Сула хвърли заплашителен поглед на всички в залата.

— Отнемам от народните събрания всякакво право да вземат решения по въпросите на войната, управлението на провинциите и всички останали въпроси на външната политика. Отсега нататък се забранява дори да се обсъждат въпроси от подобно естество, в което и да е от народните събрания. Външната политика ще остане изключителен прерогатив на Сената. В бъдеще народните събрания само ще приемат закони и ще избират управници. Нищо повече. Няма да могат да разглеждат съдебни дела, да се месят във външната политика, да назначават и сменят военачалници.

Сенаторите не се сдържаха и радостни възгласи се чуха тук и там. Традицията повеляваше именно това, което Сула желаеше, но още от времето на братята Гракхи народните събрания в една или друга степен се бяха определяли кой да застане начело на римската армия — дори се беше случвало хора, назначени от Сената, да бъдат сваляни от командване. Така например покойният Метел Нумидик, бащата на Метел Пий, беше сменен навремето от поста главнокомандващ войските в Африка и на негово място беше назначен Гай Марий. Същото се беше случило и със самия Сула, когато пак Марий му отне върховното командване във войната срещу Митридат.

Сула този път стрелна с поглед Катул.

— Двамата бивши консули трябва да бъдат назначени за управители на двете най-застрашени от външни опасности провинции. Консулските и преторските провинции ще се разпределят по жребий. Ако Рим държи да запази доброто си име в чужбина, трябва официално да се придържаме към определени правила. Ако се случи да набираме кораби или цели флоти от римските провинции или от клиентните държави, разходите трябва да се осигуряват за сметка на годишните данъци в провинцията. Същото се отнася и до набирането на войници или снабдяването на армията.

Марк Юний Брут, който дотогава не смееше да се обади най-сетне се престраши:

— Ако някой управител води тежка война в своята провинция, ще бъде ли задължен да предаде управлението в края на годишния мандат?

— Не — отговори Сула. — Може да възникне ситуация, при която Сенатът да няма друг избор, освен да прати начело на армията един или дори двамата действащи консули. Ако Рим бъде нападнат от няколко страни едновременно, не виждам как това би могло да се избегне. Искам само да се разглежда внимателно всяка възможност и да се преценява достатъчно добре обстановката, преди да се разпореди на действащите консули да поемат командването, в която и да е провинция, както и преди да удължи мандата на даден провинциален управител.

Когато Мамерк на свой ред вдигна ръка, за да зададе въпрос, всички в залата наостриха уши: зетят на Сула се смяташе като негов най-близък помощник, затова никой не се и съмняваше, че въпросите, които задава, всъщност са му били предварително поръчани от самия Сула.

— Може ли да насоча вниманието на всички към една хипотетична ситуация? — попита той.

— Ще се радваме да я чуем! — отвърна диктаторът.

Мамерк се изправи. Тъй като той беше действащият чуждестранен претор и съответно заемаше куриатна длъжност, полагаше му се да седи на подиума в центъра на залата редом с останалите магистрати. Така всички присъстващи го виждаха добре. Откакто Сула беше забранил на сенаторите да излизат отпред, когато вземат думата, единствени привилегировани си оставаха магистратите.

— Да речем, че дойде време — започна да излага виждането си Мамерк, — когато Рим наистина се окаже нападнат от всички страни едновременно. Да речем, че и двамата консули, и всички претори са били принудени да ръководят военни действия във времето на техния мандат… Или да приемем, че консулите не притежават нужната военна подготовка, за да бъдат пратени да командват римските армии. Да приемем, че в същата тази тежка година един-двама от провинциалните управители умрат. Да речем, че в Сената не се намерят хора с опит или способности, които да поемат командването на дадена армия или управлението на дадена провинция. Ако си лишил народното събрание от правото да обсъжда въпроси, отнасящи се до военните действия и управлението на провинциите, и всички те са от изключителната компетенция на Сената, как трябва да се постъпи в подобна ситуация?

— О, чудесен въпрос, Мамерк! — отбеляза Сула. — Рим е нападнат от всички страни. Няма свободен куриатен магистрат. Няма бивши консули или претори на разположение. Няма сенатори с достатъчно опит и доказани способности. Но на Рим му трябва нов военачалник или провинциален управител. Правилно ли те разбрах?

— Точно така, Луций Корнелий — кимна Мамерк.

— Тогава — започна да обяснява той, — трябва да се потърси подходящият човек. Ситуацията, която ти описа, не би могла да получи разрешение според възприетите механизми на властта. С други думи, Сенатът е длъжен да намери човек с изключителни способности и опит, пък макар и извън своите редици. И същият този човек трябва да получи пълен империум, сиреч всички прерогативи на военната и административната власт.

— Дори ако е освободен роб? — попита Мамерк.

— Дори да е освободен роб. Макар че е далеч по-вероятно такъв човек да се окаже римски конник или в най-лошия случай известен центурион. Аз поне познавах навремето един центурион, който пое командването по време на тежко отстъпление, получи за награда венец от трева и впоследствие дори облече тогата на куриатен магистрат. Име то му беше Марк Петрей. Ако не беше той, много римляни щяха да загинат на бойното поле, а Рим щеше да изгуби цяла армия. Марк Петрей намери място в Сената и загина по време на Съюзническата война. Синът му е сред новоназначените от мен сенатори.

— Но Сенатът няма право по закон да връчи империум на човек, който не негов член! — възрази Мамерк.

— Според моя законопроект ще има пълното право да го стори. Не само ще има право, но ще бъде задължен да го стори. Ще наричам подобна административна или военна власт „специално поръчение“. Специалното поръчение ще се връчва единствено от Сената. То ще бъде облечено с необходимия империум; според обстоятелствата — консулски или преторски. Но Сенатът ще има правото по свое решение да връчва империум на всеки римски гражданин, пък дори и на освободен роб.

— Какво ли е намислил? — промърмори Филип в ухото на Флак Принцепс Сенатус. — Никога не съм чувал подобно нещо!

— И аз това се питам — отговори му шепнешком Флак.

Но Сула знаеше, а Мамерк се досещаше; това беше още един начин да се спечели подкрепата на Гней Помпей, който бе отказал да стане сенатор и заради огромния брой клиенти — ветерани представляваше потенциална военна заплаха за всички. Сула нямаше намерение да позволява на когото и да било да насочва войската си срещу Рим; той беше последният, така поне се бе зарекъл. Ето защо, ако вятърът задухаше в друга посока и Помпей се превърнеше в опасност, законът трябваше да позволи на човек с неговия пълководчески талант да получи законна власт от законна институция — Сената. Сула просто узаконяваше това, което трезвият разум диктуваше.

— Остава ми да определя що е това държавна измяна — поднови своите пледоарии диктаторът няколко дни по-късно. — Преди съставянето на новите съдилища, които аз създадох преди няколко месеца със закон, римското право разглеждаше няколко типа измяна: от тъй наречения пердулион до така наречената майестас минута — тежка измяна, лека измяна. Това, което липсваше на всяко едно от тези престъпления, бе точното му упоменаване и описване. В бъдеще всички обвинения в измяна ще се разглеждат от един-единствен съд, наречен квестион де майестате. Обвинението в държавна измяна, както скоро ще се убедите, ще бъде стриктно ограничено. То ще може да се повдига единствено срещу хора, назначени за провинциални управители или военачалници във войни с чужди държави. Ако цивилно римско лице извърши държавна измяна на територията на Рим или на Италия, подобно дело ще остане единственото от пряката компетенция на народа. Именно срещу него ще бъде повдигнато старото обвинение в пердулион, което ще бъде разглеждано от центуриатните комиции и съответно ще носи старото наказание — смърт чрез разпъване на кръст.

Сула остави на сенаторите време да приемат новината, след което продължи:

— За държавна измяна ще се смята нарушаване на всяко едно от следните законови ограничения:

„Провинциалният управител няма право да напуска провинцията, която управлява.

Провинциалният управител няма право да позволява на войските си да нахлуват на територия извън границите на провинцията.

Провинциалният управител няма право да започва война по собствена инициатива.

Провинциалният управител няма право да напада територията на клиентна държава без официално разрешение от страна на Сената.

Провинциалният управител няма право да плете интриги и сключва тайни споразумения с владетели на клиентни държави или с каквато и да е чуждестранна институция или група хора, с цел да се измени вътрешното положение в чужда страна.

Провинциалният управител няма право да набира допълнителни войски без съгласието на Сената.

Провинциалният управител няма право да взема решения или да издава укази в рамките на управляваната провинция, които биха изменили, по какъвто и да е начин нейния статут без съгласие на Сената.

Провинциалният управител няма право да остава на територията на провинцията повече от трийсет дни след пристигането на неговия заместник.“

— Това е всичко — усмихна се той. — След толкова много забрани да представя и още едно условие: всеки римски гражданин, на когото е бил връчен империум, ще продължи да се ползва от него до мига, в който прекрачи свещената граница на Рим. Така е било винаги, аз просто препотвърждавам принципа.

— Не мога да разбера — нервираше се Лепид. — Защо са всички тези специфични забрани. Каква е ползата от тях!

— О, хайде, Лепиде — рече Сула, — ето те, че стоиш точно срещу мен. Срещу мен! Човека, който лично наруши почти всяка една от изброените забрани. Но аз имах основания да го сторя. Аз бях лишен от своя империум по незаконен път. Сега прокарвам закони, крито няма да позволят на никого да отнеме империума на друг! Затова и ситуацията, в която действах аз, не може да се повтори. Тези, които дръзнат да пренебрегнат забраните ми, ще бъдат обвинени в държавна измяна. Никой не може да поведе армията си срещу Рим, независимо дали се намира в Италия, или в някоя провинция. А аз ще остана още известно време сред вас, за да го докажа.

На двадесет и шестия ден от октомври племенникът на Сула Секст Ноний Суфенат (по-малкият син на сестрата на Сула) организира за първи път станалите по-късно традиционни игри на победата — луди Викторие; кулминацията им се състоя на Големия цирк в първия ден от ноември — годишнина от битката при Колинската порта. Игрите не представляваха някакво зрелище. Най-интересното бе провеждането за пръв път след сто и двайсет години на Троянските игри. Зрителите им се зарадваха, защото бяха нещо ново: сложна поредица от номера, извършвани от млади ездачи с благороден произход. Но Гърция не остана доволна. Суфенат буквално бе привлякъл всички талантливи атлети, певци, танцьори и акробати от Гърция, затова олимпийските игри, които се провеждаха по същото време, се провалиха. Освен това избухна скандал: по-малкият син на Антоний Оратор, Гай Антоний Хибрида опозори и себе си, и семейството си, като лично взе участие в надбягване с колесници. Ако на благородните римляни се позволяваше да участват в Троянските игри, смяташе се за абсолютно недопустимо те да се появяват на пистата за надбягвания.

На декемврийските календи Сула обяви имената на магистратите за новата година. Той самият щеше да е първи консул, колега щеше да му бъде Квинт Цецилия Метел Пий. Лоялността на стария поддръжник най-после бе възнаградена. Старият Долабела получи управлението на Македония, братовчед му — това на Киликия. Макар че жребият му отреди за помощник способния квестор Гней Публиций Малеол, Долабела Младши изрично настоя за старши легат да бъде назначен Гай Верес. Лукул остана на изток под командването на Терм, управител на Римска Азия. Гай Скрибоний Курион обаче се завърна в Рим, за да заеме поста на претор.

Време беше Сула да предприеме най-важната от всичките си акции на римски управник — раздаването на земя за възнаграждение на войските му. През следващите две години диктаторът имаше намерение да демобилизира сто и двадесет хиляди души, принадлежащи към двадесет и три легиона. По времето на първия си консулски мандат в края на Съюзническата война беше разпределил завоюваните земи на Помпей, Фезула, Адрия, Телезия, Грумент и Бовиан на своите тогавашни легиони. Това обаче изглеждаше като детска игра в сравнение с непосилната задача, която го очакваше сега.

Програмата беше разработвана дълго и старателно. Създадоха се различни категории, според които всеки щеше да получи това, което е заслужил. Категориите вземаха предвид колко години е служил ветеранът, какъв чин е заемал в армията, с какво е допринесъл за победите на легиона си. На най-старшите центуриони от легионите, воювали срещу Митридат (всеки от тях беше получил поне по няколко военни отличия през годините), раздадоха по петстотин югера плодородна земя, докато онези войници, които бяха служили най-напред под командването на Карбон, а после дезертирали на страната на Сула, получиха съвсем дребни компенсации — по десет югера земя, при това с бедна почва.

Сула най-напред раздаде земите, които бе конфискувал в Етрурия за сметка на градовете Волатера и Фезула (наказана за втори път). С годините Етрурия на няколко пъти бе доказвала, че е склонна да подкрепи всички врагове на Сула, затова той предпочете да не настанява ветераните си в отделни войнишки селища, а ги пръсна надлъж и нашир из провинцията; надяваше се по този начин да предотврати евентуални бунтове. Това се оказа грешка. Волатера се надигна кажи-речи незабавно, подложи на публични екзекуции мнозина от ветераните на Сула и затвори вратите си, готова за обсада. Градът се намираше насред дълбока долина, но заемаше висок, равен хълм. Жителите му имаха основание да смятат града си за непревземаем. Сула лично се зае с обсадата му, прекара три месеца под вражите стени, накрая се убеди, че нищо няма да се случи, и се прибра в Рим. Обсадата щеше да продължи дълго.

Диктаторът обаче си взе урок и промени по-нататъшната си политика. Ветераните занапред щяха да бъдат групи събрани в сплотените ядра на нови римски колонии — предани на родината си римляни, принудени да се защитават от възможни посегателства. Повечето колонии основа на територията на Италия. Единственият му задморски експеримент бе в Корсика. Там римляните създадоха два нови града; които имаха за задача да цивилизоват острова и да изкоренят най-голямото зло по онези места разбойничеството. Напразни надежди…

Новите съдилища скоро започнаха да действат и се оказаха идеалната арена да прояви юридическия си талант изгряващата звезда на римското право Марк Тулий Цицерон. Квинт Хортензий (който беше жънел успех и сред емоционалната атмосфера на народното събрание) не се оказа достатъчно бърз, за да нагоди досегашното си поведение към новите обстоятелства. Докато за Цицерон затвореният характер на съдебните процеси беше добре дошъл. В края на годината той се яви съвсем сам от името на ответника по някакво частно дело. На предварително заседание трябваше да докаже на Долабела Младши, градския претор, че гаранцията, която ответник или ищец трябва да заложат предварително, за да се даде ход на делото, не е задължителна. Срещу Цицерон се бяха явили Луций Марций Филип и Квинт Хортензий — те твърдяха, че до плащането на гаранции от двете страни делото не може да се разглежда. Цицерон спечели, Хортензий и Филип изгубиха, а Цицерон вече доказа пред всички, че е най-голямото чудо на римското право.

През юни, в годината, когато Сула беше, освен диктатор и консул, а Метел Пий му беше колега, някой си двайсет и шест годишен патриций, Марк Валерий Месала Нигер, се обърна към своя връстник Марк Тулий Цицерон да поеме защитата на човек, едновременно негов приятел и клиент.

— Секст Росций Младши от Америя — обясни Месала Нигер на Цицерон. — Обвиняват го в убийството на баща му.

— О! — изненада се той. — Та ти самият си добър адвокат, Нигере. Защо не поемеш сам защитата? Убийството е предизвикателна, но и относително лесна материя. Не е обвързано с политиката.

— Така си мислиш — отвърна му мрачно Месала Нигер. — Този случай е обвързан с политически инсинуации! Само един човек има шанс да спечели подобно тежко дело и това си ти, Марк Тулий. Дори Хортензий се ужаси, когато му предложих да се заеме с него.

Цицерон се изправи на стола. За да провери по-добре приятеля си, той използва стария трик — наведе глава напред и започна да го наблюдава изпод вежди.

— Нима едно убийство може да се окаже толкова сложен проблем?

— Който и да се заеме със защитата на Росций от Америя, трябва да зачекне цялата тема с проскрибциите на Сула. За да се спаси главата на Росций, трябва да се докаже, че Сула и неговите проскрибции са изцяло против закона.

Цицерон подсвирна.

— Богове!

— Да, наистина, работа за богове. Интересува ли те?

— Не знам… — Той се намръщи и се замисли. Да си пази кожата беше задължение на всеки добър адвокат, затова пък подобно дело можеше да му донесе слава, за каквато съперниците му не биха могли и да мечтаят. — Разкажи ми по-подробно. А след това ще реша.

Нигер започна да разказва. Той самият беше адвокат и знаеше как да представи нещата, така че Цицерон да бъде заинтригуван от случая.

— Секст Росций е на моите години, а аз го познавам от времето, когато ходехме на училище. Двамата служихме заедно под командването на Луций Цезар, а сетне — и на Сула в Кампания. Бащата на Росций притежаваше по-голямата част от земите на Америя, включително и тринайсет отделни имота по бреговете на Тибър. Беше баснословно богат! Росций е негов единствен син. Но той има и двама първи братовчеди, по бащина линия, които са изпечени мошеници. В началото на годината старият Росций дошъл на гости в Рим, където бил убит. Не знам дали са го сторили племенниците му, самият Росций също няма представа. Това, което е сигурно, че вестта за убийството на бащата е стигнала в Америя чрез човек на братовчедите. А най-подозрителното е това, че въпросният човек не си е направил труда да съобщи на самия Росций! Вместо това съобщил на братовчедите, които веднага съчинили план как да отнемат цялото бащино наследство от моя приятел.

— Мисля, че започвам да разбирам — каза Цицерон. Умът му сечеше като бръснач, особено щом ставаше за подлостите на хората.

— Тъкмо по това време Волатера се вдигна на бунт и Сула стоеше под стените на града, за да ръководи обсадата. С него е бил и икономът Хризогон.

Нямаше нужда да се обяснява на Цицерон кой е Хризогон: всички в Рим знаеха за зловещия бюрократ, който отговаряше едновременно за списъците с проскрибциите, за тяхното изпълнение и за финансовите въпроси, свързани с това изпълнение.

— Братовчедите се запътили веднага към Волатера, където ги приел Хризогон. Той бил склонен да сключи сделка с тях, но срещу голяма отстъпка. Съгласил се да добави името на стария Росций към един от старите списъци с проскрибции. След което щял „да разгледа“ рутинния доклад за убийството и да „се сети“, че убитият е бил сред проскрибираните. Така поне излиза в крайна сметка. Имотите на Росций — на стойност около шест милиона сестерции — бяха веднага дадени на търг от Хризогон, който ги купи за себе си срещу две хиляди сестерции, ако щеш ми вярвай.

— Чак му се възхищавам на тоя мръсник! — възкликна Цицерон, който започваше да усеща поредната си плячка.

— Аз не бих му се възхищавал! — ядоса се Месала Нигер.

— Да, така е, той е направо отвратителен! Но какво се е случило по-нататък?

— Всичко това се било случило преди Росций дори да е разбрал за убийството на баща си. Научил едва когато един от братовчедите му се появил със заповедта на Хризогон имуществото на „проскрибирания“ му баща да бъде конфискувано в полза на държавата. И съответно самият Росций да бъде прогонен от бащината си земя. Хризогон задържал за себе си тринайсет от имотите и назначил въпросния братовчед за доживотен техен управител. Другите три имота отишли за другия братовчед. Ударът за Росций бил двоен — не само научил, че баща му бил проскрибиран няколко месеца по-рано, но и че е бил убит.

— И той повярвал ли е на тези лъжи? — попита Цицерон.

— Абсолютно. Защо да не повярва? Всеки римляни, спестил някоя и друга сестерция, се чувства застрашен да не попадне в черните списъци. Няма значение дали живееш в Рим и в Америя. Росций повярвал на всичко! И се махнал.

— А кой тогава е надушил мошеничеството?

— Градските старейшини — призна Месала Нигер. — Човек никога не може да бъде сигурен какво е вършил баща му, затова пък приятелите на баща му все ще имат представа. В крайна сметка човек се представя един пред децата си и съвсем друг пред хората, с които общува извън дома си.

— Така е — съгласи се Цицерон, който трудно се разбираше със своя баща.

— Така че приятелите на стария Росций обсъдили случилото се и се съгласили, че убитият не е бил свързан с Марий, Цина или Карбон. Затова решили да отидат до Волатера и да поискат аудиенция със самия Сула. Щели да измолят да изтрие името на Росций от списъците, за да може синът му да наследи бащиното си имущество. Натрупали писмени доказателства и тръгнали.

— И кой от братовчедите ги е придружил? — досети се Цицерон.

— Прав си — усмихна се Месала Нигер. — Придружил ги този, който получил трите имота; той дори имал наглостта да застане начело на делегацията! Междувременно другият братовчед изпреварил групата и предупредил Хризогон за намеренията им. Така че делегацията не успяла да се срещне със самия Сула. Посрещнал ги Хризогон, който обещал да представи случая на господаря си и като прибрал повечето доказателства, им обещал, че ще измоли от диктатора да махне името на Росций от списъка.

— И никой ли не се е досетил, че говорят с действителния наследник на десетте имота? — не искаше да повярва Цицерон.

— Абсолютно никой, Марк Тулий.

— Типично за времената, в които живеем, нали така?

— Страхувам се, че е така.

— Продължавай, ако обичаш.

— Минали два месеца. Едва тогава приятелите на стария Росций си дали сметка, че са ги изиграли, защото заповед за възстановяване във владение така и не дошла, а за двамата братовчеди на Росций се чуло, че се разпореждат с имотите на чичо си като с тяхна собственост. Разследването донесло, че единият братовчед е пълноправен собственик на част от имуществото на убития Росций, докато на останалите земи собственик е самият Хризогон. Всички се ужасили от разкритието, понеже решили, че случаят не може да не е известен на самия Сула.

— А ти самият мислиш ли, че Сула е знаел? — попита Цицерон.

Месала Нигер поклати глава.

— Не, Цицероне, съмнявам се.

— Защо?

— Сула е сложна личност. Да си призная, много ме е страх от него. Говори се, че на младини бил убивал дори жени заради парите им, че пътят му към Сената е минал през човешки трупове. Но съм имал случай да го опозная — от времето, когато служих в армията му. Бях младши офицер, не съм имал възможност да установя личен контакт с него, но той беше навсякъде, винаги се заемаше с трудните задачи, нито за миг не скръстваше ръце. И оттогава съм го запомнил като изключително коректен и стриктен човек, решен да не допусне каквото и да е петно върху честта си на римски благородник. Разбираш какво имам предвид?

Цицерон усети как леко се изчервява, но се опита да изглежда, все едно нищо няма. Дали разбираше какво един патриций като Марк Валерий Месала Нигер разбира под чест на благородник! О, да! Никой нямаше да го разбере по-добре от парвенюто Цицерон, който от малък бе завиждал на хора в положението на Месала Нигер или Сула.

— Мисля, че да.

— У Сула има нещо зловещо. Ако му изнася, може да ни убие и двамата, без окото му да мигне. Но за целта трябва да се ръководи от чувството за някакъв аристократичен дълг. Няма да го стори, защото се е полакомил за тринайсет парцела земя по бреговете на Тибър. Ако му беше дошло наум, че може да участва в търговете за собствеността на проскрибираните, отдавна да го е направил. Пък и не казвам, че никога няма да го стори. Но да се включва в такива долни заговори, за да обогати себе си или бившия си роб по толкова позорен начин, при условие че ще е без значение за кариерата му? Не. Не мисля. Сула е човек, който държи на честта си. Така поне подозирам от законите, които прокарва — закони, които аз лично смятам за почтени и обосновани. Може и да не е съгласен по въпроса с народните трибуни, но дори с тях той се разправи по начин, законен и открит. Сула е типичен патриций.

— Та да приемем, че Сула не знае — прекъсна го Цицерон.

— Аз не приемам, а съм убеден в това.

— Ако обичаш, Марк Валерий, продължавай.

— По времето, когато старейшините на Америя заподозрели, че в цялата работа има пръст Сула, самият Росций най-накрая се обадил. В продължение на няколко месеца приятелят ми не е могъл да се отърси от случилото се. Нужно му било време да събере мислите си. Но от момента, в който започнал да говори, били направени поне няколко опита да бъде убит. Затова преди два месеца избягал в Рим и потърсил убежище при една стара приятелка на баща си — весталката Цецилия Балеарика, нали се сещаш, сестрата на Метел Непот. Другата му сестра беше жена на Апий Клавдий Пулхер и умря при раждането на онова чудовище Публий Клодий.

— Давай по същество — подкани го Цицерон.

— Фактът, че Росций познава толкова влиятелни хора като Метел Непот и оттеглилата се весталка от същата фамилия, навярно е накарал двамата братовчеди да прекарат доста безсънни нощи. Те започнали да осъзнават, че той може и да се срещне със Сула. Но вече не смеели да се опитват да го убият, защото рискували не други, а самите Цецилий Метели да се заинтересуват кой е посегнал на приятеля им. Затова решили, че ще е най-добре да унищожат репутацията му, като изфабрикуват доказателства, че именно той е убил баща си. Ти знаеш ли един човек на име Еруций?

Цицерон сви устни в израз на дълбоко презрение.

— Кой не го знае? Професионалният обвинител.

— Е, та той именно официално призовал Росций на съд по обвинение в отцеубийство. Свидетелите по убийството на стария Росций били неговите роби, които заедно с цялото му имущество станали собственост на новия господар Хризогон. Така че малка е вероятността те да излязат пред съда и да разкажат какво са видели! А Еруций е убеден, че никой способен адвокат няма да поеме защитата на Росций, защото всички ще се страхуват от Сула; в крайна сметка подобен процес би доказал порочната същност на проскрибциите.

— Е, нека Еруций трепери над лаврите си — отсече Цицерон. — Ще защитавам с удоволствие приятеля ти Росций.

— Не се ли страхуваш, че може да засегнеш Сула?

— Знам много добре какво да направя… И ще го направя. Накрая Сула дори ще ми благодари — зарече се Цицерон.

Вече няколко дела бяха разглеждани от новия съд по убийствата, но делото срещу Секст Росций от Америя, обвинен в убийството на баща си, предизвика голям интерес. Законът на Сула изискваше председател на съда да бъде сенатор, бивш едил, но точно тази година със задачата се бе заел преторът Марк Фаний. На предварително заседание Цицерон смело разви теорията си за това, какво се случило с Росций, и никой не се съмняваше, че истинската тема на процеса няма да е случаят Росций, а корупцията, свързана с прилагането на проскрибциите.

Дойде последният ден от процеса и на Цицерон бе дадена възможност да се обърне към съдебните заседатели. А сред тях, седнал на своя куриатен стол до трибуната на съдията, беше самият диктатор Луций Корнелий Сула.

Присъствието на диктатора не само не смути Цицерон, но го вдъхнови да достигне нови висини на реториката и красноречието.

— В тази зловеща история има трима виновни — говореше Цицерон. — Очевидно е, че в делото са замесени лицата Тит Росций Капитон и Тит Росций Магн. Но тяхната роля всъщност е второстепенна. Това, което те са сторили, не би било възможно, ако не бяха проскрибциите. Сиреч без Луций Корнелий… — Той направи дълга и мъчителна пауза и когато всички, включително и Месала Нигер, очакваха да назове Сула, добави: — Хризогон.

— Кое е това „златно момче“? Този Хризогон, ако преведем името му? Нека аз ви кажа! Хризогон е грък. В това лошо няма. Бил е роб. В това лошо няма. Сега е римски гражданин-освобожденец. В това лошо няма. Той е клиент на Луций Корнелий Сула. В това лошо няма. Той е богат. В това лошо няма. Той е човек с власт. В това лошо няма. Той отговаря за изпълнението на проскрибциите. В това лошо няма… Но! Моля всички за извинение, назначени отци! Виждате какво става, когато човек се увлече в реториката? Ето, че се увлякох! Можех да изброявам с часове в колко много неща няма нищо лошо.

Цицерон отново замълча, сякаш обмисляше какво всъщност е искал да каже.

— Нека повторя отново. Хризогон отговаря за изпълнението на проскрибциите. И това е лошото! Онова огромно, неизмеримо зло, което по своите дълбини може да се мери само с висините на Олимп! Дали всички тук присъстващи виждате този величествен мъж, седнал на куриатния си стол: дали всички виждате този радетел на римските добродетели, този пълководец, който няма равен на себе си, този законотворец, който разкри нови хоризонти пред държавническата мисъл, този светещ диамант в короната на знатната фамилия на Корнелиите? Виждате ли го всички добре? Как е седнал спокоен и невъзмутим, същинска Зевс наобиколен от олимпийските богове? Е, погледнете го добре!

Цицерон отмести погледа си от Сула и стрелна едва ли не с божествен гняв останалите съдебни заседатели. У него имаше нещо неестествено заради изключително слабата му фигура под тежката тога; и този факт придобиваше характер на свръхестествено заради Херкулесовата воля, която излъчваше погледът му, и заради Аполоновото величие на гордата му походка.

— Преди няколко години този велик мъж си купи роб, за да го назначи за иконом в своя дом. Оказало се, че робът изпълнявал безупречно своите домашни задължения. Когато покойната съпруга на този велик човек трябвало да се спасява от враговете на мъжа си, неговият иконом я утешавал и й помагал. Оттогава икономът поел грижата за всички приближени на великия човек — жена и деца, внуци и слуги. В това време великият наш Луций Корнелий Сула крачеше като исполин по италийската земя и громеше враговете си. На иконома било оказано доверие и той го оправда. Затова получи лична свобода, както и прие името на своя патрон — Луций Корнелий. Според обичая личното МУ име се запази като негов когномен. Златното момче Луций Корнелий Хризогон. Който жънеше почести една след друга, на когото патронът му поверяваше все повече и повече отговорност и му се доверяваше. Той вече не е освободеният роб — иконом, той е управител, ръководител, началник, главен изпълнител по онзи политически процес, който имаше две цели: първата, да наложи заслужено и справедливо наказание на предателите, които последваха Марий и Цина, дори се унизиха да последват и бълха като Карбон; втората, да използва имуществото на предателите, за да впръсне живителна струя във финансите на разсипания от войните римски бюджет, та градът ни да се възмогне отново.

Цицерон крачеше пред трибуната на Марк Фаний. С лявата си ръка държеше края на тогата си, дясната безжизнено висеше до тялото му. Никой не смееше да мръдне. Всички бяха вперили погледи в мършавата му фигура, заседателите се страхуваха дори да поемат дъх.

— И какво направи този Хризогон? Докато показваше своето мазно, угодническо лице на патрона си и го лъжеше, че служи единствено на него, той използва своето високо положение, за да си отмъсти на всички, които са обидили него самия, които с нещо са се опитали да попречат на възхода му. През нощта Хризогон взема перата на своя господар и с неговото мастило подправя списъците, добавяйки тук и там имената на онези, които смята за свои врагове или чиято собственост иска да придобие за себе си. Хризогон заговорничи с плъховете и червеите, за да обогати себе си за сметка на своя патрон, за сметка на цял Рим. Ех, уважаеми съдебни заседатели, умен човек е Хризогон! Всичко е предвидил, за да прикрие следите си. Успял е да се обгради с армия от шпиони и помощници. Наистина, завидно трудолюбие е показал той в желанието си да скрие от патрона си с какви тъмни дела се занимава! Защото в крайна сметка тъкмо това се е случило. След като получи височайшето доверие и след като обсеби такава огромна власт, Хризогон предаде и своя покровител, и своя народ по най-гнусен и заслужаващ презрение начин.

Цицерон се разплака, сякаш не друг, а той самият беше станал жертва на най-жестоко престъпление.

— О, не смея да те погледна, Луций Корнелий Сула! Неловко ми е, че такъв като мен, обикновен човечец от италийската провинция, едно парвеню, един момък без потекло, расъл на село, трябва да извади треската, заседнала в окото ти, тъкмо аз трябва да ти разкрия в пълна степен това… Не мога да намеря подходящо определение… Това предателство от страна на твоя най-близък и най-доверен Клиент Луций Корнелий Хризогон. Долно предателство! Гнусно предателство! Не, няма дума, която да определи подобна несравнима низост.

Цицерон решително избърса сълзите си.

— Защо трябваше на мен да се падне? Защо не се падна тежкият жребий на друг? Защо не е сега на моето място върховният понтифекс или началникът на конницата — двамата знатни люде, почитани и уважавани от всички! Но вместо това съдбата отреди мен да изрека истината. Аз не исках подобна участ, но съм длъжен да я приема. Защото, уважаеми съдебни заседатели, какво очаквате от мен да сторя? Да спестя на Луций Корнелий Сула днешното мъчение, да не спомена за измяната на Хризогон? Или да се помъча да спася живота на човек, който несправедливо е обвинен в убийството на баща си? Да, прави сте! Ще избера тежката задача публично да засегна един почтен и достоен човек — човек, който се е превърнал в легенда, — защото дори и една такава обида не струва, колкото несправедливата присъда над невинния. — Цицерон изправи рамене. — Уважаеми съдебни заседатели, оставям решението на вас.

Присъдата, както можеше да се очаква, беше оправдателна. Сула се изправи на крака и бавно се приближи към Цицерон, който усети как хората край него бързо се отдръпват.

— Много добре, мършави приятелю — поздрави го диктаторът и му подаде ръка. — Като си представя какъв актьор би излязъл от теб…

Щастливият Цицерон се засмя на думите му и горещо стисна диктаторската му ръка.

— Какъв актьор вече е излязло от мен, искаш да кажеш! Защото какво представлява добрият адвокат, освен актьор, който сам си пише текстовете?

— Тогава може би ще ти се връчат всички трагедийни роли в моите нови съдилища.

— Стига да ми простиш волностите от днешния процес, Луций Корнелий, готов съм да стана всичко, което поискаш от мен.

— О, прощавам ти! Мисля, че съм способен да простя всичко, само и само да имам случай да присъствам на представления като днешното. А с едно-единствено изключение твоята малка трагедия, Цицероне, е най-доброто театрално изпълнение, което съм наблюдавал извън театър. Да не говорим, че от известно време сам търсех начин да се отърва от Хризогон. Знаеш ли, не съм чак такъв глупак? Но подобни решения не се вземат лесно. — Диктаторът се огледа. — Къде е Секст Росций?

Оневиненият се показа.

— Секст Росций, публично ти възстановявам и земите, и доброто име, както и доброто име на баща ти — рече Сула. — Много съжалявам, че продажността и егоизма на човек, в когото имах такова доверие, са ти донесли толкова мъка. Но той ще отговаря за деянията си.

— Благодарение на моя великолепен адвокат, Луций Корнелий, всичко свърши добре — едва успя да изрече Секст Росций.

— Е, пиесата ще има и своя епилог, който тепърва ще бъде изигран — сложи край на разговора диктаторът, кимна на ликторите и пое към стълбите, водещи към Палатина.

На другия ден Луций Корнелий Хризогон, пълноправен римски гражданин от триба Корнелия, беше блъснат от Тарпейската скала.

— Радвай се на късмета си — заяви Сула, — че не те лиших от гражданство. Тогава щяха да те бият с камшик, след което щеше да умреш разпънат на кръст. Позволявам ти да умреш като римлянин заради всичко, което направи за моите близки, когато времената бяха трудни. Повече нищо не мога да сторя за теб. Дадох ти тази задача именно защото си гаден човек. Но тогава не си представях, че ще имам толкова задължения, че ще те изпусна от очи. Но рано или късно истината излиза наяве. Сбогом, Хризогоне.

Двамата братовчеди Росций Капитон и Росций Магн изчезнаха от Америя, преди някой да ги извика на съд. Никой повече нямаше да чуе за тях. Колкото до Цицерон, той се превърна в герой на деня. Защото беше първият, осмелил се да се изправи срещу проскрибциите на Сула… И успял да спечели дело срещу тях.

След като се отърва от жречеството, Гай Юлий Цезар беше назначен на офицерска длъжност в Римска Азия под командването на тамошния управител Марк Минуций Терм. Замина за изток един месец, преди да навърши деветнадесет. Придружаваха го двама новозакупени роби, както и германецът Гай Юлий Бургунд, получил наскоро свободата си. Обикновено до Азия се плаваше по море, но Цезар предпочете да пътува по суша. Егнациевият път, който прекосяваше Македония и Тракия — от Аполония на Адриатическо море до Галиполи на Хелеспонта, — беше дълъг около хиляда и двеста километра. Според календара беше лято, според годишното време — също, затова пътуването не беше неприятно, нищо че странноприемниците бяха доста по-нарядко, отколкото в Италия. До Азия пътищата по принцип се използваха от войски, а войските си строяха сами лагери.

Понеже на Фламен Диалис не се позволяваше да пътува, Цезар беше обикалял света само в мечтите си; но беше изчел много книги и имаше известна представа какво го очаква. И все пак скоро се убеди, че повечето от очакванията му са били погрешни; което не означаваше, че действителността не е по-интересна! Колкото до самото пътуване, дори Цезар, иначе тъй красноречив, не можеше да намери подходящите думи, за да опише настроенията и впечатленията си. Защото той бе роден пътешественик, по природа бе авантюрист, не просто любопитен, но направо алчен за нови знания, готов всеки момент да опита нещо ново и непознато. По време на пътуването си общуваше с всякакви хора — овчари или търговци, наемни войници, скитащи по пътищата, или местни главатари, търсещи наемници. Цезар говореше гръцки с атински акцент, но сега благодареше, че е отраснал в многонационалния дом на майка си, където, освен книжовен гръцки бе научил и доста диалекти. Не толкова, че срещаше хора, говорещи същите диалекти като наемателите на Аврелия, но защото поначало бе привикнал да се оправя лесно с езиците и да се разбира с всеки. Това щеше да му помага при пътуванията, защото Цезар просто не можеше да се изгуби, сред каквито и хора да попаднеше.

Разбира се, би било прекрасно, ако с него бе и любимият кон Буцефал, но младото и послушно муле Клепоушко не можеше да бъде укорено в нищо, ако се изключи жалкият му вид. Понякога на Цезар му се струваше, че добичето има нокти, вместо копита, толкова стабилно стъпваше по стръмните и хлъзгави терени. Бургунд яздеше огромен кон, другите двама слуги също си бяха намерили първокласни жребци — Цезар трябваше да спазва дадената дума и да язди само Клепоушко, но държеше чрез чистокръвните животни на придружителите си да докаже, че не е бедняк, а просто ексцентрик. Колко лукав се бе оказал Сула! Знаеше къде е слабото място на всеки — Цезар винаги бе държал да се харесва на околните, да печели непознатите с представителния си вид. А човек трудно можеше да мине за представителен на гърба на едно муле!

Вия Егнация минаваше през диви и негостоприемни земи. Пътят още не беше покрит с камък, но затова пък бе добре охраняван. Маршрутът прекосяваше високите планини на Кандавия — недостъпни места, които едва ли са изглеждали различно по времето на великия Александър Македонски. Няколко стада овце и тук-там въоръжени ездачи, които можеха да се окажат скордизи или някакви други варвари — това беше животът из Северен Епир. След град Едеса обаче, край който плодородните речни долини създаваха по-благоприятни условия за живот, пътници се срещаха по-често, селищата бяха повече и по-оживени. В Солун Цезар потърси и намери подслон в резиденцията на провинциалния управител — добър случай да вземе гореща баня. Откакто бяха напуснали Аполония, пътниците трябваше да разчитат единствено на езерата и реките, които и в разгара на лятото бяха леденостудени. Управителят покани Цезар да му погостува повече, но младежът остана само един ден в града и продължи пътя си.

Филипи — град, станал свидетел на не едно и две легендарни сражения и доскоро окупиран от войските на един от Митридатовите синове — се оказа интересен с богатата си история и със стратегическото си разположение в полите на планината Пангей. Но още по-интересни се оказаха земите на изток, където Цезар веднага надуши какви възможности крият тесните проходи, пресичащи възвишенията, преди пътят да слезе отново в равнината. Най-накрая Цезар се оказа пред залива Мелас, чиито брегове се радваха на плодородна почва, нищо че бяха заобиколени от планини. Още едно планинско било за изкачване и пред пътниците се разкри Хелеспонтът — широка ивица вода между два скалисти бряга. На това място богинята Хела паднала от Златния овен, за да даде името на пролива; на това място се издигаха и плачещите скали, които едва не потопили кораба на аргонавтите; оттук пълчищата на Ксеркс се прехвърлили в Тракия. Хелеспонтът беше истинската врата между Изтока и Запада.

В Галиполи Цезар се реши да се качи на кораб и да премине последната отсечка от маршрута си по море. Корабът беше достатъчно голям, за да побере конете, неговото муле и останалите товарни животни, при това пътуваше направо за Пергам. Цезар бе чул за бунта на Митилена и за подготвяната обсада, но заповедта на Сула гласеше, че трябва да се яви в Пергам. Можеше само да се надява, че оттам управителят ще го прати в някоя застрашена от война част на провинцията.

Но управителят Марк Минуций Терм имаше съвсем други поръчения за Цезар.

— За нас е жизненоважно да не позволим бунтът да се разрасне — обясняваше той на новодошлия военен трибун. — Бунтът всъщност е следствие от новата данъчна система, която диктаторът наложи в Азия. Островните държавици като Лесбос и Хиос живееха доста добре под властта на Митридат, затова ще се радват, ако се освободят от зависимостта си към Рим. Някои от малоазийските градове споделят същите настроения. Ако Митилена успее да издържи година, и други градове ще се разбунтуват. Големият проблем с откъсването на Митилена от останалия свят, са двете й пристанища. А ние така и не разполагаме с голяма флотилия. Затова ти, Гай Юлий, заминаваш незабавно за Витиния, където ще се срещнеш с цар Никомед и ще поискаш да ти осигури флот. Когато събереш достатъчно на брой кораби, ще отплаваш с тях за Лесбос и ще ги предоставиш на моя легат Лукул, който отговаря за обсадата.

— Ще извиниш невежеството ми, Марк Минуций — каза Цезар, — но колко време е необходимо за събирането на флот? Колко и какви кораби очакваш да осигуря?

— Събирането на флот може да отнеме цял един живот — отговори отегчено Минуций, — а какви кораби ще осигуриш, зависи от това, какво ще ти даде царят. Въпросът не е колко кораба ни трябват на нас, а колко ще му се откъснат от сърцето. Никомед си е източен деспот като всички останали.

Деветнадесетгодишният младеж неволно се намръщи. Подобни отговори не му се нравеха.

— Така не е добре — заяви той. — Рим винаги трябва да получава това, от което има нужда.

Терм се засмя:

— О, млади Цезаре, имаш още много да се учиш!

Тук направи грешка. Цезар прехапа устни и изведнъж заприлича на майка си (ако Терм бе познавал Аврелия, сега по-добре щеше да разбере изражението на подчинения си).

— Е, Марк Минуций, защо просто не ми кажеш кога точно искаш корабите си и какви да бъдат те? — попита високомерно младият патриций. — А аз ще поеме отговорност да доставя обещаните кораби на обещаната дата.

Терм го изгледа учудено. Не можеше да си обясни защо подобно нагло държание от страна на трибуна не го дразни. Като че ли управителят на Римска Азия се убеждаваше, че Цезар говори напълно сериозно. Времето и срещата с цар Никомед щяха да убедят младежа колко много е сбъркал, но все пак Терм се заинтригува на какво ще се окаже способен Цезар. Особено като се имаше предвид писмото от Сула.

„Той ми се води нещо като роднина по сватовска линия, но искам отсега да бъде съвършено ясно, че не желая да бъде фаворизиран. Нещо повече, забранявам да бъде фаворизиран по какъвто и да било повод! Искам да му се дават отговорни и трудни за изпълнение задачи, нека заема възможно най-тежката служба. Той притежава забележителен интелект, съчетан от голяма доблест и храброст. Затова е твърде възможно да се прояви като изключително способен офицер.

И все пак, ако се изключи личният ми контакт с Цезар, нямам други наблюдения, защото досегашната му кариера е повече от скромна. Няма как, след като е бил Фламен Диалис. Вече е освободен от тази си длъжност пред закона и пред боговете. Но Цезар не е бил на военна служба, затова самочувствието му може да се окаже необосновано.

Провери го добре, Марк Минуций, и кажи на Лукул да стори същото. Ако се огъне, давам ти изрично разрешение да го накажеш възможно най-строго. Ако не се огъне, очаквам от теб да му отдадеш заслуженото.

И накрая една последна молба, която може да ти изглежда странна. Ако видиш или чуеш, че Цезар е яхнал друго животно, освен мулето, да го пратиш незабавно в Рим, където да си понесе наказанието.“

Терм добре помнеше съдържанието на писмото, затова се окопити от репликата на Цезар и му отговори равнодушно:

— Така да бъде, Гай Юлий. Ще ти определя и точна дата, и точни изисквания. Искам флотилията да бъде докарана пред лагера на Лукул на малоазийския бряг северно от Митилена на ноемврийските календи. Дотогава няма да си успял да получиш и един-единствен кораб от Никомед, но щом държиш на определен срок, ноемврийските календи би трябвало да те устроят — така ще успеем да блокираме и двете пристанища преди настъпването на зимата. Колкото до размера на флотилията: четиридесет кораба, поне половината от които да бъдат триреми или още по-големи. Макар че ще бъде истински късмет, ако уредиш и трийсет с пет триреми общо. Но нека те предупредя, че ако закъснееш или не успееш да пристигнеш с нужните кораби, всичко ще бъде отразено в доклад до консула в Рим.

— Както би следвало — съгласи се спокойно Цезар.

— Засега можеш да се настаниш в двореца — смекчи тона Терм; въпреки всичко той нямаше намерение да настройва срещу себе си роднина на диктатора.

— Не, заминавам още днес за Витиния.

— Няма защо да се престараваш, Гай Юлий!

— Може би. Но като ще се върши работа, да не я отлагаме.

Мина известно време, преди Терм да се върне над книжата си. Какъв необикновен младеж! С добри обноски, но с онази арогантност, типична само за знатните патрициански фамилии. Младежът внушаваше у другите чувството, че не се смята за по-важен от никого поотделно, но затова пък струва повече от всички, взети заедно; никой не можеше да стои над него, може би само някой Фабий Максим. Подобно впечатление беше трудно за назоваване, но Терм беше убеден, че по нещо Фабии и Юлий си приличат. И едните, и другите са хубави мъже! И едните, и другите не изпитват слабост към мъжете. Това последното го наведе на други размисли: красотата на младежа често бе предизвиквала мъже да изпитват неподозирана слабост към собствения си пол. И все пак, реши Терм, не можеше да упрекне Цезар, че е прелъстител.

Документите чакаха и Терм трябваше да се върне при тях; минаха само няколко минути и той съвсем забрави за Гай Юлий Цезар.

Цезар не позволи на скромната си прислуга да почине и една-единствена нощ из пергамските странноприемници. Още в деня на пристигането си той яхна мулето и потегли обратно към Витиния. Пътят му следваше бреговете на река Каик до самите й извори, след това прехвърляше вододела и слизаше по долината на река Макест, известна също и под името Риндак. Съвсем наблизо течеше и друга река Риндак, но местните жители посъветваха младия римлянин да я избягва. Затова той напусна вътрешността на Мала Азия, а пое пътя, следващ бреговете на Пропонтида, и пристигна в Пруза. Бяха го предупредили, че може да завари там цар Никомед — Пруза беше вторият по големина град във Витиния. Намираше се в подножието на внушителен планински масив, чиито върхове и през лятото оставаха покрити със сняг. Цезар се зарадва на гледката, но за съжаление царят не беше в Пруза. Оттам младият трибун и тримата му придружители продължиха в западна посока покрай течението на река Сангарий и скоро се озоваха в царската столица Никомидия, заспала величествено на бреговете на закътан морски залив.

Колко различен бе светът от това, което Цезар знаеше за Италия! Климатът във Витиния не беше толкова горещ, колкото мек и приятен, а заради многобройните и пълноводни реки почвата беше изключително плодородна. Личеше си, че царят управлява доста богата държава, а народът му не можеше да се оплаче. В Пруза Цезар не бе забелязал нито един бедняк, същото беше и в Никомидия.

Дворецът се издигаше на малко възвишение над града, но в рамките на внушителната крепостна стена. Това, което веднага направи впечатление на Цезар, беше типичната гръцка простота и изчистеност в архитектурата на двореца, светлите цветове на интериорите, изящно подредените и мебелирани помещения. Дори след няколкото години, в които Никомидия бе окупирана от понтийците, а дворецът бе служил за резиденция на Митридат, съкровищата на Видния бяха останали непокътнати и внушаваха респект у чужденците. Цезар не си спомняше да е срещал Никомед по време на изгнанието му в Рим, но в това нямаше нищо чудно; в Рим не се допускаше чуждестранни владетели да прекрачват померия, затова Никомед си беше наел луксозна вила на Пинцийския хълм, откъдето бе водил своите безкрайни преговори със Сената.

На входа на двореца Цезар беше посрещнат от забележителен със своята женственост царедворец. Човекът, на когото римлянинът трудно би дал възраст, го огледа с възхищение, след което нареди на друг не по-малко женствен царедворец да се погрижи за конете, мулето и прислугата Самият Цезар беше въведен в някакво преддверие, където да изчака царят да реши как да го настани. Дали Цезар щял да бъде приет веднага от царя, дворцовият управител не се наемал да каже.

Тясното преддверие, в което остана да чака, беше прохладно и радваше окото с пестеливата си украса. По стените нямаше фрески като в римските домове, но имаше гипсови украси, позлатени в тон с корнизите и фалшивите колони. Вътре в гипсовите рамки стените бяха боядисани в бледорозово, отвън — в моравочервено. Подът беше застлан с мраморна мозайка от розово и тъмночервено, прозорците — които гледаха към дворцовите градини — бяха закрити с дървени капаци отвън; през пролуките се виждаха изящни цветни лехи, фонтани и разцъфнали розови храсти.

Най-накрая зад открехнатата врата се разнесоха гласовете на мъж и жена.

— Скачай! — викаше жената. — Добро куче!

— Стига с тези глупости! — възрази мъжът. — Ще го разглезиш!

— Ела тук, миличък! — не му обърна внимание жената и започна да се залива от смях.

— Я си върви в стаята! — ядоса се мъжът.

— Няма — продължаваше да се смее жената.

Цезар си каза, че сигурно постъпва невъзпитано, но надникна през открехнатата врата. В съседната стая се разиграваше забележителна сцена. В сцената участваха старец, една жена, може би десетина години по-млада от него, й престаряло, рунтаво кученце от някаква дребна порода, каквато Цезар за пръв път виждаше. Кучето изпълняваше номера, като се изправяше на два крака, за да проси, лягаше на земята, гърчеше се като червей или се правеше на умряла лисица. През цялото време не сваляше очи от жената, която очевидно смяташе за свой стопанин.

Старецът беше ядосан.

— Върви си, върви си, върви си! — крещеше той. Ако се съдеше по бялата лента на диадемата на главата му, Цезар реши, че това е самият цар Никомед.

Жената (навярно царицата, защото и тя носеше диадема) се наведе, за да си прибере кученцето, което бързо се изправи на крака, избяга встрани, заобиколи я подло изотзад и я ухапа по големия, закръглен задник. При което царят на свой ред прихна да се смее, кучето пак се направи на умряло, а царицата не знаеше дали да се смее, или да се ядосва. Накрая реши, че случката е смешна, но не преди да ритне кученцето. Кученцето скочи на крака и избяга, последвано от царицата.

Царят остана сам (очевидно той не подозираше, че в съседното помещение има човек, пък и никой не го беше известил за пристигането на Цезар). Седна на близкия стол и дълбоко въздъхна.

Цезар наблюдаваше негово величество Никомед III със същото удивление и недоумение, както бяха гледали навремето баща му Гай Марий и Юлия. Никомед беше висок, слаб и леко прегърбен, беше облечен с дълга до земята роба от тирски пурпур, обшита със сърма и перли, а на краката си носеше златни сандали с перли, отворени отпред, за да се види златният лак по ноктите му. Царят беше с естествена коса — сиво-бяла и късо подстригана, но се беше гримирал с крем и пудра, беше изписал с въглен веждите и миглите си, беше напудрил с розово бузите си и беше намазал с червило старческите си устни.

— Доколкото разбирам — нахълта в стаята Цезар, — Нейно величество си получи заслуженото.

Царят на Витиния се изкикоти като малко дете. Пред него стоеше млад римлянин, облечен в обикновена кожена броня и с кожена пола. Непознатият беше висок, строен, с широки рамене. Римлянинът имаше светли коси, които опасваха челото му като корона. Какво лице! С правилни черти и гладка кожа. Светлите вежди бяха тънки, затова пък миглите — дълги и гъсти. Единствено очите, разсъждаваше царят, внасяха известно смущение. Подобни очи можеха да пронижат всеки, нищо че сега в тях играеха весели искрици.

— Охо, добре дошъл! — надигна се на стола си царят, заемайки типична прелъстителна поза.

— Не си го и помисляй! — настани се Цезар на стола срещу Никомед.

— Твърде си красив, за да не си падаш по мъже — възрази царят, видимо унил. — Защо не съм десет години по-млад!

— А на колко си години? — усмихна се Цезар.

— Достатъчно стар, за да не мога да ти дам това, което искам!

— Бъди по-точен, така де, за годините.

— Осемдесет.

— Хората казват, че мъжете никога не остаряват много.

— На вид не. Но за много други неща остаряват.

— Е, радвай се, че вече не си способен на такива подвизи — продължаваше да се усмихва младежът, — защото иначе щеше да се наложи да те ударя.

— Глупости! — засегна се царят. — Ти си твърде красив, за да те хабят жените.

— За Витиния това може и да важи, но не и за Рим.

— И дори не си се изкушавал?

— Не.

— Каква жалка загуба!

— Познавам доста жени, които не могат да се оплачат.

— Обзалагам се, че никога не си обичал никоя от тях.

— Обичам жена си — отвърна Цезар. Царят беше съкрушен.

— Никога няма да разбера римляните! Уж мислите всички останали за варвари, а самите вие сте далеч от всякаква цивилизованост.

— Знам наизуст Омир и Хезиод — заяви Цезар.

— И една птичка ще ги научи, ако й ги четеш редовно.

— Аз не съм птичка, царю Никомед.

— А щеше да е по-добре да си! Щях да те държа в златна клетка, само да ти се радвам.

— Още един домашен любимец! Но бих могъл да те клъвна.

— Хайде, давай!

— Не, благодаря.

— Така няма да стигнем доникъде! — сложи край на темата царят.

— Значи си си научил урока.

— А всъщност ти кой си?

— Казвам се Гай Юлий Цезар и служа като младши военен трибун към щаба на Марк Минуций Терм, управителя на римска Азия.

— На официална мисия ли си дошъл?

— Разбира се.

— Тогава защо Терм не ме е известил?

— Защото аз пътувам по-бързо от вестоносците. А защо дворцовият ти управител не ти е съобщил, че съм пристигнал, това не мога да знам.

Точно в този миг управителят влезе в стаята и се закова ужасен от наглостта на посетителя.

— Надяваше се да го имаш първо за себе си, а? — погледна го лукаво царят. — Остави всяка надежда, Сарпедон! Той не обича мъже. — Никомед пак се обърна към госта: — Юлий, казваш. От патрициите?

— Да.

— Да не си роднина с онзи консул, дето беше убит от Гай Марий? Луций Юлий Цезар?

— Двамата с баща ми бяха първи братовчеди.

— Значи ти трябва да си Фламен Диалис!

— Бях. Явно доста неща си научил, докато си живял в Рим.

— Твърде много. — Царят се сети, че дворцовият управител чака нареждания, и властно се навъси. — Предложил ли си стая на нашия уважаван гост, Сарпедон?

— Да, царю.

— Тогава излез да чакаш отвън.

Дворцовият управител се поклони няколко пъти и излезе в преддверието.

— И защо си дошъл? — попита Никомед.

— Дошъл съм да получа бойна флота от теб.

— Хм! Бойна флота, а? Колко кораба ти трябват и какви да бъдат?

— Забрави да попиташ и за кога.

— Да. И за кога?

— Искам четиридесет кораба, половината от тях трипалубни триреми, ако дадеш още по-големи, още по-добре. Всички да ме чакат в пристанище по твой избор до средата на октомври.

— Но това е след два месеца и половина! Защо просто не ми отрежеш двата крака? — възмути се Никомед.

— Ако не получа това, за което съм дошъл, може и да го направя.

Царят седна обратно на стола си. Беше смаян.

— Нека ти напомня, Гай Юлий, че това е моето царство, а не сме в римска провинция. Ще ти дам каквото мога, когато мога! Ти ме молиш! Не ми заповядваш!

— Скъпи царю Никомед — отвърна му Цезар, — ти се една мишка, застанала на пътя на два слона — Рим и Понт. — Очите му бяха изгубили игривите искрици и напомниха на Никомед за Сула. — Баща ти умря толкова стар, че ти наследи трона сам твърде възрастен. Това, както и времето, което си прекарал начело на държавата си, вече трябва да са те убедили колко е крехко положението на Витиния. Повечето време от царуването си ти прекара в изгнание в Рим, а ако сега се намираш в този дворец, то е, защото тук върна римлянинът Гай Скрибоний Курион. Ако Рим, който се намира доста по-далеч от Понт, си дава сметка, че силите на Митридат, който далеч не е толкова стар, са все още значими, какво остава за теб? Витиния се третира като приятел и съюзник на римския народ още от времето на Прузий II, ти самият си се обвързал с нашата държава. Очевидно ти е по-приятно да царуваш, отколкото да бъдеш в изгнание. Това означава, че трябва да сътрудничиш на Рим и да изпълняваш исканията му. Иначе понтийският слон ще те смаже, а след това и римският. Така че за теб не остава друга възможност, освен да си избереш кой точно слон искаш да те стъпче.

Царят беше онемял. Седеше неподвижно и гледаше Цезар с уплашени очи. След като прекара така минута-две, той тежко си пое дъх и изрече:

— Не е честно!

Цезар се ядоса:

— Засрами се! Как може един цар да се излага така! Може да сме започнали не съвсем според протокола, но срещата ни е напълно официална. Ти си цар на Витиния, аз съм официално упълномощен пратеник на римския народа ти си се натруфил като стара проститутка и си готов да се разцивриш само защото са ти казали истината в очите. Не съм дошъл да чета морал на старци, които по силата на случайността се водят римски клиенти! Ти сам си го изпроси. Хайде, върви да измиеш лицето си и да продължим.

Царят на Витиния послушно се изправи и излезе от стаята.

Съвсем скоро се появи отново с измито лице и придружен от слуги с ободряващи напитки и закуски.

— Хиоско вино — предложи царят. По грейналия му поглед си личеше, че вече не се сърди. — Двайсетгодишно!

— Благодаря, но предпочитам вода.

— Вода?

Отново весели пламъчета заиграха в очите на Цезар.

— Не обичам вино.

— Както пожелаеш. И без това водата на Витиния е известна със своята чистота — примири се царят. — Какво искаш да ядеш?

Цезар повдигна рамене.

— Все едно.

Цар Никомед този път изгледа по-продължително своя гост; явно вече не го оценяваш като мъж, а като политик, с когото ще води преговори.

— На колко години си ти, Гай Юлий?

— Бих се радвал, ако ме наричаш Цезар.

— Докато не си започнал да губиш красивия венец на косите си — пошегува се Никомед. Известните му познания по латински издаваха, че е прекарал доста време в Рим.

Младежът се засмя.

— Признавам, че не е лесно да носиш цял живот име, което се отнася до гъстите ти коси! Да се надявам, че Цезаровата жилка у мен ще надвие Аврелиевата, иначе ще оплешивея доста рано. — Той се замисли малко, но накрая си призна: — Още съм на деветнайсет.

— По-млад дори от виното, което пия! — учуди се Никомед. — Казваш, че имаш и Аврелиева жилка. От Аврелии Орестите ли си или от Аврелии Котите?

— Майка ми Аврелия е от фамилията на Котите.

— А ти на нея ли приличаш? Не мога да те свържа с Луций Цезар или с Цезар Страбон.

— Някои черти съм наследил от нея, други — от баща си. Ако държиш да ме разпознаеш у някого от роднините ми, то това ще е големият брат на Луций Цезар — Катул Цезар. Ако си спомняш, тримата умряха заедно, когато Марий се върна.

— Да, спомням си. — Никомед замислено отпи от чашата си. — Обикновено римляните се отнасят почтително към царските особи. Знам, че са влюбени в републиката, но и склонни да се възхищават на чуждите царе. Теб като че ли изобщо не те интересува кой съм аз.

— Това е, защото ако Рим имаше цар, щях да съм аз — обясни Цезар.

— Защото си патриций?

— Защото съм патриций ли? Богове, не! Защото съм Юлий! А това означава, че родът ми стига чак до Еней, чийто баща е бил смъртен, но чиято майка е била самата Венера Афродита.

— Да не би да сте наследници на Енеевия син Асканий?

— В Рим наричаме Асканий Юл.

— Онзи същият, който е бил син на Еней и Кревса?

— Някои така твърдят. Кревса е загинала в пламъците на Троя, но синът й се спасил заедно с Еней и Анхиз и дошъл в Лациум. Но Еней е имал син и от Лавиния, дъщерята на цар Латин. И той също се е казвал Асканий и Юл едновременно.

— Така че ти на кой от двамата Енееви синове си наследник?

— И на двамата — отговори най-сериозно Цезар. — Разбираш ли, аз съм убеден, че Юл е бил един човек, за когото всички знаят, че е син на Еней. Но коя е била майката, в това не мога да бъда сигурен. По-романтично е да се смята, че Юл е бил дете на Кревса, но по-правдоподобно ще е, ако го е родила Лавиния. След смъртта на Еней Юл основал град Алба Лонга на Албанската планина — сега в подножието й се намира градът Бовила. Юл умрял в Алба Лонга и оставил децата си — Юлиите — да управляват. Така че ние сме били царе на Алба Лонга, а след като градът бил превзет от римския цар Сервий Тулий, сме били отведени в Рим и сме получили най-високи почести. Ние и до ден-днешен сме най-почитаните римски граждани, което се доказва от факта, че сме наследствени жреци на Юпитер Латиар, който е доста по-старо божество от Юпитер Оптимус Максимус.

— Винаги съм мислил, че въпросните ритуали се отслужват от консулите — възрази Никомед, който бе наясно с римската проблематика.

— Само на ежегодния празник, и то именно като почит към римското могъщество.

Тогава ако Юлиите са толкова височайша фамилия, защо не са сторили нищо велико през републиканската епоха?

— Защото не са имали пари — призна Цезар.

— Ах, да, пари! — възкликна Никомед. — Ужасен проблем са парите, Цезаре! И аз мен също. Аз нямам пари, за да ти осигуря нужните кораби… Витиния е разорена.

— Витиния не е разорена, а ти ще ми дадеш каквото искам, о, царю на мишките!

— Как да ти дам нещо, което нямам?

— Ами като го нямаш, какво стоиш и чакаш? — ядоса се Цезар и стана. — Остави чашата, царю Никомеде, и се залавяй за работа! — Той дори подхвана стареца под мишница. — Хайде, ставай! Ще отидем на пристанището и ще видим какво ще си харесаме.

Никомед гневно го отблъсна.

— Ще престанеш да ме учиш какво да правя.

— Не и преди да си го направил!

— Ще отидем, ще отидем!

— Веднага. Сега е тъкмо време за подобна разходка.

— Утре.

— Утре цар Митридат може да се покаже зад баира.

— Утре цар Митридат няма да се покаже! Той се намира в Колхида и е загубил две трети от армията си.

Цезар седна на стола си, видимо заинтригуван.

— Разкажи ми повече за Митридат.

— Събра четвърт милион войници, за да даде урок на диваците в Кавказ, и нападна Колхида. Типично за него! А на диваците дори не им се е наложило да се бият. Студът по високите части на планините свършил работата вместо тях. Две трети от понтийските войници са измрели от студ.

— Никой в Рим не знае за това — навъси се Цезар. — Защо не си съобщил на консулите?

— Защото научих наскоро… А и не ми е работа да осведомявам Рим!

— Напротив, докато си приятел и съюзник, длъжен си да ни информираш за подобни събития. Последното, което знаем за Митридат, е, че се е намирал в Кимерия и се е занимавал със земите си на север от Евскинския понт.

— Замина за Кимерия веднага щом Сула заповяда на Мурена да остави Понт на мира — кимна Никомед. — Но Колхида отказваше да си плаща данъка, затова той се отби и там да провери нещата и научи за варварските набези.

— Много интересно.

— Та както виждаш, слонът вече го няма.

Цезар лукаво примигна.

— О, напротив! Има един още по-голям и той се нарича Рим!

Царят на Витиния не се сдържа и се засмя:

— Добре, предавам се! Ще си имаш флотата!

В този миг в стаята влезе царица Орадалтида, придружена от малкото си кученце. Каква ли гледка е представлявал в очите й престарелият й съпруг без грим на лицето заливащ се от смях в присъствието на млад римлянин, който доста напомняше на онези млади римляни, които цар Никомед обичаше да настанява на стола до себе си, а не на такова голямо разстояние…

— Скъпа, това е Гай Юлий Цезар — обясни Никомед. — Правнук на богиня Афродита и доста по-голям аристократ от двама ни с теб. Току-що успя да ми измъкне цяла една бойна флотилия.

Царицата царствено кимна с глава.

— Нямаше да се учудя, ако ти беше взел половината царство — каза тя и си наля чаша вино.

Кученцето се закова пред Цезар и се изправи на две лапички като обожател. Той се наведе да го плесне, при което то веднага се просна на земята, за да му предложи коремчето си за гъделичкане.

— Как се казва? — попита младежът.

— Сула.

Цезар си припомни как кученцето беше изяло ритника на царицата в най-деликатните си части и прихна да се смее.

По време на вечерята научи за съдбата на Ниса, единственото дете на царя и царицата, съответно наследница на цяла Витиния.

— На петдесет години и без дете — сподели с мъка Орадалтида. — Естествено отказахме да я дадем за жена на Митридат, но той направи всичко възможно, за да ни попречи да й намерим подходящ съпруг.

— Дали мога да се надявам на среща с нея, преди да замина? — попита Цезар.

— Не зависи от нас — въздъхна Никомед. — Когато избягах в Рим последния път, а Митридат завладя Витиния, трябваше да оставя Ниса и Орадалтида тук, в Никомидия. Митридат отвлече момичето ни като заложница. И все още я държи при себе си.

— Дали все пак не се е оженил за нея?

— Съмняваме се. Тя никога не е била красавица, а дори и по онова време вече беше твърде възрастна, за да роди деца. Ако го е предизвикала с нещо, Митридат може и да я е убил. Последните новини за нея бяха от Кабейра. Там той държи всички свои дъщери и сестри, на които не позволява да се омъжат — обясни царицата.

— Тогава да се надяваме, царю Никомеде, че следващия път, когато двата слона се сблъскат, римският ще победи. Дори аз самият да не участвам във войната, ще направя всичко възможно римският главнокомандващ да се заинтересува от съдбата на Ниса.

— Надявам се да не съм повече между живите — поклати тъжно глава Никомед.

— Не можеш да умреш, преди да си видял отново дъщеря си!

— Ако някой ден тя се завърне, вече няма да е моя дъщеря, а поредната кукла в ръцете на понтийците — въздъхна той.

— Тогава най-добре завещай Витиния на Рим.

— Както Атал III направи с Пергам и Птолемей Апион — с Киренайка? Никога!

— Тогава ще я завземе Понт, а Понт ще бъде превзет от Рим, което означава, че рано или късно Витиния ще бъде римска.

— Не и ако успея да го предотвратя.

— Няма да успееш — увери го Цезар.

На другия ден царят придружи Цезар до пристанището, където упорито го убеждаваше, че няма нито един кораб, пригоден за бойни действия.

— Че защо ще държиш боен флот тук? — възрази му невъзмутимо Цезар. — Предлагам да отидем в Халкедон.

— Утре — реши пак да отложи Никомед, който все повече се възхищаваше на необикновения си гост.

— По-добре да тръгнем още днес — настоя младежът. — Колко има до Халкедон? Шейсет километра? Ще се наложи да пренощуваме по пътя.

— Ще отидем с кораб — предложи царят, който мразеше да пътува.

— Не, ще минем по суша. Бих желал да се запозная с областта. Гай Марий, който ми беше роднина, твърдеше, че човек трябва да пътува по суша всеки път, когато е възможно. Така някой ден, ако ми се наложи да се сражавам по тези земи, ще имам представа за терена. А това е крайно полезно.

— Значи си роднина и на Марий, и на Сула?

— Аз съм човек с изключителни връзки във властта — тържествено кимна Цезар.

— Мисля, че на теб наистина нищо не ти липсва, Цезаре! Могъщи роднини, високо потекло, интелигентност, здрава, физическа красота. Мога само да се радвам, че не съм на твое място.

— Защо?

— Защото винаги ще имаш врагове. Чуждата ревност или завист, ако смяташ, че ревността се отнася повече до любовта, ще те преследва цял живот — също както и фуриите не дадоха миг покой на бедния Орест. Някои ще ти завиждат за красотата, други — заради мъжествеността, трети — заради произхода ти, четвърти — заради способностите ти. Но повечето ще ти завиждат за всичко. И колкото повече се издигаш, толкова повече завист ще те обгражда. Навсякъде ще срещаш врагове и никъде — приятели. Няма да можеш да се довериш нито на мъж, нито на жена.

— Да, мисля, че в думите ти има истина — отсъди надменно Цезар. — И какво ми предлагаш да направя?

— Преди много-много време, още когато Рим бил управляван от царете, имало един римлянин на име Брут — започна Никомед, който явно добре познаваше римската история. — Той бил изключително мъдър. Но цял живот се преструвал на глупав и ограничен човек, откъдето и получил прякора си — „прост, груб, недодялан“. И когато ОТ Тарквиний Горди си пазел престола, като колел наляво-надясно, дори не му минало през ума да посегне на Брут. Той обаче го свалил от власт и се обявил за първия консул на републиката.

— И екзекутирал собствените си деца, когато пожелали да върнат Тарквиний Горди от изгнание, за да възстановят монархията — добави Цезар. — Никога не съм гледал на Брут като на пример за подражание. Нито ще се правя на глупак като него.

— Тогава трябва да си готов за всичко.

— Повярвай ми, аз съм готов за всичко!

— Вече е много късно тепърва да тръгваме за Халкедон — опита се да хитрува царят. — Като че ли започнах да огладнявам. Можем да вечеряме, а след това да продължим този приятен разговор. Утре призори ще яхнем конете и ще тръгнем.

— О, ние наистина ще яхнем конете призори — съгласи се Цезар, — но не оттук. Тръгвам за Халкедон след час. Ако искаш да дойдеш с мен, трябва да побързаш.

Никомед наистина се разбърза: първо, защото си даваше сметка, че не бива да изпуска от очи младия римлянин — Цезар беше хитър човек, можеше да го изненада; второ, че вече до уши се беше влюбил в младежа.

За своя изненада Никомед завари Цезар на гърба на някакво муле.

— Муле?

— Да, муле — тросна се едва ли не високомерно той.

— Защо?

— Всеки с вкуса си.

— Но дори слугата ти язди кон?

— И аз така забелязвам.

Царят тежко въздъхна и се качи в двуколката, която потегли след Цезар и Бургунд. Едва когато се отбиха да пренощуват у някакъв забравен велможа — старец, който едва ли бе предполагал, че някой ден ще се срещнат пак с Никомед, — Цезар се сети да поднесе извинения на Никомед.

— Съжалявам. Майка ми би рекла, че изобщо не се замислям. Ти си доста изморен, трябваше да пътуваме, но…

— Което си е истина, организмът ми не издържа лесно на друсанията — усмихна се Никомед. — Но в твоя компания човек се чувства подмладен.

Във всеки случай сутринта след пристигането им в Халедон, когато седнаха да закусват (в царската резиденция), Никомед изглеждаше свеж и отпочинал.

— Както виждаш — обясняваше доволен царят, докато двамата с Цезар седяха на големия вълнолом, — имам си хубава, но малка флота: дванайсет трипалубни, седем петпалубни и четиринадесет еднопалубни кораба. Това е. Имам още няколко кораба в Хризопол и Дасцил.

— Византион не участва ли също в събирането на митата?

— Не и в последно време. Византийците навремето наистина събираха мито, бяха доста могъщи и флотилията им можеше да съперничи на родоската. Но след падането на Гърция и Македония под римска власт им се наложи да харчат повече пари за сухопътна армия заради траките, които продължават да нападат земите им. Така се оказа, че не са толкова богати да поддържат и сухопътни, и морски войски. И така митата от Босфора станаха привилегия на Витиния.

— Което обяснява защо имаш няколко флотилии.

— И защо ми трябват, та затова не искам да си ги давам! Мога да осигуря на Рим десет триреми и пет петпалубни кораба. При това ще трябва да привикам от другите пристанища за целта. Останалите ще трябва да ги наема.

— Да ги наемеш? — смая се Цезар.

— Разбира се. Ти как мислиш, че се прави цяла флота?

— Както я правим ние! Построяваме си колкото кораби ни трябват.

— Това е разточителство… Но пък вие, римляните, сте си били винаги разточителни — отвърна Никомед. — Да поддържаш кораби на вода, когато нямаш конкретна нужда от тях, е чиста загуба. Затова ние, азиатските и егейските гърци, ограничаваме военноморските си сили до минимум. Ако ни дотрябва по-многобройна флотилия, просто наемаме от съседите. Така смятам и аз да направя.

— И откъде ще наемеш тези кораби? — чудеше се Цезар. — Ако някъде из егейските острови има вакантни кораби, предполагам, че Терм отдавна щеше да ги е конфискувал.

— Естествено, че не от егейските острови — отвърна презрително Никомед, щастлив, че най-сетне ще научи младока на нещо. — Ще ги наема от Пафлагония и Понт.

— Искаш да кажеш, че цар Митридат ще даде под наем кораби на своя враг?

— Защо да не даде? Те сега киснат по пристанищата й гълтат разходи. Той дори няма войници, които да натовари, а аз не мисля, че възнамерява тази година да напада Витиния или Римска Азия. Нито догодина!

— Значи ще блокираме Митилена с корабите на същия онзи цар, от когото митиленци очакват подкрепа — поклати глава Цезар. — Невероятно!

— Напротив, нещо напълно нормално! — увери го царят.

— И как се споразумявате за наема?

— Ще използвам посредник. Най-сигурният човек живее тук, в Халкедон.

На Цезар му мина през ума, че щом царят на Витиния наема кораби от името на Рим, то би трябвало Рим да плати сметката, но младежът нямаше пълномощия да обещава пари. Най-добре беше да приеме нещата, каквито бяха. Но едва сега започна да си дава сметка и откъде идват проблемите на Рим. От разговора си с Терм Цезар беше заключил, че някой ден Витиния ще получи пари от Рим за услугата. Сега започваше да се чуди дали бъдещето няма да се окаже съвсем необозримо.

— Е, въпросът е приключен — похвали се цар Никомед шест дни по-късно. — Флотата ще те чака в пристанище Абидос на петнайсетия ден от октомври, както ми беше поискал. Дотогава ти естествено ще си ми гост в двореца.

— Мой дълг е лично да наблюдавам как вървят нещата — отговори Цезар: не защото имаше нещо против компанията на Никомед, а защото наистина смяташе, че така е редно.

— Не можеш — възрази царят.

— Защо?

— Защото не стават така тия работи.

Двамата се върнаха обратно в Никомидия, без Цезар повече да спори; колкото повече време прекарваше със стареца, толкова повече го харесваше. Както и жена му. И кучето Сула.

Понеже наистина имаше два месеца да чака, Цезар планираше да обиколи Песин, Византион и Троя. За негово нещастие Никомед настоя да го придружи до Византион, при това трябваше да плават изключително по море. И така, Цезар си остана и без Песин, и без Троя. Но пътешествието, което по суша щеше да отнеме два-три дни, по море продължи близо месец. За владетеля това беше добър повод да обиколи царството си и корабът се отбиваше във всяко рибарско селище.

Византион беше основан шестстотин години по-рано на самия край на хълмист полуостров и макар да беше в тракийската страна на Босфора, открай време бе запазил гръцкия си характер. Голямото пристанище се намираше в залива, наподобяващ рог, който опасваше града от север. От южния край на града имаше друго, по-малко. Стените бяха здраво укрепени, сградите, обществени или частни домове, доказваха с размерите и изящната си архитектура богатството на жителите.

Тракийският Босфор беше по-живописният от двата протока с Хелеспонта. А и по-внушителен, разсъждаваше Цезар, който вече бе имал случай да мине през Хелеспонта. Че византийци гледах на цар Никомед като на свой сюзерен, си пролича веднага: всички по-високопоставени люде в града дойдоха на пристанището, за да го посрещнат. Цезар обаче усети недоброжелателни погледи върху себе си. На кея имаше доста хора, които не се радваха от близките отношения между царя на Витиния и непознатия римлянин. Което изправяше Цезар пред друга дилема. Във Витиния всички обичаха царя си, а и го разбираха. Но във Византион нещата не стояха точно така: по-неосведомените веднага решиха, че римлянинът му е любовник, което ги възмути.

Щеше да е най-лесно подобни слухове веднага да се пресекат: просто щеше да подшушне на този-онзи за глупавите старци, които сами се правят за смях, и колко му било досадно да води преговори с такъв глупак. Цезар обаче не можеше да говори такива неща зад гърба на Никомед, защото го харесваше като човек. Все пак се налагаше да изясни всякакви недоразумения. Цезар знаеше накъде се е запътил — към самия връх на политическата власт в Рим. Трудно би изкачил стълбицата, ако наистина се бе отдал на страстите, в които го подозираха. Ако царят беше по-млад, Цезар би се обърнал за помощ към самия него. Никомед, колкото и да повтаряше, че римляните са варвари, щом отричат хомосексуализма, все пак би го послушал и би отрекъл публично, че има интимни отношения с него, но след като Никомед беше толкова възрастен, Цезар се страхуваше да не засегне честолюбието на домакина си.

Младежът започваше да установява, че животът предлага доста по-заплетени ситуации от тези, които като юноша си е представял в уютния си римски дом. Разбира се, неприязънта, която византийци изпитваха към Рим, се дължеше на няколкото месеца окупация от страна на Фимбрия и Флак, когато четири години по-рано двамата по заповед на Цина бяха решили да потеглят към Азия и да се бият с Митридат, вместо да се разправят със Сула в Гърция и сега византийците не се интересуваха дали Фимбрия не е убил Флак и дали по-късно Сула не го е принудил да се самоубие. За града не бяха те виновниците за преживените страдания, а самият Рим, който ги беше изпратил. А ето, че дори сюзеренът им се компрометираше с някакво римлянче.

И така, Цезар реши сам да разубеди византийци — трябваше да докаже, че държи на честта, която толкова лесно си мислеха, че ще му отнемат. За целта много му помогнаха вроденият му интелект и високата му култура. Това, в което не се чувстваше много уверен, бе оръжието, което майка му най-много отричаше — личния му чар. Той успя да му спечели уважението на градските големци и да поуспокои византийци, че не всички римляни задължително приличат на алчните и брутални Флак и Фимбрия. За съжаление обаче проклетият му чар бе успял само да затвърди впечатлението за неестествените му връзки с цар Никомед.

Затова най-накрая реши грубо да отказва на всякакви възможни предложения от страна на мъже и да научи коя е най-известната куртизанка във Византион, да я намери и да я люби, докато не научи целият град.

— Голям му е като на магаре и му става като на козел — разказваше въпросната на своите приятелки и обичайни любовници, без да крие изтощението си. Накрая въздъхваше и се усмихваше блажено. — Но иначе е чудесен! От години не съм срещала момче като него!

И това свърши работата, без да се засяга честта на цар Никомед, чиито чувства към римския младеж бяха вече възприемани в нова светлина. Царят напразно се надяваше…

Върнаха се обратно в Никомидия при царица Орадалтида и кучето Сула. Още един месец в налудничавата атмосфера на двореца, където Цезар се препъваше в излишни царедворци и където прислугата не се уморяваше да плете интриги.

— Съжалявам, че трябва да си тръгвам — призна той на последната вечеря, която даваха в негова чест в двореца.

— Ние съжаляваме, че ще ни напуснеш — отвърна царицата и леко срита кучето с крак.

— Ще се върнеш ли, след като превземете Митилена? — попита с известна надежда царят. — Много ще ти се радваме.

— Ще се върна. Имате думата ми — обеща младежът.

— Прекрасно! — Цар Никомед изглеждаше радостен. — А сега ако обичаш, би ли ме осветлил по една латинска главоблъсканица? Така и не мога да си обясня защо латинската дума за оная работа при жените, кунус, е от мъжки род, докато съответната работа у мъжете, ментула, е от женски.

Цезар примигна от удивление.

— Нямам представа!

— Трябва да има някакво обяснение.

— Да си призная, никога не съм се замислял над въпроса. Обаче наистина е малко странно…

— Според мен вместо кунус, трябва да казвате куна, а вместо ментула, ментулус. Хем обичате да се правите на истински мъже, твърди и праволинейни, а в действителност колко е объркано всичко при вас, римляните! Жените ви са мъже, а мъжете — жени. — И цар Никомед тържествено се облегна назад.

— И все пак ти не използва най-благоприличните термини за въпросните органи — възрази му Цезар. — И кунус, и ментула се смятат за нецензурни думи. — Личеше си, че търси сериозни аргументи, за да обори царя. — Всъщност отговорът е очевиден, просто не съм се сещал да помисли. Дължи се на предназначението на въпросните части: мъжът ги използва с жени, а жената — с мъже.

— Глупости! — чак се погнуси цар Никомед.

— Ето това се казва софистика! — прихна да се смее царицата.

— А ти какво ще кажеш по въпроса, Сула? — попита Никомед кучето, с което се разбираше доста по-добре, откакто им гостуваше Цезар… Или може би Орадалтида не използваше толкова често малкия си любимец, за да дразни стария си мъж. Цезар на свой ред се засмя.

— Когато се върна в Рим, със сигурност ще го попитам.

Дворецът изглеждаше напълно пуст след заминаването на Цезар. Двамата му обитатели се мотаеха напред-назад, все едно не знаеха къде да се дянат. Дори кучето скърбеше.

— Това е синът, който никога не ни се роди — въздъхваше Никомед.

— Не! — възрази царицата. — Това е синът, когото никога не бихме могли да си родим.

— Заради склонностите на всички в семейството?

— Разбира се, че не! Заради това, че не сме римляни! А той е най-вече римлянин.

— Може би ще е най-добре да кажем, че той е самият себе си.

— Мислиш ли, че някога ще се върне, Никомеде?

Въпросът сякаш вдъхна повече увереност на стареца.

— Да, вярвам, че ще дойде.

Цезар пристигна в Абидос на октомврийските иди и завари обещаната флотилия да чака на котва в пристанището: два внушителни шестпалубни понтийски кораба, осем петпалубни, десет триреми и двайсет солидни галери.

— След като намеренията ви са да обсадите града, а не да водите морски сражения — беше писал цар Никомед на Цезар, — предпочетох да ти дам от по-тежките, по-устойчиви и най-важното — закрити търговски кораби. Те ще свършат по-добра работа през зимата, отколкото откритите бързоходни кораби, които ми беше поръчал. Ако искаш да попречиш на митиленци да използват пристанището си през зимата, ще ти трябват здрави кораби, те ще издържат на морските бури, докато бързоходните галери ще трябва да бъдат изтегляни на суша преди всеки щорм. Вълните не са предизвикателство за търговските съдове. Двата шестпалубни кораба ще ти потрябват при евентуална атака, понеже могат да разкъсат всякаква верига. Освен това началникът на пристанището в Синоп бе така добър да ми ги даде само срещу храна и заплата за екипажите (по петстотин души на кораб), тъй като според думите му в този момент царят на Понт и да искал, не можел да им намери никаква работа. На отделен лист ти пращам цялата сметка по разходите си.

Разстоянието от Абидос до източния бряг на остров Лесбос, близо до самата Митилена, беше около сто мили, което според капитана щяло да отнеме между пет и десет дни плаване в зависимост от това, дали корабите са достатъчно годни.

— Тогава да проверим отсега дали са годни — предложи Цезар.

Капитанът за пръв път срещаше адмирал (Цезар си даваше сметка, че без да иска, се е превърнал в адмирал, поне докато стигне Лесбос), който да настоява корабите да бъдат проверени, преди цялата флотилия да е отплавала. Двамата избраха три от корабите наслуки и капитанът щателно ги огледа, докато Цезар му досаждаше с въпросите си.

— Теб морска болест не те ли лови? — попита накрая капитанът.

— Не, доколкото знам.

Десет дни преди ноемврийските календи всичките четиридесет кораба вдигнаха котва и поеха покрай бреговете на Хелеспонта. Течението, както винаги по посока от Евксинския понт към Егейско море, ги поднесе стремително на юг, към полуострова Мастузия от страната на тракийските земи и естуара на река Скамандър на отсрещния азиатски бряг. Недалеч от Скамандър се издигаше Троя — легендарният Илион, из чиито горящи развалини се бе спасил прародителят на Цезар Еней, преследван от гнева на Агамемнон. Жалко, че не успя да посети това историческо място, мислеше си Цезар, но вдигна рамене; все някога пак щеше да дойде по тези места.

Вятърът беше попътен, така че флотилията се озова край северните брегове на Лесбос шест дни по-рано от уречената дата. И понеже Цезар не искаше да нарушава заповедта, допита се до капитана и реши да прекара няколкото останали дни в закътан залив на малоазийския бряг, където никой от Лесбос нямаше да го забележи. Цезар не се боеше от враговете в Митилена: държеше да изненада римските войници.

— Ти си човек със страхотен късмет — сподели капитанът, когато един ден преди календите корабите вдигнаха повторно котва и поеха към Лесбос.

— В какъв смисъл?

— Досега не ми се беше случвало вятърът да е попътен толкова дълго време. А както гледам, атмосферните условия ще са на наша страна и през следващите няколко дни.

— Тогава вечерта ще потърсим къде да хвърлим котва. Утре сутринта ще взема някоя лодка и ще намеря лагера за армията. Няма смисъл да се показвам с цялата флотилия, ако началникът още не е избрал къде иска да се наредим.

Цезар намери лагера на римляните скоро след изгрев-слънце. Слезе на брега и тръгна да търси Терм или Лукул — който от двамата държеше командването. Както се оказа, обсадата беше поверена на Лукул. Провинциалният управител все още си стоеше в Пергам.

Двамата се срещнаха в подножието на наблюдателницата, откъдето Лукул следеше строежа на ров и палисада, които трябваше да заобиколят откъм сушата малкия хълм, на който се издигаше Митилена.

Разбира се, Цезар беше по-любопитен да се запознае с Лукул, който го посрещна с известно безразличие. Той беше решил, че всички младши трибуни са досадни бездарници. През годините, които бе прекарал във вярна служба на Сула, Лукул си бе извоювал авторитет в Рим. В крайна сметка, той си оставаше единственият римски легат, който не се беше отметнал от Сула при първия му поход срещу Рим. Оттогава нито веднъж не бе обърнал гръб на началника си, който започна да му поверява различни отговорни длъжности и задачи, нищо че официално той беше само квестор. Така Лукул беше командвал цяла армия по време на войната с Митридат, а след като Сула си замина за Рим, остана в Азия, за да я пази, докато законният управител Мурена се залавяше с не съвсем законната война срещу Митридат на кападокийска земя.

Пред Цезар се изправи слаб, строен мъж, с ръст малко над средния, и доста скована походка — Цезар си каза, че това едва ли е физически недостатък, ами просто Лукул е скован и в мисленето си. Главнокомандващият не беше красив, но имаше твърде характерни черти: над издълженото му бледо лице падаха къдрици с доста неопределен цвят. Очите на Лукул бяха сиви и го гледаха с нескрито учудване и лека неприязън.

— Какво желаеш?

— Аз съм Гай Юлий Цезар, младши военен трибун.

— Предполагам, че те праща управителят?

— Да.

— И какво? Защо си губиш времето? Аз съм зает човек.

— Доведох ти очакваната флотилия, Луций Лициний.

— Каква очаквана флотилия?

— Онази, която управителят ми нареди да издействам от Витиния.

Лукул го изгледа по-внимателно.

— Богове!

Цезар нищо не отвърна.

— Ето това е добра новина! Не знаех, че Терм е пратил двама трибуни във Витиния. Ти кога замина? През април!

— Доколкото знам, пратил е само мен.

— Цезар… Цезар. Със сигурност няма как да си онзи Цезар, когото Терм прати в Никомидия през квинктил!

— Същият.

— И ти вече си осигурил корабите?

— Да.

— Значи трябва да се връщаш обратно, трибуне. Цар Никомед те е подлъгал с някакви прогнили антики.

— Във флотилията няма нито една прогнила антика. Разполагам с четиридесет кораба, които лично съм провери ще издържат ли достатъчно дълго на вода. Два шестпалубни, осем петпалубни, десет триреми и двадесет военизирани търговски кораба, които според царя щели да ни бъдат от по-голяма полза, ако искаме да блокираме Митилена за през зимата.

— Богове! — повтори Лукул. — И как успя да постигни всичко това?

— Знам как да убеждавам хората.

— Ще ми се да знам какво точно си им наговорил! Никомед е стиснат като лихвар, и една сестерция да му беше поискал, щеше да протака.

— Не се притеснявай, Луций Лициний, за всичко ми е написал квитанция.

— Наричай ме Лукул. Тук, в Азия, сме поне шестима Луций Лициниевци. — Той се отправи към брега. — Какво иска Никомед за своите шестпалубни чудовища?

— Само пари за храна и заплата на екипажите.

— Богове! Къде е тая вълшебна флотилия?

— Стои на котва на около миля северно оттук, по посока на Хелеспонта. Предположих, че ще е най-добре да се явя сам пред теб, за да попитам дали искаш корабите да се появят пред лагера или предпочиташ да се насочат право към блокада на митиленското пристанище.

Лукул вече не изглеждаше толкова надменен.

— Мисля, че ще е най-добре да се залови веднага с блокадата, трибуне. Какъв удар ще бъде това за Митилена! Жителите й си мислеха, че ще могат цяла зима свободно да се снабдяват по море.

Когато двамата стигнаха лодката, Лукул тромаво се прехвърли на борда й, но Цезар остана на брега.

— Какво има, трибуне? Няма ли да се качиш?

— Само ако искаш. Аз съм съвсем нов в армията и не съм запознат с устава. Страхувам се да не направя някоя грешка.

— Качвай се, човеко, качвай се!

Двамата мълчаливо наблюдаваха как двайсетината гребци напрягат мишци, за да поведат голямата лодка на север. След известно време Лукул отново заговори:

— Не си запознат с военния устав? Та ти отдавна си навършил седемнайсет, трибуне, или греша? Казваш, че си младши трибун, не — новобранец.

Цезар въздъхна (даваше си сметка, че често ще му се налага да обяснява някои неща) и започна:

— На деветнайсет съм, но за пръв път участвам във военни действия. До юни месец бях жрец — Фламен Диалис.

Но Лукул не се оказа любопитен човек. За разлика от много други, които биха поискали обяснения, той просто кимна с глава.

— Цезар… Доколкото си спомням, първата жена на Сула беше твоя леля?

— Да.

— Значи те фаворизира.

— Поне засега.

— Добър отговор! Аз съм неговият най-верен поддръжник, трибуне, и след като си негов роднина, отсега да те предупредя — не позволявам на подчинените си да го критикуват.

— Никога няма да чуеш критика от устата ми, Лукуле.

— Добре.

Настъпи тишина. Най-накрая Лукул подхвана нова тема, която навярно не му даваше покой:

— И все пак любопитно ми е с какво си убедил стиснатия цар Никомед да ти осигури такава боеспособна флотилия.

Колкото и да му се искаше, Цезар не успя да прикрие вътрешното задоволство от урока, който беше дал на Минуций Терм.

— Достатъчно беше управителят да ме предизвика. Той просто отказваше да приеме, че е възможно да му осигуря четиридесет кораба, половината от които закрити. Още по-малко — до ноемврийските календи. Почувствах се лично засегнат и направих всичко възможно, за да го опровергая. И успях да изпълня заповедта! Нямаше как, не можех да търпя началникът ми да ме смята за неспособен да удържа на думата си.

Лукул се почувства крайно засегнат от подобен отговор; той открай време изпитваше люта ненавист към новобранците със самочувствие, а този надминаваше всякакви граници. Никой не може така да се изказва за висшестоящите. Затова реши овреме да постави младока на мястото му.

— Аз доста добре познавам онази гримирана кукла, Никомед — отвърна той на Цезар с леден глас. — Разбира се, ти си доста красив, а и той е известен с вкусовете си. Дали просто не му се е размекнало сърцето? — И понеже не искаше да даде възможност на Цезар да отвърне, добави: — Разбира се, че му се е размекнало! Наистина похвално от твоя страна, Цезаре! Не са много римляните, които ще поставят интересите на държавата над личното си целомъдрие! Мисля, че ще е добре да те сочим за пример: лицето, което осигури четиридесет кораба на Рим.

Цезар усети как гневът го задушава. Заби нокти в дланите си, за да не отвърне на обидата. През целия си живот не беше изпитвал такова желание да посегне на човек. Но намери начин да си отмъсти — по начин, който щеше да му коства много. Обърна се към Лукул и го стрелна с онзи смразяващ поглед, който мъжът добре познаваше у покровителя си Сула. Лукул пребледня и с големи усилия успя да овладее уплахата си.

— За пръв път легнах с жена — отговори с равен глас Цезар — около четиринайсетия си рожден ден. С колко жени съм бил оттогава, не мога вече да преброя. Което означава, че доста добре познавам жените. И знам, че това, в което ти сега ме обвини, Луций Лициний Лукул, е хитрина, която използват жените. Жените, Луций Лициний Лукул, нямат друго оръжие, освен да разтварят краката — за да получат от мъжете това, което искат. Ако ми се наложи да прибягвам до сексуални услуги, за да постигна целта си, Луций Лициний Лукул, ще се хвърля върху меча си. Ти си от стара и достойна фамилия. Но в сравнение с моите предци твоите са недостойни да целуват праха под подметките им. Ти си позволи да засегнеш моята лична и семейна чест. И аз няма да намеря покой, докато не изтрия това позорно петно. Как съм осигурил корабите, не е твоя работа. Не е работа дори на Терм! И все пак, нека бъдеш спокоен, че за целта не съм прибягвал до непочтени средства и не се е налагало да лягам с цар Никомед… нито с царица Орадалтида. Дали ще ме обвиниш в сексуални връзки с мъж или жена, в случая няма значение. Но аз не гоня целите си с подобни долни средства. Постигам ги, като използвам интелекта си — дар, който струва ми се, боговете са дали на малцина, освен мен. И затова ще стигна далеч. Вероятно по-далеч от теб.

Цезар свърши и демонстративно обърна гръб на началника си. В далечината се виждаше как римските войски са разрушили предградията на обсадената Митилена. Лукул можеше само да благодари, че бяха разговаряли с трибуна на латински — иначе гребците щяха да разнесат клюката из Цяла Мала Азия. „Няма що, Сула, благодаря ти! — помисли си той. — Що за птичка си ми пратил да разсъни заспалите духове. Този тук ще ни създаде повече неприятности от хиляда Митилени!“

Останалата част от пътуването премина при гробно мълчание. Цезар се беше затворил в себе си, а Лукул вече премисляше как да си върне думите назад. Беше абсолютно допустимо той, главнокомандващият, да поднася извилия на някакъв си младши военен трибун. И понеже до края на пътуването не намери спасителната идея, той се качи на първия кораб, без дори да се обръща назад, все едно Цезар не съществуваше.

Едва когато стъпи на палубата, се обърна и с дясната ръка даде жест на младежа да спре.

— Не си прави труда, трибуне — рече му хладно. — Върни се обратно в лагера, където ще си намериш квартирата. Не искам да те виждам пред очите си.

— Мога ли да взема слугите и конете със себе си?

— Разбира се.

Бургунд познаваше господаря си по-добре от всеки, но дори да беше усетил, че срещата на Цезар с Лукул не е протекла добре, беше достатъчно благоразумен да не го показва. Пътя до лагера Цезар измина с каменно изражение. През лагера мина като насън. Някакъв часовой му посочи главната алея и му съобщи, че квартирите на младшите военни трибуни се намират във втората тухлена сграда от дясната страна. Още не беше дошло време за обяд, но на Цезар му се струваше, че сутринта е била безкрайна.

Войниците не живееха в кожени палатки, а в по-солидни жилища: редовите легионери бяха настанени в дъсчени бараки, всяка за по осем души; военачалникът ползваше самостоятелна кирпичена къща, която приличаше на богаташки дом. Висшите легати се радваха на още една подобна. По-нисшите офицери се разполагаха в голяма и доста грозна на вид четириетажна постройка, пак от кирпич. Младшите трибуни живееха при подобни условия, само постройката беше по-малка.

Вратата зееше отворена и се чуваха гласовете на обитателите. Цезар застана на прага, а прислугата и добитъкът послушно се наредиха зад него.

В първия момент Цезар не виждаше почти нищо в сумрака, но очите му скоро свикнаха и успя да разгледа обстановката, преди хората вътре да са усетили присъствието му. В средата на помещението стоеше голяма дървена маса, на която седем младежи бяха качили краката си. Кои бяха младежите, той не знаеше: наказание за годините, прекарани като жрец на Юпитер. Най-накрая един от младежите, набит и с дружелюбна физиономия, погледна към вратата и го забеляза.

— Хей! — подвикна весело. — Който и да си, влизай, какво стоиш на вратата?

Цезар възвърна обичайната си надменност и другите младежи доста се стреснаха от заканителното му изражение — все едно Аполон, тръгнал да си отмъщава на Ниоба. Един по един всички си свалиха краката от масата. Никой не смееше да изрече и дума.

Най-накрая онзи с дружелюбната физиономия се надигна, заобиколи масата и го посрещна с протегната ръка.

— Авъл Габиний — представи се той и се засмя. — Не се дръж толкова надменно.

Цезар пое ръката му и силно я стисна.

— Гай Юлий Цезар — представи се на свой ред, но не намери сили да се усмихне. — Предполагам, че съм разквартирувам при вас. Аз съм младши военен трибун.

— Знаехме, че и осми ще намерят — каза Габиний и се обърна към останалите. — Всички сме такива — младши военни трибуни, стоим по-ниско от тревата, но вдигаме олелия до небесата. А от време на време дори ни дават работа да вършим! Но понеже никой не ни плаща, началникът не смее много-много да ни придиря. Току-що обядвахме. Може да е останало нещичко и за теб, но най-напред да ти представя останалите.

Младежите се изправиха.

— Гай Октавий. — Нисък, с доста внушителна мускулатура, той отговаряше по-скоро на гръцките разбирания за мъжка красота. Имаше кестенява коса и светлокафяви очи. Единственото, което го загрозяваше, бяха огромните му уши, които стърчаха като дръжки на делва. Ръкостискането му Цезар прецени по-скоро като приятелско.

— Публий Корнелий Лентул — викаме му просто Лентул. — Беше типичен Корнелий — и с поведението, и с вида си — кестеняв, с кафяви очи, безличен. Изглеждаше като човек, който не се чувства на мястото си, но е твърдо решен да не го показва — колеблив в маниерите си, но последователен в мислите си.

— По-сложния Лентул — Луций Корнелий Лентул Нигер, разбира се, на него му викаме Нигер. — Още един типичен Корнелий. Дори по-арогантен от самия Лентул.

— Луций Марций Филип Младши, викаме му Лип за по-кратко и защото прилича на охлюв. — Прякорът не беше никак ласкателен, още повече че Филип Младши трудно можеше да бъде сбъркан с охлюв — не и с големите си замечтани очи и с красивото си лице, което не беше наследено от бащата, а от баба Клавдия, на която Лип приличаше. От пръв поглед създаваше впечатление за спокоен, уравновесен човек, леко небрежен, но затова пък приятелски настроен.

— Марк Валерий Месала Руф. Известен като Руф, Червенокосия. — Колкото и страшно да звучеше патрицианското му име, Месала Руф не беше високомерен. Имаше червени коси, но по характер беше доста благ.

— И последен — Марк Калпурний Бибул.

Бибул беше най-надменният от всички присъстващи, дребен и кльощав. Сякаш самата природа го бе изваяла с високомерно изражение, което никой не можеше да изличи. Устата му беше присвита в недоволна гримаса, бледосивите му очи гледаха недоверчиво изпод правите като черта вежди. Топчестият му римски нос, светлорусите му, почти бели коси, го правеха по-възрастен, отколкото беше — на двайсет и една.

Доста рядко се случва двама души да изпитат от пръв поглед ненавист един към друг, както изпитваха Гай Юлий Цезар и Марк Калпурний Бибул. Цар Никомед беше предупредил любимеца си за враговете, които щеше да среща по пътя си — този беше един от тях, в това Цезар беше сигурен.

Габиний издърпа осмия стол и го постави между своя и този на Гай Октавий.

— Сядай и яж — подкани той новия другар.

— Ще седна с удоволствие, но ще ми простите, че не съм гладен.

— Тогава вино, ще ти налея малко вино!

— Никога не пия вино.

Октавий се изсмя.

— Ама на теб няма начин да не ти хареса тук! През ден се заливаме с повръщано.

— Ти не си ли Фламен Диалис? — изведнъж се сети Филип.

— Бях Фламен Диалис! — поправи го Цезар. — Ако сега ви разправя цялата история, по-нататък няма да ми задавай въпроси, нали?

Само с няколко изречения Цезар обясни на другарите си в каква ситуация е попаднал.

— Звучи като приказка — поклати глава Габиний, щом Цезар свърши.

— Значи все така си женен за дъщерята на Цина? — заключи Бибул.

— Да.

— И ето, че — Октавий пак се засмя на собствените си мисли, — ето, че старата битка ще се разгори отново, Габиний! С Цезар патрициите пак стават четирима! Няма как, войната продължава!

Останалите го изгледаха с известна досада и той млъкна.

— От Рим ли идваш? — попита Месала Руф.

— Не, от Витиния.

— И какво си правил във Витиния? — попита Лентул.

— Събирах флотилия за блокадата на Митилена.

— Обзалагам се, че онзи стар веселяк Никомед те е харесал — изсмя се Бибул. Знаеше, че подобна грозна реплика може да се сметне за обида, но не се сдържа.

— В интерес на истината хареса ме — отвърна му с леден тон.

— И получи ли си корабите? — попита бързо Бибул.

— Естествено — успокои го той с такова високомерие в гласа си, каквото другият никога не би могъл да изрази.

Бибул се изсмя доста пресилено.

— Естествено? А дали не е било неестествено?

Никой не разбра какво точно последва. Шестимата свидетели само си спомняха, че по едно време Цезар беше сграбчил Бибул, който отчаяно махаше с ръце.

— Ако не беше просто една жалка бълха — говореше Цезар, — щях да те изкарам навън да ти размажа физиономията. За нещастие, Пулекс, бълхо нещастна, това дори не би могло да мине за сериозно престъпление. Ти си твърде жалък, за да си струва да те пребия от бой. Затова стой далеч от мен, насекомо! — И без да го изпуска, Цезар се огледа, за да намери подходящ предмет — голям долап, шест стъпки висок. Без никакви усилия качи Бибул на шкафа. — Хайде, Пулекс, ритай колкото ти душа иска.

След което излезе навън.

— Пулекс е хубав прякор, Бибуле! — смееше се Октавий.

— Отсега нататък и аз така ще ти казвам, заслужаващ го. Ами ти, Габиний? Няма ли и ти да го наричаш Пулекс?

— По-скоро ще му викам Подекс, задник! — Габиний се беше изчервил от гняв. — Какво ти стана, че започна да говориш подобни неща, Бибуле? Забележката ти беше съвсем неуместна, а сега покрай теб всички излизаме простаци! — Сърдито изгледа присъстващите. — Не знам за вас, но аз ще помогна на Цезар да си разтовари багажа.

— Свалете ме на земята! — извика Бибул от шкафа.

— Не и аз! — отвърна Габиний.

Така и не се намери желаещ да помогне на дребосъка. Бибул трябваше да скочи. Колкото и да се задушаваше от гняв и обида, трябваше да си признае едно: Габиний беше прав. Как така успя да стане за посмешище. Цезар го беше сразил с лекота, при това, без да стори нищо непозволено; вместо да удари по-слабия, той просто доказа на всички колко е по-силен от него. Беше ясно, че Бибул ще се засегне на тема размери, нали от малък беше разбрал, че светът се управлява от високите, силни и представителни мъже. И нали с това именно Цезар го беше предизвикал — с красивото си лице, с високия си ръст, с мускулестото си тяло… И не стига, че доказа, че е по-силен от него, но дори бе намерил подходящите думи да го сложи на мястото му! Това не беше честно!

Бибул не знаеше кого повече да мрази: себе си или Гай Юлий Цезар, човека, на когото нищо не липсваше.

Изведнъж отвън се дочуха весели възгласи. Любопитството надделя и въпреки обидата Бибул се показа на вратата, за да погледне какво става. Другарите му се превиваха от смях, а човекът, на когото нищо не липсваше, беше яхнал муле! Какво говореше Цезар, Бибул не можеше да чуе, но усещаше, че приказките му са остроумни, забавни и интересни.

— Е, добре — закани се Бибул, докато се оттегляше, — нека съм бълха. Но той няма да се отърве от мен.

Настъпи зима и римската войска застина в пълна неподвижност. Бяха обсадили града, а жителите на Митилена гладуваха. Луций Лициний Лукул намери свободно време, за да напише подробно писмо до покровителя си Сула.

„Надявам се всичко да свърши до пролетта, не за друго, а заради изключително щастливото обстоятелство, за което ще ти разкажа по-долу. Най-напред искам да те помоля за една услуга. Ако успея да привърша с обсадата до пролетта, може ли да се прибера у дома? Твърде дълго се застоях далеч от родината, Луций Корнелий, и вече изгарям от носталгия по Рим… Както и по теб самия. Брат ми Варон Лукул има и годините, и нужния опит, за да се кандидатира за едил, а на мен ми се прииска да бъдем двамата заедно едили. Това е единствената служба, която може да се заема от двама братя едновременно, без да се създават отрицателни настроения. Помисли само какви игри ще организираме! Огромно удоволствие ще доставиш и на двама ни. Аз съм на трийсет и осем, брат ми — на трийсет и шест, скоро ще навършим годините за претор, а дори не сме били едили. Хора с нашето име трябва да минат преди едилската възраст. Моля те, дай ни възможност да получим длъжността, а след това ми помогни да стана претор. Разбира се, ако смяташ, че молбата ми е неоправдана, ще проявя разбиране.

Терм се готви за сериозна дейност из Римска Азия. Мисля, че заради това ми връчи командването на обсадните действия: да съм по-далече от него. Но не мога да кажа нищо лошо за него. Местните жители го харесват, защото намира търпение да изслушва безкрайните им жалби и обяснения, защо не са в състояние да си изплатят данъка; аз пък го харесвам още повече, защото след като ги изслуша, пак намира начин да си прибере дължимото.

Двата легиона, с които разполагам, са все смели войници. Мурена вече ги е използвал в Кападокия и Понт, преди това са служили в армията на Фимбрия. Свикнали са да разсъждават, което ме дразни, а и нямам достатъчно време да ги отуча от вредните навици. Разбира се, те са недоволни най-вече заради указа, с който ти ги наказа за участието им в убийството на Флак, като им забрани да се връщат в Италия до края на живота си. Постоянно ми пращат делегации, които настояват забраната да бъде вдигната. Нищо няма да постигнат, по-скоро обратното — вече знаят, че ако ме предизвикат, ще бъда безпощаден. Те са римски войници и ще изпълняват всяка заповед. Вече ставам доста строг с всички войници или офицери, които си въобразяват, че имат право да ми държат сметка. Но на този въпрос ще се спра по-нататък.

Имам чувството, че жителите на Митилена вече са започнали да губят кураж, и предполагам, че с идването на пролетта ще мога да предприема щурм срещу града и съпротивата едва ли ще бъде голяма. Ще разполагам с няколко обсадни кули, които ще свършат добра работа. Ако успея да превзема града преди лятото, цяла Римска Азия ще се усмири.

Това, заради което съм толкова убеден в успеха, е превъзходната флотилия, която ми осигури — няма да повярваш — Никомед! През квинктил Терм пратил твоя племенник Гай Юлий Цезар да вземе кораби от Никомед. Беше ми писал по този повод, но нито той, нито аз очаквахме корабите да се появят преди март или дори април идната година. Но доколкото разбирам, Терм имал смелостта да се изсмее на младия Цезар заради самочувствието му. Той приел това като предизвикателство и поискал точна дата, на която да достави корабите. Сам настоявал всичко да стане възможно най-бързо. Терм му поръчал до ноемврийските календи да изнамери четиридесет кораба, половината от които да са тежки бойни съдове. С тази заповед смятал да го постави на мястото му.

Цезар се яви в лагера ми точно на ноемврийските календи. Беше довел със себе си забележителна ескадра — такава, каквато никой римлянин не си е представял, че Никомедовци биха рискували. Сред корабите има дори два шестпалубни, за които единствените ни разходи са храната и заплатата на екипажите! Когато погледнах сметките, не можах да повярвам на очите си — Витиния наистина ще спечели нещо и за себе си, но далеч по-малко от обикновено. Което морално ме задължава да върна корабите на Никомед веднага след превземането на Митилена, и да изплатя всичко. Разбира се, надявам се да покрия разходите с очакваната плячка, но ако случайно градът се окаже по-беден, отколкото си мисля, дали има възможност да ни отпуснат от хазната средства.

Нека добавя, че младият Цезар се държа крайно арогантно, докато ми предаваше командването на ескадрата. Наложи се да го поставя на мястото му. Разбира се, ако Никомед се е оказал склонен да се раздели с такива скъпоценни кораби, за това има едно-единствено обяснение — че спа с младия красавец. Това му заявих и на Цезар, за да не знае много. Той ми се нахвърли като кобра и ми заяви, че не му се налагало да прибягва до курвенски номера, за да получи каквото и да е… В деня, в който щял да постъпи така, щял да се хвърли върху меча си. Оттогава доста се чудя как да го усмиря — задача, която досега не ми е създавала трудности с други. Най-накрая реших, че другите трибуни могат да са ми от полза. Ти навярно си ги спомняш — предполагам, виждал си ги в Рим, преди да бъдат назначени на служба в Азия: Габиний, двамата Лентули, Октавий, Месала Руф, Бибул и сина на Филип.

Доколкото разбирам, Бибул се е опитал да се наложи над Цезар, но за награда бил качен на един долап. От идването на Цезар трибуните са разделени на два лагера: Габиний, Октавий и малкият Филип са на страната на Цезар, Месала Руф поддържа неутралитет, а двамата Лентули и Бибул са в открита вражда с новобранеца. Младите винаги създават напрежение по време на обсада, понеже им е скучно, а пък и трудно може да се очаква от тях да свършат нещо полезно. Дори и аз едва се справям. Но Цезар създава повече неприятности, отколкото мога да приема. Мразя да се занимавам с толкова нискостоящи офицери, но на няколко пъти се оказах длъжен да се намеся. Цезар е изключение, срещу което всеки главнокомандващ би трябвало да вземе мерки. Красив, самонадеян, сигурен в непогрешимостта си. Трябва да му се признае, че има забележителен интелект.

Трябва да призная, че Цезар е съвестен офицер. Никога не бяга от работа. Освен това имам чувството, че всеки легионер вече лично се познава с него… и като че ли всички го харесват. Цезар е готов да поеме всякаква отговорност. Легатите ми започнаха дори да го отбягват, защото беше стигнал дотам, че изпълнявал заповеди само ако началникът се съгласи с неговото предложение как да се изпълни задачата. За нещастие неговите предложения винаги се оказват по-добри! Такъв като него е премислил всичко, преди да е дал и първата си заповед на подчинени. Омръзна ми да гледам легатите си изчервени от срам. Досега единственият начин, по който успявам да засегна безграничното му самочувствие, са намеците на каква цена се е съгласил Никомед да му отстъпи флотилията. И мога да кажа, че това дава резултати, защото Цезар побеснява. Но дали ще стори това, което очаквам него — да ме нападне, за да ми даде повод за военен съд? Не! Твърде умен е и твърде добре се владее. Естествено не мога да го понасям. А ти? Как иначе, след като има наглостта да ми заяви в очите как предците ми не стрували и праха под подметките на неговите?

Толкова за трибуните, би трябвало да измисля нещо да ти пиша и за по-висшия състав. Но се страхувам, че легатите ми не са сторили нищо, заслужаващо внимание.

Чувам, че си се заловил да жениш хората и че си намерил на Помпей Касапина съпруга от доста по-знатно потекло от неговото. Ако намериш време, няма да е зле да намериш жена и за мен. Откакто навърших трийсет, не съм се прибирал в Рим, вече наближавам възраст за претор, а още дори не съм се оженил, как ли ще се сдобия с наследник… Работата е там, че винаги съм предпочитал хубавото вино, хубавата храна и хубавата компания, а в такава хубава компания не се намират жени, достойни за съпруги на един Лициний Лукул. Освен това предпочитам младичките, а кой ще ми предложи ръката на тринайсетгодишната си дъщеря? Ако се сетиш за някоя, пиши ми. Брат ми твърдо отказва да играе ролята на сватовник, затова разбираш колко се радвам, задето ти си се заловил с подобни дела.

Обичам те и ми е мъчно за теб, скъпи Луций Корнелий.“

Към края на март Марк Минуций Терм лично пристигна от Пергам и даде одобрението си за щурма срещу крепостта. Когато научи за ескадрата на Цезар, Терм за малко да се просълзи от смях: какво толкова забавно намираше в случая, Лукул така и не разбра. Вече му беше дотегнало да слуша жалбите на целия офицерски състав от поведението на младия трибун.

В армията, разбира се, действаше старото и изпитано правило: ако човек създава твърде много главоболия на началниците си, те го слагат на най-опасното място в сражението и се отървават веднъж завинаги от него. И докато измисляше плана за превземането на Митилена, той разсъждаваше и как да се възползва от това армейско правило. Налагаше се Цезар да умре. Лукул щеше да е този, който да реши съдбата му: Терм си запазваше ролята на наблюдател и му предоставяше пълна свобода да ръководи операцията.

В римската армия имаше традиция пълководецът да свика на съвет целия офицерски състав, дори и най-нисшите чинове, но тя рядко се спазваше. Сега, когато Лукул привика при себе си и най-младшите офицери, никой не се учуди, понеже трибуните бяха все свадливи и недисциплинирани люде, на които никой генерал не би разчитал твърде много. Обикновено по време на сражение младшите военни трибуни служеха за свръзка на пълководеца с по-старшите, командващи легионите. С такива задачи отпрати Лукул младежите, с изключение на един — Цезар.

— Ти ни създаваш доста грижи, но забелязвам, че не бягаш от работа и държиш да се отличиш. Затова реших да ти възложа командването на отделна кохорта, в която съм събрал най-лютите войници на Фимбрия. Ще изчакате да установя къде е най-ожесточена съпротивата на врага и ще ви пратя тъкмо там. Твоя задача ще бъде като командир да обърнеш ситуацията в наша полза.

— Пиши се мъртъв — изрече с нескрито задоволство Бибул, щом се прибраха в квартирата.

— Не и аз! — заяви Цезар.

Габиний, който много го харесваше, изглеждаше доста разтревожен.

— Ще ми се да не се набиваше толкова в очи — ядосваше се той. — Да се беше научил да си кротуваш, нямаше да те нарочат всички. Лукул ти даде задача, каквито по принцип не се дават на младши трибуни, още повече че ти за пръв път участваш във война. Цялата му армия е съставена от Фимбрианци — хора, на които е забранено да се върнат в родината. Лукул неслучайно е събрал на едно място най-горещите глави и сега ти ги пробутва на теб! Дори да се налагаше да ти предаде командването на кохорта, трябваме да е от легионите на Терм.

— Всичко това ми е ясно — кимна с глава Цезар.

— Ама ти май изобщо не се тревожиш? — учуди се Руф.

— Не — заяви той. — Аз съм човек не само с талант, но и късмет. Сами ще се уверите. — Прибра меча и камата си в ножницата и канията, след което се насочи към стаята си. Докато се разминаваше с Бибул, изрече: — Не се страхувай, толкова си дребен, че врагът дори няма да те забележи.

— Ако не беше толкова самоуверен, може би нямаше да бъде толкова нетърпим — потръпна Лентул. — Утре ще е тежък ден, Нигер.

— Най-вече за Цезар. — Той се усмихна от задоволство. — Лукул го прати на сигурна смърт.

Пред стените на Митилена бяха докарани шест обсадни кули. Всяка от тях беше достатъчно солидна и широка, за да позволи на поне сто души да се изкачат едновременно на крепостната стена и да преодолеят всяка съпротива. За нещастие на Лукул защитниците на града си даваха сметка, че шансовете им срещу обсадните машини са по-малки, отколкото ако посрещнат нападателя в открито сражение.

Посред нощта той беше събуден от новината, че портите на Митилена са отворени и шейсет хиляди души се строяват в празното пространство между крепостните стени и защитния ров, който римляните бяха изкопали пред лагера си.

Затръбиха фанфари, забиха барабани и заспалият римски лагер за секунди се превърна в огромен мравуняк, из който тичаха войници и офицери. Лукул разполагаше с четирите легиона, които бранеха римската власт в Азия: двата легиона на фимбрианците и другите два на самия Минуций Терм. Войниците в армията на Терм нямаха нищо общо с фимбрианците и очакваха след края на службата си с почести да се приберат обратно в Италия. Тяхното присъствие под стените на Митилена напомняше на фимбрианци за жестокото наказание, което беше нов повод за недоволство сред осъдените на изгнание. Пред перспективата за открито сражение Лукул искрено се страхуваше да не би фимбрианци да започнат да изнудват събратята си, като просто откажат да се бият. А това още повече налагаше Цезаровата кохорта, в която бяха включени най-бунтовните елементи, да бъде изтеглена далеч от останалите.

Лукул разполагаше с двайсет и четири хиляди души армия срещу шейсет хиляди от страна на Митилена. Но в тези шейсет хиляди души влизаха старци и малки деца.

— Какъв съм глупак! — ядосваше се Лукул. — Трябваше да се сетя за това.

— Но това ни навежда на един друг въпрос? — каза мрачно Терм — Откъде са знаели, че ще атакуваме точно днес?

— Имали са шпиони, най-вече сред жените, предполагам — отговори Лукул. — Ще трябва да ги изколим всички след това. Но лошото е, че мракът не позволява да видим как точно са се строили. Ще трябва да ги държа на разстояние, докато измисля план за действие.

— Ти си голям тактик, Лукул — ободри го Терм. — Всичко ще се нареди.

Призори Лукул се изкачи на една от обсадните кули и огледа многобройните редици на врага; войските му на свой ред бяха излезли в ничията земя между града и римския лагер и се бяха строили пред защитния ров: за няколко часа заострените колове по дъното на ямата бяха махнати, да не би да изиграят лоша шега при евентуално отстъпление. Положението си имаше и добрата страна — за римляните това щеше да е битка на живот и смърт. Стените на лагера щяха да попречат на всякакво отстъпление. Не че Лукул се тревожеше за бойния дух на войниците си: дори фимбрианците, стига да бяха в настроение, щяха да се справят под негово командване.

Преди слънцето да е изгряло, Лукул се присъедини към войската си, заобиколен от младши и старши офицери.

— Няма да се обръщам към войската, така или иначе никой няма да ме чуе — ядосваше се той. — Затова всичко зависи от вас: как ще изпълните заповедите ми. За ориентир ще ползвате голямата северна порта на града — към нея ще бъде съсредоточен нашият удар. Армията ни ще се разтегне във формата на полумесец, като крилата ще излязат малко по-напред от центъра. Но вътре в получилия се кръг ще действа отделна бойна част, която ще поеме направо към градската порта. Това означава, че крилата трябва да стоят на една линия с тази фронтова част. Понеже не разполагам с конница, налага се крилата да действат като конница. Да бъдат бързи и да удрят тежко.

Лукул беше наобиколен от около седемдесет души, офицери и центуриони. Той не сваляше поглед от Цезар и центуриона, командващ бунтарската кохорта, която трябваше да попадне под стрелите. Лукул добре си спомняше името на центуриона — Марк Силий — грубо, недодялано парвеню, което винаги даваше тон на личните делегации, които фимбрианци неуморно пращаха на началника си. Сега имаше възможност да му отмъсти, нужно му беше само да оправдае отмъщението си с убедителна тактика. Сега трябваше да реши дали да се довери на кохортата, като я използва за ударен отряд — което означаваше почти сигурна смърт за всички войници, или да я скрие някъде из крилата, където да изчака. Лукул не се колеба дълго.

— Цезар и Силий, вие ще вземете вашата кохорта и ще я изведете в центъра на кръга. Ще имате задачата да тръгнете към градската порта. Ще удържите позицията, независимо от реакцията на врага.

Това реши Лукул, след което се залови да обяснява и на останалите какво трябва да правят.

— Боговете да са ни на помощ — процеди през зъби Силий в ухото на Цезар. — Този задник Лукул ми даде голям помощник, няма що.

Младежът беше свикнал да понася обидите на центурионите, без да се ядосва, и се засмя.

— А ако този помощник е прекарал две години в компанията на Гай Марий? Дали не е по-добре началникът ти да е слушал уроците на големия пълководец Марий, отколкото да бъде някой прехвален легат, който не може да различи крило от тил?

Гай Марий! Това беше име, което продължаваше да отеква като камбана в душата на всеки римски войник. Марк Силий изгледа изпитателно началника си, склонен да си промени мнението за него.

— И какъв ти е бил на теб Гай Марий, че си прекарал две години с него?

— Беше ми чичо. И имаше вяра в мен — отговори Цезар.

— Но ти за пръв път воюваш. А това е твоята първа битка.

— Ти май всичко знаеш, а, Силий? Е, да те осведомя още малко. Аз няма да ви изоставя за нищо на света. Но ако вие решите да ме изоставите, ще ви накажа до един — закани се младежът.

— Така да бъде — прие предизвикателството Силий и се запъти към частта си, за да предаде заповедите на останалите центуриони.

Лукул нямаше навика да си губи времето. В мига, в който офицерите получиха заповедите си и ги предадоха на подчинените си, той даде знак фанфарите да свирят. Ясно му бе, че врагът няма план за действие, че огромното множество на митиленската армия просто стои и чака под стените на града си какво ще предприемат римляните. И когато римските легиони тръгнаха напред, враговете им дори не помислиха да ги атакуват. Бяха сигурни, че численото им превъзходство ще е достатъчно за победата.

Силий беше с труден характер, но това не му пречеше да преценява трезво нещата. Само за секунди цялата кохорта научи новината: началникът им бил някакво си момченце, но момченце, което е племенник на великия Гай Марий и великият Гай Марий лично го бил препоръчвал.

Цезар излезе сам пред кохортата. В лявата си ръка носеше тежкия правоъгълен щит, от ножницата се подаваше дръжката на меча му. Марий го беше учил, че мечът не бива да се вади, освен в последния момент — преди самия сблъсък с врага.

— Не трябва да си гледаш в краката, докато напредваш. Ако си извадил меча си предварително, можеш да се нараниш, независимо дали маршируваш, или тичаш — беше му обяснявал големият пълководец. — Представи си как вървиш с оголено острие напред и как се спъваш в камък или пропадаш в дупка. Много е опасно.

Цезар не се страхуваше от подобни неща. Дори не допускаше, че може да загине в бой. Освен това войниците му сами го ободряваха със своя боен марш:

— Ние сме фимбриани!

Пазете се от фимбриани!

Дори понтиеца надвихме,

Защото сме бойци — титани!

Наистина забележително, разсъждаваше Цезар, докато наближаваха редиците на митиленци. Четири години, откакто Фимбрия се беше самоубил, четири години, през които същите тези легионери бяха воювали под командването на двамата Лициний: Мурена и Лукул. Фимбрия беше истински разбойник, но войниците му продължаваха да го смятат за единствен свой командир. Четири години не се нарекли лициниани и едва ли някога ще се нарекат. Не знаеше какви чувства са изпитвали към Мурена, но беше ясно, че ненавиждат Лукул! Е, кой ли не би го ненавиждал? Такъв тесногръд и високомерен аристократ. Дори не допуска, че трябва да спечели любовта на войниците си, за да побеждава. И не си дава сметка колко дълбоко греши.

В най-подходящия момент Цезар даде команда войниците да метнат копията си и залегна, да не би някое от хилядата остриета да се забие в него. Митиленци доста се уплашиха от изсипалия се град от желязо, което даде шанс на римляните да настъпят!

Цезар извади меча от ножницата си и го вдигна. В същия миг зад гърба му се чу как шестстотин римски легионери вадят на свой ред мечовете. Цезар вдигна щита високо пред лицето си. Късият римски меч, така нареченият гладий, не беше подходящ за размахване и сечене на глави от разстояние. Той трябваше да се използва по-скоро като кама, затова го държеше на височината на корема си.

Митиленци започнаха да отстъпват. Храбрата кохорта продължи марша си напред, без да позволи на враговете си да използват дългите си и тежки оръжия. Двете предни линии най-сетне се сблъскаха и римляните изтласкаха митиленци с щитовете си. Толкова силно блъскаха фимбриани, че скоро цялата кохорта се изгуби в морето от неприятелски войници, които наобиколиха предния отряд на Лукул.

Едва след като отстъпиха на известно разстояние, митиленци придобиха смелост, зарекоха се да си отмъстят на омразните римляни и се хвърлиха в бой, решени да умрат, но да не им позволят да завладеят повторно града им.

Цезар установи, че привидната уплаха на врага в началото е била по-скоро престорена. „Когато противникът те наближи, в никакъв случай не бива да се поддаваш на паниката, защото така само го улесняваш“ — спомняше си думите на Марий. — „Стигнат ли нещата до открит сблъсък, единственото решение е да нападаш. Да се сражаваш, сякаш си непобедим. Тогава в един момент враговете ще се огънат и ще отстъпят. А Цезар знаеше как да внуши страх у противника, как да се защитава от чуждите удари — и да напипва слабите места на врага, как да обмисля предварително всеки следващ свой ход.“

Оказа се, че е в състояние да разсъждава дори и сред най-ожесточените схватки; беше началник на една кохорта и трябваше да мисли за нея. Как обаче да се обърне да погледне следват ли го още войниците му? Нали веднага ще го ударят в гръб и ще го убият? Как щеше да си осигури удобна позиция, от която да наглежда подчинените си? Ръката му започваше да се уморява, но лекият меч и фактът, че не му се налагаше да го върти над главата си, го улесняваше; съвсем друго беше с гърците, които видимо се изтощаваха от постоянната нужда да се борят с тежките си оръжия. Лека-полека движенията на врага ставаха все по-затруднени и некоординирани.

Около Цезар умираха войници. С няколко резки движения той успя да отблъсне преките си противници. Щом го оставиха на мира, той скочи върху труповете. Краката му се оказваха уязвими под щита, затова пък останалата част от тялото му беше недосегаема.

Когато го видяха, войниците му нададоха радостни възгласи, които му подействаха ободряващо. Но си даде сметка, че кохортата му е напълно откъсната. Предният отряд на Лукул беше изпълнил задачата, но подкрепата от основните сили не се беше оказала достатъчно силна. Остров насред море от вражи войници, помисли си. Заради прищявката на Лукул. „Но ни ще устоим и няма да се дадем!“ — закани се младият офицер. И с няколко скока се озова при Центуриона Марк Силий.

— Откъснати сме. Свири строяване в каре! — заповяда Цезар на тръбача, който се биеше редом със знаменосеца.

Заповедта беше изпълнена бързо и забележително точно — това бяха наистина добри войници! Цезар и Силий си пробиха път към центъра на карето и обиколиха редиците на обградените си войници.

— Де да беше мулето ми с мен, щях да разбера какво става из другите сектори — тюхкаше се Цезар. — Но на младите офицери, дори да са началници на кохорта, не се позволява да яздят. А това е грешка.

— Няма проблем! — успокои го Силий, който вече гледаме на него с нескрито уважение, и подсвирна на близките войници. — Ще ти направим площадка от щитове.

Малко по-късно Цезар се извиси над главите на сражаващите се, качен на щитовете на четирима легионери.

— Внимавай да не те удари някое копие! — извика му центурионът.

Битката все още не бе решена в ничия полза, но тактиката на Лукул даваше резултат: врагът започваше да се огъва пред напредващите римски войници.

— Дайте ми щандарта! — изрева Цезар. Знаменосецът му го подхвърли и той го улови във въздуха, за да го размаха по посока на Лукул, яхнал белия си жребец. — Така поне ще покажем на главнокомандващия, че сме живи и че защитаваме позицията си, както ни е било заповядано — обясни Цезар, щом скочи обратно на земята. Междувременно бе размахал пръсти в грозен жест по адрес на двама злополучни копиехвъргачи-митиленци. — Благодаря за наблюдателната кула. Още не се знае кой ще спечели.

Съвсем скоро след това митиленци щурмуваха Цезаровата кохорта.

— Няма да издържим — поклати глава Силий.

— Ще издържим, Силий! — заповяда Цезар. — Хайде, действай!

Цезар се затича към мястото, където натискът беше най-силен. Заедно със Силий започнаха да помагат на войниците си. Тази надменна римска кохорта трябваше да бъде избита до крак, за да послужи за назидание на останалите римляни. Цезар усети нечия сянка до себе си, миг след това Силий отчаяно ахна. Как точно успя да отбие удара на човека, с когото сам се сражаваше, и да защити с щита си главата на центуриона, младежът сам не можа да си обясни — знаеше само, че е спасил другаря си от сигурна смърт.

Инцидентът сякаш отбеляза прелома в битката, защото след него лека-полека войниците на Цезар усетиха как напорът на митиленци намалява и на свой ред започнаха да настъпват. С цената на много усилия градската порта беше достигната; използвайки я да си пазят тила, фимбрианите се обърнаха с лице към далечния римски лагер. Всички ликуваха — от тази сигурна позиция никой не би могъл да ги помръдне.

Така и стана. Около час преди залез-слънце митиленци сложиха край на съпротивата. Бяха дали трийсет хиляди души убити, повечето от тях старци или невръстни момчета.

Със своите жестоки разбирания за справедливост Лукул нареди екзекуцията на всички местни жени, които бяха служили в римския лагер, но позволи на жените от Мислена да излязат на бойното поле, за да приберат труповете на близките си.

Цезар имаше още какво да учи. Така например се оказа, че разчистването на бойното поле отнема цял месец и много повече усилия, отколкото подготовката за сражението. Неговата кохорта — той вече я считаше за своя — беше решила, че младият трибун наистина заслужава доверието на Гай Марий (разбира се, Цезар не спомена пред никого, че това доверие се беше изразило в ръкополагането му за жрец), и охотно му се подчиняваше като на единствен свой командир. Няколко дни преди церемонията, на която пълководецът Лукул и провинциалният управител Терм щяха да връчат воинските отличия на героите в боя срещу митиленци, центурионът Марк Силий се яви пред двамата началници и публично се закле, че лично Цезар е спасил живота му в сражението и е помогнал на кохортата си да устои завоюваната позиция; така също се закле, че именно Цезар е спасил кохортата си от сигурна смърт.

— Ако беше легион, щеше да получиш венец от трева — каза Терм на Цезар, докато наместваше на голямата му руса глава венеца от дъбови листа. — Но понеже си командвал само кохорта, Рим не може да те награди с повече от корона цивика. — Той се замисли и продължи: — Даваш си сметка, Гай Юлий, че според новите закони гражданският венец те праща в Сената и ти осигурява всякакви граждански почести. По всичко изглежда, че Юпитер държи да те вижда в Сената! Мястото, което изгуби с напускането на жреческата длъжност, отново ти се предлага по силата на новите закони.

Цезар беше единственият участник в битката при Митилена, удостоен с такова високо отличие, затова и неговата кохорта единствена се окичи с така наречените фалери; самият Марк Силий получи пълен комплект от девет златни фалера, които гордо закачи на кожената си палатка. Той вече притежаваше девет сребърни фалера, пет широки сребърни армили и два златни торка, провесени на презрамките.

— Едно трябва да му се признае на Сула — каза Силий на Цезар, докато двамата се радваха заедно с останалите наградени войници на дървената трибуна и слушаха овациите на войската. — Забрани да се връщаме у дома си, но се показа достатъчно почтен да не ни отнеме отличията. — Той не криеше възхищението си от дъбовия венец на главата на Цезар. — Ти си роден войник, момченцето ми. Никога не съм срещал друг като теб.

А това, разсъждаваше по-късно Цезар, беше комплимент, много по-ценен от клишетата и баналните поздравления, които Лукул, Терм и легатите им сипеха по негов адрес по време на победния банкет. Габиний, Октавий, Лип и Руф искрено се радваха заради него, двамата Лентули си мълчаха, но Бибул, който по душа не беше страхливец — просто задачите му на куриер не му бяха позволили да се отличи, — не можа да се сдържи.

— Трябваше да се досетя — коментираше той. — В крайна сметка ти не си направил нищо, което някой от нас не би сторил на твое място. Само че не ние имахме късмета да се озовем на подходящото място в подходящия момент. Но ти, Цезаре, пак изкара късмет. Във всякакъв смисъл.

Цезар весело се засмя. Единствен Габиний се възмути.

— Това е просто начин да отречеш на другия заслуженото. Цезар веднъж засрами всеки от нас с работата, която свърши през зимата, втори път ни засрами на бойното поле, където пак свърши черната работа! Какъв късмет? Късметът няма нищо общо с такъв успех, завистлив глупако!

— О, Габиний, не се оставяй да те предизвиква — махна с ръка Цезар, който имаше добър повод да се покаже великодушен… Пък и съзнаваше как така още повече ще раздразни Бибул. — Във всичко си има елемент на късмет. Различен късмет за всичко. Това е знак, че съдбата си е харесала някого, а този някой може да бъде единствено човек с изключителни качества. Сула е човек с късмет. И той е първият, който го казва. Но почакайте! Късметът на Цезар ще стане пословичен.

— А този на Бибул ще се изпари съвсем — съгласи се успокоен Габиний.

— Може би — каза Цезар, но по тона му личеше, че изобщо не го вълнува.

Терм, Лукул, висшите легати и останалите офицери, включително младшите трибуни, се завърнаха в Рим в края на юни. Новият управител на Азия, Гай Клавдий Нерон, беше пристигнал междувременно в Пергам и бе поел властта, затова Сула позволи на Лукул да се прибере в родината, уведомявайки го предварително, че заедно с брат си Варон Лукул е бил избран за куриатен едил.

„Докато се върнеш у дома“ — пишеше Сула в заключение, — „изборите за едили вече ще са се провели. Извинявай, че не искам да ставам сват и на теб. Навярно си научил, че наскоро невестата на Помпей умря. Освен това ако наистина харесваш малките момиченца, скъпи Лукул, най-добре сам си върши мръсната работа. Рано или късно ще намериш разорен нобил, който да ти продаде невръстната си дъщеря. Но какво ще правиш, щом девойката порасне? Те всички порастват, нали знаеш?“

От цялата азиатска компания Марк Валерий Месала Руф се оказа този, около когото се завъртяха най-пикантните клюки. Сестра му, към която той се чувстваше особено привързан, била принудена от съпруга си да се разведе. През сълзи Валерия обясняваше на брат си как все така горещо обичала вече бившия си мъж, как мисълта за него не я била напускала нито за миг. По всичко личало, че той е човекът, пожелал бракът им да се разпадне. Защо, така и никой не разбра. Валерия Месала беше красива, интелигентна, добре възпитана, начетена, при това не можеше да мине за скучна и досадна; не клюкарстваше, не харчеше пари, нито се задяваше с чужди мъже.

Един от най-богатите люде в Рим умря в края на юни и двамата му синове организираха внушителни погребални игри в негова памет на Форум Романум. Двадесет двойки гладиатори, облечени в сребърни брони, излязоха да се бият, при това не едни след други, както беше обичайно, а на два пъти — в групови схватки от по десет души: траки срещу гали. Не беше нужно гладиаторите да са задължително траки или гали, това бяха просто бойни стилове — единствените, които се практикуваха по онова време в Рим, — а гладиаторите бяха професионалисти, взети от школите в Капуа. Сула пожела да се развлича, затова се освободи от задачи и отиде на Форума. Синовете на покойника бяха предупредени навреме и сглобиха специална ложа на предния ред, където диктаторът можеше да седи необезпокояван от множеството.

Римските обичаи не забраняваха на жените да присъстват на гладиаторски игри, нито да сядат редом с мъжете. Погребалните игри се смятаха по-близки до спортните състезания, отколкото до театъра. Марк Валерий Месала Нигер, все още на върха на успеха след победоносната пледоария на приятеля му Цицерон по делото на Секст Росций, реши да ободри сломената от мъка своя братовчедка Валерия Месала и я заведе да гледа гладиаторите.

Сула вече се беше настанил на почетното място на предния ред, когато двамата братовчеди се появиха и започнаха да си търсят места. Участниците в първата схватка вече бяха излезли на пясъчната арена и разгряваха в очакване двамата братя — организатори да дадат начало на игрите с молитви и жертвоприношение, каквото би угодило на духа на покойника. Но при подобни зрелища всеки се надяваше на съдействието на високопоставени приятели, а когато леля ти е била весталка, при това дъщеря на Метел Балеарик, проблеми за закъснелите нямаше. Цецилия Метела Балеарика отдавна беше запазила две места за младите Валерий в съседство с брат й Метел Непот, жена му Лициния и братовчед им Метел Пий (който беше консул по това време и се радваше на допълнителен престиж).

За да достигнат местата си, Месала Нигер и Валерия Месала трябваше да минат пред всички, които вече бяха насядали на втория ред, следователно и покрай диктатора. Той самият изглеждаше доста спокоен и отпочинал, може би защото блестящата тактика на Цицерон го беше освободила от всякакви угризения покрай проскрибциите… Също както го беше отървала от един още по-голям проблем — алчния Хризогон, който беше свършил на Тарпейската скала. Форумът беше пълен с народ, обикновените хора се бяха накачили по дърветата и по покривите на близките къщи, хората с влияние седяха по дървените трибуни край арената.

Типична за римските нрави беше прикритата злоба, с която публиката блъскаше и риташе, уж случайно, закъснелите, докато те се мъчеха да се доберат до местата си. Месала Нигер беше свикнал на подобно отношение, но бедната Валерия Месала постоянно се извиняваше. Най-накрая двамата младежи се оказаха зад самия диктатор; ужасна до смърт, да не би да го блъсне, Валерия отдалеч го беше загледала. Сула беше надянал смешната си перука, беше облечен в тържествена сенаторска тога и беше наредил двайсет и четиримата ликтори да седят на земята пред него. Докато минаваше, тя забеляза дебело влакно, закачило се съвсем на бялата тога на диктатора. Без да се замисли, тя го махна.

Сула никога не даваше израз на страха си пред хора, винаги създаваше впечатление, че е над всичко и нищо не го притеснява. Но когато усети как някой леко го докосва по рамото, той изведнъж потръпна, скочи от стола и се обърна назад — толкова бързо, че Валерия инстинктивно отстъпи и настъпи човека зад себе си. Забравяйки собствената си уплаха, Сула изгледа по-внимателно ужасената до смърт жена пред себе си — червенокоса, синеока, млада и хубава.

— Моля за извинение, Луций Корнелий — едва успя да изрече Валерия и прокара език по пресъхналите си устни. Така и не се сещаше как да се оправдае. Накрая реши да обясни: — Виждаш ли? Беше на рамото ти и си казах, че ако го взема, може да придобия и частица от късмета ти. — Очите й се напълниха със сълзи и тя добави: — На мен ми е нужен късмет!

Сула леко се усмихна, пое протегнатата й ръка и нежно притисна пръстите й около влакното.

— Запази го тогава и нека ти донесе желания късмет — рече той и седна обратно на стола си.

Но през цялото време, докато гладиаторите се биеха на арената, Сула постоянно се въртеше на стола си и току поглеждаше към Месала Нигер, Метел Пий и останалите от компанията; Валерия усещаше любопитния му поглед върху себе си, неловко му се усмихваше, след което се изчервяваше и бързаше да отмести поглед встрани.

— Коя е тя? — попита Сула приятеля си Пий, докато доволната от зрелището тълпа бавно се разотиваше.

Разбира се, всички около Валерия (а и не само те) бяха забелязали интереса на Сула към младата жена, затова Метел Пий дори не попита кого има предвид.

— Валерия Месала. Братовчедка на Нигер и сестра на Руф, който всеки момент ще се завърне от обсадата на Митилена.

— Аха! Колкото красива, толкова и благородна. Наскоро се разведе, доколкото си спомням?

— Съвсем неочаквано и без ясна причина. Доста е нещастна.

— Вероятно е била бездетна? — попита Сула, който вече се беше развеждал веднъж с подобно оправдание.

Прасчо направи пренебрежителна гримаса.

— Съмнявам се, Луций Корнелий. Предполагам, че съпругът й не го е бивало много.

— Хъм! — Сула се замисли, но изведнъж предложи: — Тя трябва да ми дойде на гости. Още утре, на вечеря. Покани Нигер и Метел Непот. Ти също си канен. Но други жени да няма.

И така, когато младшият военен трибун Марк Валерий Месала Нигер се прибра в Рим, той веднага бе повикан на аудиенция при диктатора. Сула мина веднага по същество: бил влюбен в сестрата на Руф и искал да се ожени за нея.

— Какво бих могъл да кажа? — оплака се Руф пред братовчед си Нигер.

— Че си щастлив да го научиш — отвърна му сухо Нигер.

— Така и казах.

— Добре!

— Но как ще го приеме бедната Валерия? Той е толкова стар и толкова грозен. А на мен дори не ми позволиха да я попитам!

— Ще бъде щастлива! Знам, че Сула не е приятна гледка, но практически е цар на Рим, освен това е богат като Крез! Ако не друго, то Валерия поне ще се почувства отмъстена за незаслужения развод — увери братовчед си Нигер. — Да не говорим колко благоприятно ще се отрази подобен брак на нас двамата! Доколкото разбирам, Сула се канел да ме направи понтифекс, а теб — авгур. Просто си дръж езика зад зъбите и благодари на съдбата.

Руф послуша мъдрия съвет на братовчед си и обяви пред всички, че сестра му намирала Сула за привлекателен мъж, за когото изгаряла от желание да се омъжи.

Помпей, който също беше поканен на сватбата, намери случай да поговори с диктатора насаме.

— Нещо късметът ми не може да се мери с твоя — мрачно изрече младежът.

— Да, като че ли не ти върви много с жените… — Сула изгаряше от удоволствие да посреща гости по подобни поводи и чувстваше близък целия свят.

— Валерия е много мила жена — каза за всеки случай Помпей.

Той го изгледа насмешливо.

— Какво, Помпей, да не ми завиждаш?

— Юпитер ми е свидетел, да!

— Рим е пълен с красиви аристократки. Защо просто не си избереш една и не отидеш да поискаш ръката и?

— Не ме бива за подобни сражения.

— Глупости! Ти си млад, богат, красив и известен — окуражи го диктаторът. — Просто поискай, Велики! Поискай! Голям глупак трябва да е, който и да е баща, за да ти откаже.

— Не ме бива за подобни сражения — повтори Помпей. Сула изгледа младежа повторно, този път по-внимателно; човек в неговото положение много добре разбираше какво всъщност караше Помпей да се колебае. Великият трепереше от страх да не би въпросният баща да му заяви, че потеклото му не е достатъчно знатно, за да се ожени за патрицианка като дъщеря му. Той беше амбициозен и винаги искаше най-доброто, но все пак си даваше сметка, че е просто някой си Помпей от Пицен и че много хора не биха погледнали сериозно на него. В крайна сметка се надяваше някой баща сам да се обърне към него. А такъв баща така и не се появяваше.

На Сула му дойде нова идея, една от онези големи шеги, които само той разбираше — като да назначи пелтека Метел Пий за върховен понтифекс.

— Имаш ли нещо против да е вдовица? — попита той и пламъчетата отново заиграха в очите му.

— Стига да не е стара, колкото републиката.

— Доколкото знам, на около двайсет и пет е.

— Напълно приемливо. И аз съм на толкова.

— Но тя няма зестра.

— По-важно е да има потекло, пари си имам достатъчно.

— Потеклото й — увери го с весел тон Сула — е безупречно и по двете линии. Вдовицата е плебейка, но знатна плебейка!

— Коя е тя? — попита Помпей. — Коя?

— Диктаторът се вдигна от кушетката и го изгледа отвисоко.

— Почакай да се нарадвам на собствената си сватба, Велики. Когато се върна, ела да ме попиташ пак.

За Гай Юлий Цезар завръщането се превърна в своего рода триумф, може би по-ценен, както той сам разсъждаваше, от всички истински триумфи, които един ден навярно щеше да ознаменува. Не само беше спечелил свободата си, но и си беше отмъстил, беше спечелил боен венец.

Сула веднага го беше привикал и той завари диктатора в прекрасно настроение; разговорът се състоеше точно преди сватбата му, за която цял Рим говореше, но неофициално. Затова младежът нищо не спомена за нея.

— Е, момче, ти наистина надмина себе си.

Какво се очакваше да отговори? Не биваше да се горещи, не и след горчивия опит с Лукул!

— Надявам се, че не, Луций Корнелий. Постарах се, колкото можах, но мога и повече.

— Не се и съмнявам, то ти е изписано на челото — изгледа го лукаво Сула. — Дочувам, че си успял да събереш някаква страховита ескадра във Витиния.

Цезар се изчерви и процеди:

— Направих каквото ми беше заповядано. Нищо повече.

— Май си ядосан на някого, а?

— Обвиненията, че съм проституирал, за да получа корабите, са напълно неоснователни.

— Нека ти кажа нещо, Цезаре — отвърна му диктаторът, чието старческо лице някак младееше от щастие; така поне се струваше на Цезар, който не го беше виждал повече от година. — И двамата с теб сме били жертва на Гай Марий, но ти вече се отърва от наследството му. А на колко години си? Двайсет?

— Точно така.

— А аз трябваше да търпя тормоза му до над петдесетгодишна възраст. Затова радвай се на късмета си. И ако това ти служи за утеха, мен лично ми е напълно безразлично кой с кого ляга, стига да служи на Рим!

— Не, не е утеха! — ядоса се Цезар. — Нито заради Рим, нито заради теб, нито заради Гай Марий бих продал честта си.

— Дори заради Рим, така ли?

— Ако Рим е това, което вярвам, че е, то тогава не трябва иска от мен подобни жертви.

— Да, това е добър отговор — кимна Сула. — Жалкото е само, че действителността понякога не се оказва точно такава. Рим, както ще откриеш някой ден, може да се окаже същата долна курва, както всички останали. Ти не можеш да се оплачеш от безпроблемен живот, но това, през което си преминал, е нищо в сравнение с онова, през което съм минал аз. Но и ти си като мен, Цезаре, усещам го! Усеща го и майка ти. Твоята чест е била опетнена. И ще трябва да се примириш с това. Колкото по-известен ставаш, колкото по-скъпоценна стане честта ти, толкова повече ще повтарят това, което се говори днес за теб. Както цял живот разказваха за мен, че съм убивал жени, за да вляза в Сената. Разликата между нас двамата е само в амбицията. Аз исках за себе си да стана просто консул, да се наредя сред най-знатните сенатори и евентуално да ме изберат за цензор. Това смятах, че ми се полага по право. Всичко останало ми се случи насила, все по вина на Гай Марий.

— И аз не искам нищо повече — погледна го изненадан Цезар.

— Не ме разбра правилно. Не говоря за заемане на длъжности, а за лична амбиция. Ти, Цезаре, искаш от себе си да бъдеш съвършен. Не бива нищо да ти се случи, което да докаже, че не си съвършен. Теб не те засяга това, че са те обвинили несправедливо, това, което те обижда, е, че подобен слух те лишава от възможността да бъдеш съвършен. Искаш неопетнена чест, съвършена кариера, съвършена биография. Всичко да си идва поред, когато трябва, както трябва. И защото изискваш от себе си да бъдеш съвършен, ще искаш подобно съвършенство и от всички останали — и когато околните се окажат несъвършени, ти ще ги захвърляш като ненужни боклуци. Ще изгориш заради желанието си за съвършенство, така както аз изгорях, за да си възвърна това, което смятах, че ми принадлежи по рождение.

— Аз не се смятам за съвършен!

— Не съм казал това. Не ме слушаш! Казах, че искаш да бъдеш съвършен. Обзет си от манията да бъдеш безупречно, математически съвършен. И това няма да се промени. Ти няма да се промениш. Но когато му дойде времето, ще се наложи да правиш каквото ти налагат обстоятелствата. И всеки път, когато обстоятелствата те направят по-малко съвършен, ще го приемаш като личен позор, ще проклинаш съдбата и себе си. — Сула взе някакъв свитък. — Това е указ, който ще закача утре на рострата. Ти си спечелил гражданския венец. Според моите закони това ти осигурява място в Сената, специално място в театрите или в цирка, както и публични аплодисменти всеки път, когато се появиш с венеца си на улицата. А от теб се изисква да носиш венеца си в Сената, в театъра и в цирка. Следващото заседание на Сената е след половин месец. Ще очаквам да те видя в Курия Хостилия.

С това разговорът приключи. Но когато Цезар се прибра вкъщи, установи, че Сула иска да го поздрави с още нещо: пред дома му чакаше едър дорест жребец с бележка, окачена на гривата:

„Няма нужда повече да яздиш муле, Цезаре. Имаш личното ми разрешение да ползваш услугите на този кон. Той обаче не е съвсем съвършен. Погледни му краката.“

Когато Цезар погледна, чак му стана смешно. Вместо да са заоблени като на всички други коне, копитата на дорестия жребец бяха разсечени на два отделни пръста, напомняйки повече на кравешки.

Луций Декумий потръпна от погнуса.

— По-добре да го заведеш в кланицата! — каза той. — Не ща повече да го гледам!

— Напротив — отвърна Цезар. — Той не става за дълга езда, понеже не може да се подкове. Но нашият малък Двупръстчо ще ме носи във всяко сражение, което водя! А в останалото време ще опложда кобилите ми в Бовила. Луций Декумий, това е за късмет! Аз трябва винаги да притежавам двупръсти коне. Така никога няма да изгубя сражение.

Майка му веднага усети колко се е променил синът й и започна да се чуди за какво ли тъжи. Всичко се беше наредило толкова прекрасно! Беше се завърнал с венец, а името му беше споменавано в официалните съобщения от провинция Азия. Дори я беше успокоил, че разходите му не са се оказали толкова непосилни за кесията му; цар Никомед му бил дал злато, а делът му от плячката в Митилена бил най-големият заради спечеленото отличие.

— Не разбирам — говореше Гай Маций, докато двамата с Цезар седяха на земята във вътрешния двор на инсулата. — Казваш, че са накърнили честта ти, а въпреки това си приел цяла кесия злато от Никомед. Не мислиш ли, че си сбъркал?

Цезар не би позволил на друг да му задава такива нетактични въпроси, но Гай Маций беше приятел от детинство.

— Ако обвинението ми беше отправено, преди да приема златото, да — отговори той. — Но бедният старец ми предложи кесията като дар на изпроводяк. Както всеки владетел — клиент на Рим трябва да постъпи с официалните представители на римската власт. Тъй като данъците, които плаща, са нещо отделно, то тази сума си остава за посланиците. — Цезар вдигна рамене. — Приех парите с благодарност. Животът в лагера е скъп. Аз самият не съм придирчив човек, но офицерът винаги е задължен да плаща своя дял — трябва да се харчи за вечери, за банкети, за луксозни стоки, каквито е прието да се ползват. Когато поръчваш вино, трябва да е от най-доброто, когато поръчваш храна — да е толкова скъпа, че чак смешно да ти стане… Няма значение дали аз самият ям хляб и пия бистра вода. След всичко онова, което ми наговори Лукул, ми идеше да върна парите, но си дадох сметка, че ако го сторя, ще обидя царя. Няма как да му обясня какво точно са говорили за мен Лукул и Бибул.

— Да, разбирам — въздъхна Гай Маций. — Знаеш ли, само се радвам, че не ми се налага да ставам сенатор или магистрат. Толкова по-приятно е да си обикновен конник!

Но подобно мислене Цезар просто нямаше как да възприеме, затова предпочете да не казва нищо. Вместо това върна разговора на темата за Никомед.

— Обещах му тържествено, че някой ден ще се върна, а това само ще подсили слуховете. По времето, когато бях Фламен Диалис, си мислех, че никой не се интересува от делата на младшите военни трибуни. Но не се оказах прав! Всеки е обект на клюки! Само боговете знаят с колко души е разговарял вече Бибул, колко души са подочули за отношенията ми с цар Никомед. Не бих се учудил, ако и Лукул се е захванал да разправя за мен. Или Лентулите. Например Сула знаеше всяка подробност.

— Той ти прави услуга — замисли се Маций.

— Така е. И не мога да разбера защо.

— Ако ти не знаеш, как да знам аз! — Заклетият градинар Маций забеляза два плевела и веднага посегна да ги изкорени. — Както и да е, Цезаре, на мен ми се струва, че ще трябва да се примириш с клюката. С времето на хората ще им омръзне да я повтарят. Така е с всички клюки на света.

— Сула твърди обратното.

Маций презрително изсумтя.

— Защото нещата, които се разказват за него, не са забравени? Е, хайде, Цезаре! Той е зъл човек. А ти не си. Не можеш и да бъдеш.

— Способен съм да убия. Всички мъже сме способни.

— Не съм казал, че не си. Разликата е, че Сула е зъл, а ти не си.

И това беше мнение, което Гай Маций цял живот щеше да споделя.

Сватбата на Сула мина и отмина; младоженците напуснаха Рим и заминаха да прекарат медения си месец във вилата на Сула в Мизен. Но диктаторът се прибра в града за следващото заседание на Сената, на което и Цезар се очакваше да присъства. Едва на двадесет години, той се оказваше един от новите сенатори, които Сула искаше да види в Курията. На двайсет години, а вече за втори път сенатор!

Би трябвало това да е най-щастливият ден в живота му. Щеше да се появи в препълнената зала с венеца от дъбови листа на главата; всички сенатори бяха длъжни да го посрещнат на крака и да му ръкопляскат, включително и старите, достопочтени държавници като Флак Принцепс Сенатус и Марк Перперна; сенаторите дори щяха да се радват, че го аплодират, защото това бе сред малкото случаи, когато правилникът на Сула им позволяваше да вдигат шум.

Вместо да се радва обаче, младият сенатор се опитваше да погълне с поглед всички присъстващи: с насмешка ли го гледаха, с презрение ли, знаеха ли какво се говори за него, щяха ли да го гледат отвисоко заради подобни клюки? Цезар имаше усещането, че предпочита да умре, и побърза да се качи на последния ред, където се полагаше да седят редовите сенатори — така наречените педарии. Като капак на мъченията му Сула го повика по име и му посочи — средния ред, както се полагаше на героите от войните. Разбира се, намериха се сенатори, които се засмяха: не от лоши, а от приятелски чувства, заради притеснението му. Но Цезар възприе всичко като израз на насмешка и още веднъж си пожела да му позволят да се скрие в най-затънтения край на залата. И все пак мина през всичко това, без да заплаче. Когато се върна у дома след заседанието — доста скучно заседание, — Цезар завари майка си да го чака в преддверието. Това рядко се случваше: вечно заета с делата си, Аврелия рядко напускаше кабинета си. Но сега беше чакала напрегната с часове сина си, без да знае как да засегне тема, която очевидно синът й предпочиташе да избягва. Ако Аврелия по природа беше приказлива, едва ли щеше да се колебае, но тя никога не бе знаела как да разговаря, дори с най-близките си. Цезар мълчаливо свали тогата си и едва когато се насочи към своя кабинет, майка му си даде сметка, че трябва да му каже нещо, преди да се е скрил; и така да отложи разговора за неопределено време.

— Цезаре — повика го тя.

Откакто синът й беше облякъл тога, Аврелия го наричаше по трето име, най-вече, за да прави разлика между него и истинския Гай Юлий — покойния й съпруг; смъртта не беше причина да сменя имената. Освен това Аврелия не можеше да се похвали, че познава добре сина си — цената за дългите години, в които сама беше поддържала дистанция, за да не попречи на бъдещето му, ако го привърже към себе си.

Той се спря и я изгледа изпод вежди.

— Да, майко?

— Седни. Искам да поговорим.

Цезар седна с престорено снизхождение, все едно знаеше предварително, че майка му няма с какво толкова важно да го занимава.

— Цезаре, какво се е случило с теб на изток? — попита тя направо.

Снизхождението се смеси с лека насмешка.

— Ами изпълних си дълга, спечелих венец и зарадвах Сула.

Аврелия го погледна строго.

— Опитваш се да лъжеш, а това не ти отива.

— Как ще лъжа, като казвам самата истина.

— Но не ми казваш това, което искам да знам!

Цезар все повече се затваряше в себе си, погледът му ставаше чужд и студен.

— Не мога да ти кажа нещо, което не знам.

— Можеш да ми кажеш все пак нещо повече.

— За кое?

— За проблема.

— Кой проблем?

— Проблемът, който те измъчва.

— Няма никакъв проблем.

— Не ти вярвам.

Синът й се надигна да си ходи.

— Не мога да ти попреча да си внушаваш, майко. Но проблем няма.

— Седни!

Той седна и тихо въздъхна.

— Цезаре, рано или късно ще науча. Но предпочитам да го чуя от теб, вместо от друг.

Цезар затвори очи, въздъхна отново и вдигна рамене.

— Успях да измъкна от цар Никомед прекрасна ескадра. По всяка вероятност сам не съм си давал сметка колко трудно нещо съм постигнал. И за мен започна да се говори, че съм бил в интимни отношения с царя. Затова се завърнах в Рим не като човек, който е доказал смелост, работоспособност или политически талант, а като нещастник, който си е продал честта, за да постигне каквото желае.

Продължаваше да стои със затворени очи.

Аврелия не започна да му съчувства, нито се развика от ужас и възмущение. Остана мълчалива на стола си, докато синът й не благоволи да я погледне. Двамата се гледаха известно време, сякаш се чудеха кой е по-засегнатият.

— Това е наистина голяма неприятност — заключи тя.

— Незаслужено петно върху честта ми.

— Да, разбира се!

— Петно, с което не мога да се примиря, майко!

— Ще се наложи, сине.

— Кажи ми ти тогава как!

— Ти знаеш как, Цезаре.

— В интерес на истината не знам — призна си младежът. — Опитвах се да се преструвам, че не ме интересува, но е доста трудно — след като знам, че всички за това говорят.

— И кой е източникът?

— Лукул.

— Разбирам… На него ще му повярват.

— Те вече са му повярвали.

Известно време Аврелия не каза нищо повече. Синът й не сваляше поглед от нея и се чудеше как може да реагира толкова хладнокръвно и да се държи така, сякаш въпросът не я засяга. Накрая Аврелия започна бавно да му обяснява, като си мереше всяка дума, преди да я изрече.

— Трябва да се правиш, че не те интересува. Това е най-важното условие. Отвориш ли дума за това с когото и да било, ще излезе, че се оправдаваш. И ще докажеш колко си засегнат. Помисли малко, Цезаре. Знаеш колко сериозно би се оказало едно подобно обвинение за бъдещата ти политическа кариера. Но не бива да показваш пред никого, че наистина го съзнаваш! До края на дните си трябва да се правиш, все едно нищо не е било. Добре, че се е случило днес, а не след десет години — мъж на трийсет по-трудно би замълчал при подобни обвинения, отколкото двайсетгодишен младеж. Всяко зло за добро. През десетте години, които те чакат, имат да се случват много неща. Но подобно унижение няма да се повтори. Това, което ти остава, сине, е здраво да се потрудиш, за да изтриеш петното. — В красивите очи на Аврелия проблеснаха весели искрици. — До днес си мърсувал само с обикновени жени от Субура. Предлагам ти, Цезаре, да погледнеш по-високо. На какво се дължи не знам, но ти имаш голямо влияние над жените! Затова отсега нататък нека всички твои противници знаят за успехите ти. Това означава, че трябва да се насочиш към жени, които са известни. Нямам предвид куртизанки като Преция, а благороднички. Истински знатни дами.

— Искаш да отнема девствеността на всички Домиции и Лициний? — усмихна се сияйно Цезар.

— Не! — сряза го майка му. — Не и неомъжвани момичета! Никога, никога не бива да посягаш на девици! Имам предвид съпругите на видните римляни.

— А така! — смая се синът й.

— Каквото повикало, такова се обадило, Цезаре. Няма друг начин. Ако любовните ти афери не станат публично достояние, всеки би бил склонен да реши, че наистина имал вземане-даване с мъже. Затова връзките ти трябва да бъдат възможно най-шумни и скандални. Трябва да си изградиш репутацията на най-големия любовник в Рим. Но за целта си подбирай внимателно жертвите. — Аврелия поклати замислено глава. — Сула имаше способността да подлудява всички жени край себе си — дотам, че да заприличат на глупачки. Но веднъж заплати твърде голяма цена — по времето, когато младата Далматика беше омъжена за Скавър. Той грижливо я избягваше, но така или иначе Скавър му отмъсти, като му попречи да бъде избран за претор. Заради него трябваше да чака цели шест години.

— Това, което ми говориш, само ме убеждава, че ще си създам нови врагове.

— Така ли излиза? — Тя се замисли. — Не, това, което искам да ти кажа, е, че истинската драма със Сула се състоеше в това, че той не беше сложил рога на Скавър. Ако го беше сторил, Скавър щеше да е в много по-трудно положение — нямаше да е лесно на човек, който се е превърнал за смях пред цял Рим, да си отмъсти на този, който е станал причина за позора му. Тогава нямаше да се издигне в очите на никого. Напротив, щеше да предизвика съжаление. Скавър спечели двубоя, защото Сула му даде възможност да се държи като благородник, като всеопрощаващия съпруг, който знае да държи главата си високо. Затова ако си избереш любовница, трябва да направиш така, че глупакът да излезе мъжът й. Не се занимавай с жени, които ще те накарат да скочиш в Тибър… И в никакъв случай не се захващай с жени, достатъчно умни, за да те уличат в чувства пред околните.

Цезар я беше зяпнал с възхищение, каквото никога не беше изпитвал към нея.

— Майко, ти си наистина забележителна! Откъде знаеш всичко това? Та ти се славиш като целомъдрена и достопочтена жена, всички те смятат за подобие на Корнелия, майката на Гракхите, а ето, че даваш на сина си най-ужасяващите съвети, които един мъж би могъл да чуе от устата на майка си!

— Да речем, че съм живяла твърде дълго в Субура. — Тя сякаш прие думите му като комплимент. — Освен това най-важното в момента е, че ти си мой син, а са те обидили незаслужено. Това, което бих сторила за теб, няма да сторя за никого друг, дори за сестрите ти. Ако трябваше, бих убила заради теб. Но убийството не би разрешило нашия проблем. Затова ще бъда радостна, ако спомогна да бъде опетнено нечие име.

Цезар бе готов да прегърне майка си от благодарност, но това не беше прието в дома им. Той се изправи и тържествено пое ръката й, за да я целуне.

— Благодаря, майко, и аз бих убил заради теб. — Изведнъж нова мисъл мина през ума му. — Не ми се ще да чакам Лукул да се ожени! Или пък онова лайно Бибул!

На другия ден жените отново нахлуха в живота на Цезар, макар и не в непочтения смисъл.

— Юлия ни кани спешно у тях — съобщи Аврелия на сина си, преди да е хукнал към Форума да се осведомява как вървят клюките.

Цезар си даде сметка, че още не е отделил време за любимата си леля, затова не възрази.

Времето беше слънчево и горещо, но в такъв ранен час една разходка от Субура до Квиринал не беше неприятна. Излязоха на Вик ад Малум Пуникум — улицата, която водеше към храма на Квирин на Алта Семита. Там, в уютното светилище на Квирин растеше известната финикийска ябълка, засадена от Сципион Африкански след победата му над Картаген. До нея се извисяваха и две вековни миртови дървета: едното символ на патрициите, другото — на плебеите. Но след Съюзническата война патрицианското дърво бе започнало да съхне и вече само плебейското цъфтеше. Говореше се, че това предсказва близкия край на патрицианското съсловие, затова Цезар не се радваше при тъжната гледка на изсъхващото дърво. Защо никой не се беше сетил да засади ново патрицианско дърво?

Стоте таланта, които Сула бе позволил на Юлия да запази от състоянието на покойния си съпруг, й бяха осигурили удобно жилище на една алея, свързваща Алта Семита със Сервиевата стена. Къщата беше достатъчно просторна. При това беше наскоро строена; Юлия разполагаше с достатъчно доходи, за да храни прислугата си и да си осигурява всички необходими удобства. Можеше дори да се грижи за снаха си Муция Терция. Малка утеха за Цезар и Аврелия, които искрено скърбяха за преживените от нея трагедии.

Юлия наближаваше петдесетте, но годините с нищо не я бяха променили. Откакто се беше преместила на Квиринала, тя бе престанала да седи по цял ден пред стана и вретеното, ами се занимаваше с добри дела. Макар че кварталът не беше бедняшки, а и не беше пренаселен, за разлика от много други, Юлия все намираше някое нещастно семейство, което се нуждаеше от помощ — дали защото главата на семейството прекаляваше с виното, или защото някой беше болен. Ако Юлия беше самонадеяна и нетактична като много свои посестрими, може би съседите й щяха да я отбягват, но тя знаеше как да се държи с хората; така че, ако възникнеше проблем, цял Квиринал знаеше кой може да го разреши.

Този ден обаче не се очакваха добри дела. Юлия и Муция Терция чакаха с напрежение някакво събитие.

— Получих писмо от Сула — обясни Муция Терция. — Съобщава ми, че трябва да се омъжа повторно.

— Но това противоречи на неговия собствен закон. Нали вдовиците на проскрибираните не могат да се омъжват повторно! — възмути се Аврелия.

— Когато човек прокарва законите си, майко, не му е трудно сам да ги нарушава — възрази Цезар. — Измисля се благоприличен повод и се въвежда изключение, това е.

— И за кого трябва да се омъжиш? — попита Аврелия.

— Точно това е въпросът — свъси се Юлия. — Още не е казал на бедното момиче. От писмото му дори не се разбира дали има предвид конкретен човек, или иска от Муция сама да си търси годеник.

— Може ли да видя? — протегна ръка към писмото Цезар. Прочете за секунди съобщението и върна свитъка на Муция. — С нищо не издава истинските си намерения, нали. Просто ти заповядва пак да се омъжиш.

— Но аз не искам да се омъжвам!

Настъпи мълчание, което Цезар наруши:

— Пиши на Сула и му го кажи направо. Бъди любезна, но твърда. И виж как ще реагира. Така ще разбереш повече.

Муция потръпна от страх.

— Не мога да го направя.

— Можеш и добре го знаеш. Сула уважава хората, които му се противопоставят.

— Мъжете, може би, но не и вдовицата на един Гай Марий.

— Какво искате от мен да направя? — обърна се Цезар към леля си Юлия.

— Нямам представа — призна тя. — Просто ти си единственият мъж в семейството, затова реших да те уведомя.

— Ти наистина ли не искаш да се омъжваш? — попита той Муция.

— Повярвай ми, Цезаре, не искам.

— Тогава аз като глава на семейството ще пиша на Сула.

В този момент старият иконом Строфант нахълта в стаята.

— Господарке, имаш гостенин — съобщи той на Юлия.

— Кажи му, че не съм добре.

— Той изрично настоя да се срещне с господарката Муция.

— И кой е той? — попита Цезар.

— Гней Помпей Велики.

Младежът сведе тъжно очи.

— Годеникът, предполагам!

— Но аз никога през живота си не съм се срещала с Помпей! — уплаши се Муция Терция.

— И аз не съм — утеши я Цезар. Юлия се обърна пак към него.

— Какво ще правим?

— О, ще се запознаем, лельо Юлия. — Той кимна на стареца. — Покани го.

Икономът се върна в атрия, където лъхащият на розово масло посетител нетърпеливо чакаше.

— Последвай ме, Гней Помпей — подкани го с хрипливия си глас Строфант.

Откакто бе минала сватбата на Сула, Помпей бе стоял като на тръни да научи коя ли е мистериозната булка, която диктаторът му е намерил. Когато се разбра, че Сула се е завърнал от морския бряг, той очакваше да бъде веднага привикан в дома му. Но никой не се обади. Най-накрая нетърпеливият младеж сам отиде да навести Сула и да разбере какво е решил.

— По кой въпрос? — попита Сула най-невинно.

— Много добре знаеш! — изнервяше се Помпей. — Каза ми, че имаш предвид някоя нова булка за мен!

— Обещах, наистина обещах! — смееше се старецът. — Леле-леле, що за нетърпеливци са тия младежи!

— И ще ми кажеш ли най-сетне, злоради мъчителю?

— Сдържай си приказките, Велики! Не смей да наричаш така диктатора!

— Коя е тя?

Сула се предаде.

— Вдовицата на Марий Младши, Муция Терция. Дъщеря на Сцевола Понтифекс Максимус и на Лициния, сестрата на Крас Оратор. Кръвта във вените й е наследство много повече на Муциите, защото двамата й дядовци всъщност са били кръвни братя, но единият бил осиновен от фамилията на Лициний Красите. Разбира се, Муция е близка роднина на Сцевола Авгур и неговите две дъщери — Муция Прима и Муция Секунда, откъдето и прякорът й Муция Терция, нищо че между нея и лелите й има петдесет години разлика. Разбира се, майката на Муция Терция е още жива. Сцевола се разведе приживе с нея заради изневярата й с Метел Непот, за когото тя по-късно се омъжи. Така че Муция Терция си има двама природени братя — Непот Младши и Целер. Тя има изключителни роднински връзки, Велики, не мислиш ли? Твърде прекрасни роднински връзки, за да я обречем на вечно вдовство заради проскрибирания й съпруг! Моят мил приятел Прасчо, който й се пада нещо като братовчед, отдавна повдига въпроса пред мен. — Той се облегна назад. — Е, Велики, устройва ли те?

— Дали ме устройва? — зяпна го Помпей. — Разбира се!

— Чудесно тогава. — Купищата книжа на писалището сякаш насила привличаха вниманието му; Сула сведе глава, за да прочете някои документи. След малко вдигна глава и учудено погледна младежа. — Писах й, че трябва да се омъжи повторно, затова, Помпей, няма никакви пречки. Сега би ли ме оставил да работя? Само не забравяй да ме поканиш на сватбата си.

Помпей хукна към къщи, за да се изкъпе и преоблече, докато робите тичаха из града, за да научат къде пребивава въпросната Муция Терция. Облякъл ослепително бяла тога, младежът заприпка като младо жребче към дома на Юлия, оставайки след себе си аромат на розово масло. Дъщеря на Сцевола! Племенница на Крас Оратор! Роднина на най-знатните сред Цецилий Метелите! Това означаващи, че ще му роди синове, които ще имат роднински връзки с всички управляващи фамилии едновременно! О, изобщо не го тревожеше това, че Муция е вдовица на младия Марий! Не го интересуваше, дори да беше грозна като някоя сибилянка!

Грозна ли? Тя направо беше красива. Червенокоса, със зелени очи, които се открояваха върху гладката й бяла кожа. И какви очи само! Помпей никога не беше виждал като нейните! Той усети, че се влюбва до уши, без дори да са си разменили и една приказка.

Ето защо почти не забеляза останалите в стаята, дори и след като им беше представен. Веднага издърпа някакъв стол и седна до Муция Терция, за да я хвана за треперещата й ръка.

— Сула казва, че си щяла да се омъжиш за мен — усмихна й се Помпей.

— За пръв път чувам такова нещо — отговори Муция, която усещаше как антипатията й към натрапника започва да изчезва. Той като че ли наистина бе радостен да се запознае с нея, при това беше доста привлекателен.

— Ех, такъв си е Сула — въздъхна той, но не толкова заради Сула, колкото от приятни предчувствия. — Но ще трябва да признаеш, че винаги знае как да помогне на всички край себе си.

— Естествено, че ти така ще мислиш — сряза го Юлия.

— От какво се оплакваш? Не се показа толкова жесток към теб, колкото към останалите вдовици на проскрибирани — нетактично й напомни Помпей, който до такава степен беше увлечен от новата си любов, че не се слушаше какви ги говори.

Юлия искаше да му напомни, че Сула е отговорен за смъртта на единственото й дете, но навреме се усети и замълча; този глупав многознайко се славеше като едно от най-близките протежета на Сула.

А Цезар, който беше седнал в ъгъла, използваше възможността да разгледа Гней Помпей отблизо. От пръв поглед си личеше, че не е истински римлянин: чипият нос, широкото лице, трапчинката на брадичката — всичко това издаваше далечния му галски произход на чистокръвен пиценец. А по приказките му още по-добре се усещаше, че не е расъл в Рим: такива откровени изказвания прилягаха повече на селяците от дълбоката провинция. „Малкият Касапин“. Прилягаше му.

— Какво ти е мнението за него? — попита Аврелия сина си, докато двамата се бореха с обедната жега по пътя за дома.

— По-важно е да попитаме Муция какво мисли за него.

— О, тя го хареса, при това много. Във всеки случай много повече, отколкото харесваше навремето Марий.

— Нищо чудно, майко.

— Така е.

— Леля Юлия ще остане съвсем сама, ако и Муция си отиде.

— Да. Но така ще й остане още повече време за работа.

— Жалко, че няма внуци.

— За което вината е единствено на малкия Марий! — ядоса се Аврелия.

Вече бяха стигнали Вик Патриций, когато Цезар взе отново думата:

— Майко, трябва да се върна във Витиния.

— Във Витиния? Сине, не е много разумно!

— Знам, но съм дал дума на царя.

— Сула не беше ли разпоредил, че всеки сенатор трябва да иска разрешение, преди да напусне Италия?

— Така е.

— Толкова по-добре — зарадва се майка му. — Ако сам се обърнеш с подобна молба към Сената, никой няма да те заподозре, че наистина ще рискуваш да отидеш при Никомед. Този път, освен Бургунд ще вземеш и Евтих.

— Евтих? — Синът й я погледна учудено. — Но той е твой слуга! Няма да се справиш без него. Пък и защо ми е?

— Ще се справя и без него. Той е от Витиния, сине. Ще обясниш, че робът ти, който е вече свободен човек, но все още работи за теб, има да наглежда някакви свои дела във Витиния, и ти като истински патрон ще заминеш да му помагаш.

Цезар прихна.

— Сула е съвършено прав! Трябвало е да се родиш мъж. Типичен римлянин! И си толкова находчива. Вместо да ги лъжа, че отивам в Гърция, а те да научат от клюките, че съм се отбил във Витиния, направо да им заявя, че заминавам за Никомидия. Вече съм установил за себе си, че лъжите рано или късно се разкриват. — Но изведнъж му мина друга мисъл. — Не мислиш ли, че Помпей беше доста нетактичен? Идеше ми да го ударя след онова, което каза на бедната леля Юлия! Какъв простак…

— При това не се вълнува как изглежда в очите на другите — съгласи се Аврелия.

— Радвам се, че имах случай да го опозная — каза Цезар. — Той ми доказа, че петното, което получих, може да е и за добро.

— Какво имаш предвид?

— Досега не се е намерил случай, когато Помпей да бъде поставен на мястото му. Той се смята за неуязвим, но има една малка подробност, която ще му докаже противното. Обстоятелствата така се наредиха около него, че той е придобил самочувствие, каквото никой друг не притежава. Каквото е поискал досега, било му е давано. Дори съпруга, каквато далеч не заслужава. Затова Помпей вече е свикнал да мисли, че цял живот ще бъде все така. Но, разбира се, греши. Един ден всичко ще се обърне срещу него. И той няма да понесе подобен урок. Докато аз поне си научих урока и ще бъда по-внимателен.

— Мислиш ли наистина, че Помпей не заслужава Муция?

— Нима ти не си това мнение? — учуди се Цезар.

— Не, не съм. Това, че е от знатно потекло, няма никакво значение. Вече е била омъжена за младия Марий, при това баща й съвсем съзнателно я е дал за снаха на едно абсолютно нищожество, каквото беше Гай Марий. Сула никога няма да забрави подобна подробност. И никога няма да я прости. Той е заслепил лековерния младеж с благородния произход на Муция, но е пропуснал да му обясни истинските причини да му предложи точно нея.

— Хитрец!

— Сула е лисица като всички червенокоси мъже от времето на Одисей!

— Тогава още по-добре, че заминавам.

— И няма да се върнеш, преди Сула да е слязъл от власт?

— Точно така. Той самият обещава да се оттегли. След като проведе следващите консулски избори — може би след единайсет месеца, ако удържи на обещанието изборите да се провеждат през лятото. Догодина консули ще бъдат Сервилий Вация и Апий Клавдий. Но кого има предвид за следващата година, не знам. Вероятно Катул.

— А Сула дали ще бъде в безопасност, ако слезе доброволно от власт?

— Напълно — каза Цезар.

4

От октомври 80 г. пр.Хр. до май 79 г.пр.Хр.

— Налага се да заминеш за Испания — каза Сула на Метел Пий. — Има опасност Квинт Серторий да овладее целия полуостров.

Метел Пий погледна началника си с известно недоверие и дори укор.

— Няма как! — опита се той да му възрази. — Той може да има п-приятели сред лузитаните и позициите му на запад от Бетис са силни, но т-т-ти разполагаш с добри управители и в двете испански провинции.

— Наистина ли са толкова добри? — изгледа го накриво диктаторът. — И да са били, вече не са! Току-що научих, че Серторий е насякъл на парчета Луций Фуфидий, след като глупакът се е хванал на въдицата му и е дал генерално сражение. Четири легиона! С четири легиона Фуфидий не е могъл да надвие седем хиляди нещастници, от които две трети дори не са били римляни!

— Т-т-той, разбира се, си доведе римляните миналата година от Мавритания — кимна Метел Пий. — Но нима останалите са били лузитани?

— Да, най-обикновени диваци, Прасчо! Диваци, които не струват и колкото гвоздеите на един римски ботуш! Но се оказва, че са достатъчно способни да победят Фуфидий.

— Пфу, лоша работа.

Кой знае защо, Сула много се зарадва на последната реплика на Метел Пий и неудържимо се засмя. Мина известно време, преди да се овладее и да си върне сериозното изражение.

— Виж, Прасчо, познавам добре Квинт Серторий. И ти го познаваш! Ако Карбон бе успял да го задържи в Италия, може би нямаше да спечеля битката при Колинската порта, може би изобщо нямаше да се стигне до нея. Серторий е, ако не друго, то поне равен на Гай Марий, а Испания му е позната. Когато миналата година Луск успя да го изтика от Испания, вече се радвах как този жалък изменник ще завърши като наемник на мавританския цар и повече няма да ни създава главоболия. Но не трябваше да го отписвам толкова бързо. Серторий най-напред превзе град Тингис за сметка на цар Аскал, след това уби нашия Пакциан и му наследи римските войници. Сега се е върнал обратно в Далечна Испания и се е заел да направи от лузитанските диваци легионери по римски образец. Най-добре ще е ти да поемеш управлението на Далечна Испания, при това още от Нова година, няма да чакаме до пролетта. — Сула взе някакъв свитък от масата и победоносно го размаха пред очите на Метел. — Ще разполагаш с осем легиона! Така ще ме отървеш от бремето да търся земя и за тях. А ако заминеш в края на декември, ще можеш да отплаваш директно за Гадес.

— Това се казва бойна задача — зарадва се върховният понтифекс, на когото идеята да прекара известно време далеч от Рим му се струваше привлекателна — дори ако за целта трябваше да се бие срещу Серторий. Стига толкова религиозни церемонии, стига толкова безсънни нощи, прекарани в страх ще успее ли да изчете молитвите без грешка. Метел Пий отсега предусещаше как със самото си заминаване от Рим ще забрави всякакво заекване — вече се беше случвало неведнъж. Но сега той се сети за нещо друго.

— А кого ще пратиш да управлява Близка Испания?

— Марк Домиций Калвин, мисля.

— Няма ли да е Курион? Той е д-д-добър пълководец.

— Него ще изпратя в Африка. Калвин ще ти осигури по-добра тилова подкрепа. Курион е склонен да разсъждава самостоятелно — каза Сула.

— Разбирам какво имаш предвид.

— Калвин ще получи отделни шест легиона. Така двамата ще разполагате общо с четиринайсет! Надявам се, че са достатъчно, за да укротите Серторий!

— Разбира се! — увери го Прасчо. — Няма от к-к-какво да се страхуваш, Луций Корнелий! Испания е в б-безопасност.

Сула пак се засмя.

— Какво ме засяга мен това? Да си призная, Прасчо мили, изобщо не знам защо се вълнувам от Испания! Знам само, че докато се върнеш обратно, аз няма да съм между живите.

Метел Пий вдигна ръце.

— Глупости! Та ти си още млад.

— Беше ми предсказано, че ще умра насред славата и могъществото си — равнодушно изрече диктаторът. — Ще сляза от власт идния квинктил, Пий, и ще се оттегля в Мизен за последната голяма веселба, която ще организирам през живота си. Веселбата няма да е кой знае колко дълга, но смятам да й се отдам изцяло!

— Предсказанията не подхождат на римляни! — смъмри го Метел Пий. — И двамата знаем, че повечето гадатели лъжат.

— Не и този — не се съгласи Сула. — Той беше халдеец, при това гледаше на самия цар на партите.

Метел Пий сметна за по-разумно да не продължава спора; по-добре да насочи вниманието си към войната в Испания.

Което беше истина, Сула все повече ограничаваше дейността си. Беше приключил със законодателството, а новата конституция изглеждаше достатъчно добре защитена, за да оцелее и след слизането му от власт; дори разпределянето на земя между ветераните му беше стигнало до етап, при който той можеше спокойно да се оттегли и да прехвърли задачите на други. Най-накрая и Волатера беше превзета. Само Нола, най-старият и най-заклетият враг на Рим сред всички градове на Италия, още се държеше.

Сула беше направил всичко, което беше по силите му. Сенатът пазеше послушание, народните събрания бяха лишени от власт, народните трибуни бяха превърнати в обикновени чиновници, съдилищата бяха достатъчно защитени от обществен натиск, а бъдещите провинциални управители — ограничени от куп забрани. Хазната беше пълна, чилийците се оказваха принудени по необходимост да спазят правилата на счетоводството. Ако за конническото съсловие хиляда и шестстотинте жертви на суланските проскрибции не изглеждаха достатъчно предупреждение, Сула допълнително ги наказваше с отнемането на обществените им привилегии, а накрая за отмъщение обяви, че всички римски граждани, осъдени на изгнание от съдилища с конически състав, могат да се завърнат у дома.

Разбира се, Сула беше дал израз и на личните си пристрастия. Жените бяха особено недоволни от възстановяването на стария закон, според който жена, уличена в изневяра, няма право да се омъжи втори път след развода. Хазартът (към който Сула изпитваше лично отвращение) беше забранен, освен при залаганията на боксови срещи или на атлетически надбягвания: не за друго, а защото нито боксът, нито бягането привличаха голям интерес. Но най-голяма жертва стана държавният служител, когото той винаги беше презирал заради липсата му на чувство за организация, мързела му и продажността му. Затова диктаторът се погрижи да създаде правилник, който да обхваща всяка подробност от живота и работата на римските секретари, писари, деловодители, счетоводители, глашатаи, ликтори, вестоносци, калатори (помощници на жреческите колегии), номенклатори (под това наименование действаха специални служители, които напомняха на другите служители имената на гражданите), както и всички останали държавни; служители, които не изпълняваха конкретни функции и бяха наричани с общия термин „апаритори“. За в бъдеще никой държавен служител от изброените категории нямаше да знае предварително под чие началство ще служи при назначаването на новите магистрати; а и никой магистрат нямаше повече право поименно да си избира служители. Жребият се теглеше три години предварително и никоя група от служители нямаше да работи повече от въпросните три години за една и съща магистратура.

Сула измисли и нов начин да дразни сенаторите, като допълнение към вече издадената забрана да се вдига шум в залата и пренареждането на списъка за изказване. Според новия закон, който той записа на таблиците, сериозно се застрашаваха доходите на изпадащите в нужда сенатори, понеже се ограничаваха сумите, които делегации от провинциите можеха да похарчат, докато поднасят хвалебствия към бившите си управители в Рим: другояче казано, подобни делегации от провинцията нямаха повече възможност да използват случая, за да подкупват обеднели сенатори.

Сула беше прокарал пълна законодателна програма, която покриваше всички аспекти на римския публичен живот, а дори и много въпроси, които доскоро се смятаха за спадащи изключително към частната сфера. Всеки знаеше точните рамки на личното си състояние: колко има право да харчи, колко има право да получава от собствеността си, колко трябва да даде на хазната, за кого може да се ожени, от какъв съд може да бъде съден и за какво. И цялата тази огромна дейност беше плод, както изглеждаше, на един-единствен човек. Конническото съсловие беше отстранено от властта, затова пък героите от войните се радваха на немислими доскоро почести. Плебейското събрание и народните трибуни отстъпваха, но Сенатът настъпваше. Онези, които бяха близки с проскрибираните, бяха подложени на административен натиск, но хора като Помпей Велики се издигаха. Адвокатите, които досега се бяха справяли блестящо пред народното събрание (като Квинт Хортензий), трябваше да преотстъпят лаврите си на колегите, които по-добре се изявяваха в класическите съдилища (като Цицерон).

— Нищо чудно цял Рим да недоволства, но досега не съм чул нито един глас да се възпротиви — разсъждаваше новият консул Апий Клавдий Пулхер, докато двамата с колегата му Публий Сервилий Вация чакаха тържественото новогодишно заседание на Сената.

— Просто законите на Сула са в огромната си част практични и благоразумни. Той се оказа същинско чудо! — отговори Вация.

Апий Клавдий кимна в съгласие. Вация знаеше истинската причина за подобна апатия: колегата му не беше добре със здравето след завръщането си от безплодната обсада на Нола, която ръководеше вече десета година. Клавдий Пулхер беше на всичко отгоре вдовец с шест деца на главата, които всички се славеха като твърде невъзпитани, склонни да разрешават личните си проблеми в смъртоносни побоища из улиците на града.

Вация изпитваше известно съчувствие към него, затова го потупа по рамото.

— Хайде, Апий Клавдий, погледни с по-голяма увереност в бъдещето! Знам, че пътят беше дълъг и труден, но ти вече достигна върха!

— Няма да съм го достигнал, преди да възстановя отнетите богатства на семейството — възрази мрачно Клавдий Пулхер. — Тази гад Филип ми отне всичко и го предаде на Цина и Карбон… А Сула още нищо не ми е върнал.

— Трябваше да му напомниш. Знаеш, че е затрупан с работа. Защо не участва в търговете с имотите на проскрибираните?

— Ако си спомняш, стоях пред Нола.

— Догодина ще те пратят да управляваш някоя провинция, така ще си върнеш всичко изгубено.

— Ако здравето ми позволи.

— О, Апий Клавдий! Стига толкова мрачни мисли! Ще оцелееш!

— Не мога да съм сигурен — отговори той. — Като си знам късмета, сигурно ще ме пратят в Далечна Испания да сменя Пий.

— Няма, няма, обещавам ти — увери го Вация. — Ако не смееш сам да се обърнеш към Луций Корнелий, аз ще поговоря с него! И ще го помоля да ти даде Македония. Тя винаги ще донесе няколко торби със злато и ще ти осигури сключването на важни държавни поръчки. Да не говорим, че можеш да продадеш гражданство на някои богати гърци.

— Не знаех, че има и богати гърци — призна си Апий Клавдий.

— Навсякъде има богати хора, дори в най-бедните страни. Има хора, които са способни да трупат пари, където и да живеят. Дори гърците, въпреки политическия си идеализъм, не успяха да премахнат богаташите от родината си. Богаташът би си проправил път навсякъде, дори в републиката на Платон!

— Имаш предвид хора като Крас.

— Чудесен пример! Всеки друг на негово място би се скрил в миша дупка след онзи конфликт със Сула, но не и нашият Крас!

Намираха се в Курия Хостилия, където по изключение Сенатът щеше да проведе първото си заседание за годината. Обикновено новогодишното заседание се свикваше в храма на Юпитер Оптимус Максимус, но той още не беше ремонтиран, а големият брой на сенаторите не позволяваше да се съберат в светилищата на Юпитер Статор или Кастор и Полукс. В крайна сметка след заседанието сенаторите трябваше да се излегнат удобно на кушетки, за да отпразнуват Новата година с обилен обяд…

— Шшт! — прекъсна колегата си Клавдий. — Сула ще говори.

— Е, назначени отци — започна своята поредна реч диктаторът в очевидно добро настроение, — в основни линии цялата работа вече е свършена. Както възнамерявах от самото начало, постарах се да вдигна Рим на крака и да прокарам нови закони, които да защитят старите традиции и обичаи. И успях. Но ще продължа да изпълнявам диктаторската длъжност до месец квинктил, когато ще проведа изборите за магистрати за следващата година. Това вече всички знаете. Надявам се обаче, не смятате, че човек, натоварен с толкова власт, ще се прояви като глупак, ако доброволно отстъпи управлението. Затова и ви напомням, че ще се откажа от диктатурата едва след изборите през квинктил. Това означава, че магистратите, които ще управляват следващата година, ще бъдат последните, които лично ще избера. За в бъдеще всички избори ще бъдат свободни и отворени за желаещите кандидати. Има мнозина, които бяха недоволни от правото на диктатора да назначава магистрати, допускайки до кандидатските списъци само толкова желаещи, колкото места има за попълване. Но както неведнъж съм повтарял, диктаторът има нужда да работи с хора, които са готови да му осигурят пълна подкрепа. На гласоподавателите не може да се разчита непременно да изберат най-достойните, не е сигурно дори дали ще уважат онези, които по традиция отговарят на условията и са доказали с опита и личните си добродетели, че заслужават висши магистратури. Затова в качеството си на диктатор се постарах начело на държавното управление да застават хора, които едновременно се ползват с моето доверие и са доказали, че висшите длъжности им се полагат по право и по чест. Като например моя скъп приятел върховния понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий: той продължава да оправдава моето доверие и да се ползва с благоволението ми, затова сега с на път за Далечна Испания, където ще се разправи с изменника на родината Квинт Серторий.

— Като че ли повтаря едно и също — прецени с критичен тон Катул.

— Защото няма какво да каже — отговори му Хортензий.

— Освен че ще слезе от властта през квинктил.

— И аз започвам вече да го вярвам.

Но още същото това новогодишно празненство, което започваше толкова обещаващо, щеше да завърши с пристигането на лоши новини от Александрия.

Часът на Птолемей Александър Млади беше ударил й началото на току-що изминалата година — втората от властването на Сула. От Александрия бе дошла вестта, че цар Птолемей Сотер Нахутеното зърно умрял, с което владенията му преминали в ръцете на дъщеря му Вереника. Макар че по наследство короната й принадлежала, според египетските закони тя нямала право да управлява сама. Затова делегацията от Александрия съвсем почтително се бе допитала до Луций Корнелий Сула, дали не би бил така добър да дари Египет с достоен владетел в лицето на Птолемей Александър Млади?

— А какво ще стане, ако ви откажа? — беше попитал той.

— Тогава Египет ще стане владение на царете Митридат и Тигран — беше му отговорил водачът на делегацията. — Престолът трябва да се заеме от представител на династията на Птолемеите. Ако Птолемей Александър не бъде провъзгласен за фараон, ще трябва да се обърнем към Митридат и Тигран, за да ни пратят по-възрастния от двамата незаконородени принцове — Птолемей Филаделф, когото наричат също така Авлет заради гръмовния му глас.

— Разбирам, че един незаконороден наследник на престола може да бъде обявен за цар по елинистическите закони, но дали същият би могъл да се смята за законен фараон? — бе попитал Сула, който бе отделил известно време да се запознае с египетските монархически проблеми.

— Ако беше син на жена от простолюдието, със сигурност не — бяха му отговорили александрийци. — Но Авлет и по-малкият му брат са синове на Птолемей Сотер и принцеса Арсиноя, царската наложница, която беше най-голямата законородена дъщеря на царя на Набатея. Отдавна имаме обичай по-нископоставените владетели на Арабия и Палестина да пращат големите си дъщери като наложници на фараона на Египет, защото подобна връзка е доста по-почтена, отколкото официалното сключване на брак между фараона и неотговарящи на ранга му княжески династии. Бащите на наложниците също имат интерес от подобни връзки, защото получават гаранции от египетска страна, че ще могат спокойно да търгуват из Арабския залив (Червено море) и с народите оттатък пустинята.

— Значи твърдите, че и Александрия, и Египет биха приели някой от незаконородените египетски принцове да стане фараон при условие, че майка му е с царствен произход?

— В случай, че не успеем да поставим на престола Птолемей Александър, това е неизбежно, Луций Корнелий.

— Но те са марионетки на Митридат и Тигран — бе рекъл замислено Сула.

— След като и двамата са женени за дъщери на Митридат, това е неизбежно. Тигран е разпрострял владенията си в непосредствена близост с границите на Египет, затова не можем да искаме от нашите принцове да се разведат с понтийските си съпруги. От името на Митридат Тигран спокойно би ни нападнал, а ние не сме достатъчно подготвени за война с такъв могъщ противник. Освен това и двете снахи имат достатъчно птолемейска кръв в жилите си, затова не бихме намерили по-добри кандидатки за египетски царици. Освен ако — хитро бе добавил египетският парламентьор, — дъщерята на Птолемей Сотер от неговата друга наложница, дъщерята на царя на Идумея, не порасне достатъчно, за да се омъжи за Авлет. Тя е наполовина птолемейка и струва повече от понтийските принцеси.

Сула рязко бе заявил:

— Оставете всичко на мен, аз ще уредя въпроса. Няма да позволим на Армения и Понт да решават съдбата на Египет!

Самият той отдавна бе намерил разрешение на въпроса, затова незабавно се бе насочил към богаташката вила на Пинцийския хълм, където живееше Птолемей Александър.

— Нахутеното зърно е мъртъв? — беше се зарадвал Птолемей Александър.

— Мъртъв и погребан. Царица Вереника управлява сама.

— Значи трябва да вървя! Трябва да тръгвам веднага! Няма време за губене!

— Ще тръгнеш, когато аз реша, нито миг по-рано — грубо го беше срязал Сула. — Седни, царю, и ме изслушай.

Негово величество беше седнал. Безкрайните му воали му придаваха вид на парцалена топка, очите му гледаха доста смутено изпод стибия, с който рисуваше не само веждите, но и скулите си — това беше желанието на Птолемей, да заприлича на жива погребална маска с изрисуваните всевиждащи очи на Озирис. Египтянинът беше боядисал в черно и клепачите си, а над клепачите беше се боядисал с бяло, така че на Сула му беше невъзможно да проникне в погледа на човека Птолемей Александър — той имаше пред себе си само някакво анонимно изображение на египетски владетел. Подобен грим, бе разсъждавал неведнъж диктаторът, имаше подчертано зловещ ефект — навярно това беше и целта.

— Не можеш да говориш на един цар като на свой подчинен — беше се възпротивил Птолемей Александър.

— Няма нито един цар на света, който да не ми е подчинен — бе му отвърнал с презрение Сула. — Аз управлявам Рим! А това ме превръща в най-великия владетел между водите на Океана и Инд. Затова ще ме изслушаш, царю, и няма да ме прекъсваш! Можеш да отидеш в Александрия и да заемеш престола. Но само при определени условия. Разбираш ли ме?

— Какви условия?

— Да си напишеш завещанието и да го оставиш на съхранение при колегията на весталките, тук, в Рим. Завещанието трябва да бъде съвсем просто. В случай, че умреш без законен наследник, ще завещаеш цялото си царство на Рим.

Птолемей Александър беше ахнал при това предложение.

— Не мога да го направя!

— Можеш да направиш всичко, което поискам от теб. Ако държиш да царуваш в Александрия… Това е цената, която искам от теб. Египет трябва да мине под римско управление, ако не се сдобиеш със законен наследник.

Очите на египтянина се бяха завъртели наляво-надясно иззад изрисуваните клепачи, плътно начервените му устни се бяха раздвижили нервно, сякаш спореха една с друга как да отговорят на римлянина. Кой знае защо, Сула се беше сетил за Луций Марций Филип.

— Добре, съгласен съм на тази цена — беше вдигнал рамене Птолемей Александър. — За разлика от останалите египтяни аз не вярвам в задгробния живот, така че не ме вълнува какво ще стане след смъртта ми.

— Прекрасен довод! — беше го похвалил Сула. — Доведох секретаря си, за да подпишеш документа още сега. Разбира се, ще използваш всички царски печати и ще се подпишеш с личния си картуш. Не искам да се разправям с александрийци след смъртта ти. — Той беше плеснал с ръце и заповядал на египетските слуги да извикат личния секретар на царя. — Всъщност има и още едно условие.

— Какво? — отчаяно бе попитал царят.

— Мисля, че притежаваш две хиляди златни таланта, депозирани в една банка в Тир. Там те стоят още от времето на баба ти Клеопатра. Митридат успя да докопа парите, които беше оставила на остров Кос, но не и това, което е било скрито в Тир. А цар Тигран все още не е успял да покори финикийските градове. Достатъчно проблеми му създават евреите. Ще оставиш тези две хиляди таланта злато на Рим.

Един поглед и царят се бе убедил, че няма място за спорове; пак беше вдигнал рамене и бе кимнал в съгласие.

Секретарят Флоскул бе дошъл, Птолемей Александър бе пратил робите си да донесат печатите и картуша, с което на бърза ръка завещанието беше изготвено и свидетелите се подписаха под него.

— Ще го внеса вместо теб — беше казал Сула на прощаване, — тъй като ти нямаш право да прекрачваш померия.

Два дни по-късно Птолемей Александър Млади бе заминал от Рим заедно с александрийската делегация и от Путеоли беше хванал кораб за Египет; по-удобно бе да се прекоси Средното море в тази му част, след което да се следва африканският бряг от Римска Африка през Киренайка до Александрия. Освен това самият египетски цар бе държал да не приближава гръцки, малоазийски и финикийски брегове, да не би агенти на Митридат или Тигран да го заловят.

Същата пролет в Рим бе дошло спешно съобщение от Александрия, в което римски агент (навярно търговец, служещ и на родината) съобщаваше за трагедията, сполетяла цар Птолемей Александър II. Като пристигнал след дългото пътешествие по море, царят се оженил за своята сестра и братовчедка едновременно Вереника. Осемнайсет дни царят си царувал мирно и тихо и прикривал нарастващата си ненавист към жена си. Но на деветнайсетия ден от царуването си рано сутринта Птолемей Александър навярно си казал, че като жена Вереника не представлява пълноценно човешко същество, и заповядал убийството на своята четиридесетгодишна жена, сестра, братовчедка и царица. Заедно със своя баща Нахутеното зърно Вереника обаче отдавна управлявала Египет, затова жителите на Александрия я обожавали. В по-късните часове на този деветнадесетия ден от царуването на Птолемей Александър II народът щурмувал двореца, извел насила царя и буквално го разкъсал на агората. Египет се оказал изведнъж без цар и без царица.

— Чудесно! — без възкликнал Сула, щом прочете докрай писмото на своя агент, и веднага беше пратил в Александрия римска Сенатска делегация начело с бившия цензор Марк Перперна. Делегацията трябваше да занесе последното завещание на цар Птолемей Александър II. По пътя обратно за дома римските сенатори имаха за задача да се отбият и в Тир, за да приберат двете хиляди таланта злато.

И от този пролетен ден до самата Нова година никой нищо не бе чул нито за делегацията, нито за съдбата на Египет. Докато не се прибра самият Марк Перперна.

— От самото начало бяхме преследвани от лош късмет — разказваше той на Сула. — При бреговете на Крит претърпяхме корабокрушение и ни плениха пирати — два месеца бяха нужни, за да съберат гръцките градове в Пелопонес достатъчно пари за откуп, накрая трябваше да продължим пътуването си към Кирена на запад и оттам покрай либийския бряг до Александрия.

— И как пътувахте? С пиратски кораб? — попита Сула, който съзнаваше колко сериозна е новината, но пак изгаряше от желание да се изсмее на глас; Перперна изглеждаше толкова състарен, толкова съсипан, толкова изплашен…

— Както правилно предположи, с пиратски кораб.

— И какво ви се случи, след като най-накрая пристигнахте в Александрия?

— Нищо добро, Луций Корнелий, нищо добро! — Перперна тежко въздъхна. — Заварихме александрийците в много по-добро положение, отколкото очаквахме. Бяха действали бързо и енергично. Знаели са много добре към кого да се обърнат, след като ликвидират Птолемей Александър.

— С каква цел да се обръщат и към кого?

— С цел да си приберат двете копеленца на Птолемей Сотер, Луций Корнелий. Веднага пратили просители при цар Тигран в Сирия да измолят освобождаването на двамата младежи едновременно: по-големият щял да управлява Египет, а по-малкият — Кипър.

— Умно, но не и неочаквано. Продължавай.

— Докато стигнем Александрия, цар Птолемей Авлет вече ни чакаше на престола, а жена му — дъщерята на цар Митридат — седеше до него под името Клеопатра Трифена. По-малкият брат, когото александрийци са свикнали вече да наричат Птолемей Кипърски, бил пратен да управлява Кипър в качеството на регент. Жена му — още една дъщеря на Митридат — била заминала с него.

— А тя как се казва?

— Митридатида Ниса.

— Цялата тази история е незаконна — навъси се Сула.

— Не и според александрийци!

— Продължавай, Перперна, продължавай! Стигаме вероятно до най-лошото.

— Е, разбира се, ние показахме завещанието и съобщихме на александрийци, че сме дошли в качеството си на официална римска делегация, за да осъществим анексирането на царство Египет към Римската империя и превръщането му в римска провинция.

— И те какво ти отговориха, Перперна?

— Изсмяха ни се, Луций Корнелий. Адвокатите им използваха няколко различни метода, за да ни убедят, че завещанието е нищожно, след което ни посочиха царя и царицата и ни уведомиха, че имат напълно законен наследник на египетския престол.

— Но те не са законни!

— Само според римските закони, говореха адвокатите, отричайки, че нашето право може да важи в Египет. Според египетското право, което според мен се състои най-вече от разпоредби, налагани според случая в една или друга ситуация, но все, с цел да защитят моментните интереси на александрийци, царят и царицата на Египет са напълно законни владетели.

— И вие какво направихте, Перперна?

— Какво можехме да направим, Луций Корнелий? В Александрия беше струпана войска! Можехме само да благодарим на родните си богове, че успяхме да се измъкнем живи и здрави от Египет.

— Много правилно — съгласи се Сула, който нямаше навика да се заяжда за дреболии, когато имаше да решава наистина важни въпроси. — И все пак факт е, че завещанието е напълно законно, следователно Египет по право принадлежи на Рим. — Диктаторът нервно барабанеше с пръсти по масата. — За нещастие Рим не може да реагира решително в този момент. Трябваше да пратя четиринадесет легиона в Испания, за да усмирят Квинт Серторий, а нямам никакво намерение да правя разходи по нова военна кампания. Не и докато Тигран си разиграва коня из Сирия, без да има кой да го спре… След като в момента партите се изтребват взаимно в гражданска война. Ти успя ли да запазиш завещанието?

— О, да, Луций Корнелий.

— Тогава още утре ще уведомя Сената какво се е случило и ще върна завещанието на весталките да го пазят до деня, в който Рим ще е в състояние да завладее Египет със сила. Мисля, че друг начин да встъпим във владение на нашето законно наследство няма.

— Египет е баснословно богата страна.

— Не ми казваш нищо ново, Перперна! Птолемеите са седнали на най-голямото гърне с жълтици на света, а земите им са едни от най-плодородните. — Сула си придаде изражение, с което сочеше, че разговорът е приключил, но накрая добави: — Предполагам, всичко това навежда на мисълта, че не си успял да прибереш златото на Птолемей от Тир?

— О, в това успяхме без особени затруднения, Луций Корнелий. Банкерите ни предадоха парите само срещу показване на завещанието. По пътя за Рим, както ти изрично ни беше заповядал.

Сула прихна да се смее.

— Добра работа си свършил, Перперна! Готов съм да ти простя юридическото поражение в Александрия! — Той стана и доволно потри ръце. — Сумата е добре дошла за хазната. Надявам се, че и Сенатът ще се съгласи. Излиза поне, че не сме си похарчили напразно парите за делегация.

Всички източни владетели създаваха усложнения — едно от наказанията, които Рим трябваше да търпи заради собствените си вътрешни неуредици. Необходимостта Сула да се завърне в родината не му беше позволила да сломи окончателно мощта на Митридат и Тигран. Той едва си беше тръгнал за Италия, когато Митридат поднови интригите си в Кападокия. Луций Лициний Мурена (управител по онова време и на Азия, и на Киликия) веднага бе започнал военни действия срещу понтийците — без знанието и позволението на Сула и в противоречие с договора от Дардан. На първо време Мурена се беше справил отлично, докато от самонадеяност не беше претърпял няколко злощастни поражения на понтийска земя. Сула се беше принудил да прати стария Авъл Габиний, за да заповяда на Мурена да се прибере обратно в границите на провинцията си. Имаше намерение да накаже Мурена заради безразсъдното му поведение, но тъкмо тогава възникна конфликтът с Помпей; затова на Мурена бе позволено да се прибере в Рим и дори да ознаменува триумф, за да постави Помпей на мястото му.

Междувременно Тигран беше използвал последните шест години, за да разшири арменското царство в южна и западна посока за сметка на царството на партите и на бързо разпадащото се царство Сирия. Беше се възползвал от ситуацията, когато научи, че старият партски цар Митрадат е твърде болен, за да се заеме с предвижданото нахлуване в Сирия, твърде болен дори да възпре нашествието на варварите масагети, които завзели северните и източните краища на собственото му царство, както и да попречи на един от синовете си, Готарзес, да узурпира властта във Вавилон.

Както самият Тигран беше предрекъл навремето, смъртта на Митрадат Партски доведе до война за партското наследство, усложнена до крайна степен от факта, че покойният владетел имаше три официални царици — двете бяха негови сестри, третата — дъщеря на самия Тигран на име Автома. Докато различните синове от различните жени на Митрадат воюваха за жалкото наследство, още една жизненоважна за царството сатрапия се отцепи — богатата област Елам, напоявана от водите на притоците на Тигър — Хоасп и Паситигър. Пристанищата на изток от делтата на Тигър и Ефрат, единствените в царството, които не се затлачваха с тиня, бяха изгубени, както и Суза, една от царските резиденции. Независимо от това, синовете на стария цар Митрадат продължаваха своята братоубийствена война.

Във войната се намеси и Тигран. Първият му ход (в годината, когато умря Гай Марий) бе да завладее едно след друго малките царства в пограничните земи между Сирия и Мала Азия — Софена, Гордиена, Адиабена и най-накрая — Осроена. След като се справи с четирите държавици, той можеше да се похвали, че владее всички земи на изток от Ефрат — от Томиза на север до Европа на юг; големите градове Амида, Едеса и Низиб бяха вече част от Армения, а това означаваше, че всички мита, които търговците плащаха по протежението на голямата река, отиваха за арменския цар. Но вместо да повери такъв печеливш занаят като събирането на мита на своите арменски сънародници, Тигран спечели на своя страна арабите-скинити, които контролираха неплодородните земи по средното течение на Тигър и Ефрат — на юг от Осроена. В замяна на митата, които те събираха за него, те му плащаха дан и от всички преминаващи през земите им кервани. Макар да бяха обикновени номади — бедуини, Тигран засели арабите-скинити в Едеса и Кара и им нареди да събират мита в пристанищата Самосата и Зевгма. Арабският цар (абгар — както го наричаха самите араби) се превърна в клиент на Тигран, а гръкоезичното население на всички градове, завзети от арменския владетел, бяха принудени да се преселят в онези краища на Армения, където досега никой не беше и чувал гръцка реч. Тигран искаше на всяка цена да се превърне в пълноценен елинистичен владетел — и какъв по-добър начин да елинизираш царството си от това да създадеш гръкоезични колонии в самото му сърце?

Като дете Тигран бе прекарал няколко години като заложник на партския цар и беше живял в Селевкида на Тигър, далеч от родната Армения. Когато баща му умря, той беше единственият жив негов наследник, но царят на партите бе поискал огромен откуп, за да освободи младия принц — няколко долини в най-плодородните краища на Армения, така наречената област Мидия Атропатена. Сега Тигран нахлу в Мидия Атропатена и си възвърна седемте долини заедно със залежите им от злато, лапис лазули и тюркоаз и тучните пасбища.

Все пак Тигран си даде сметка, че не му достигат бойни коне, за да увеличи тежката си конница. Арменската конница, така наречените катафракти, бяха облечени от главата до петите в дрехи от желязо, също както и конете, които съответно трябваше да носят огромна тежест. Подобни коне се отглеждаха единствено в областта Ниса, в същинска Мидия. Затова на следващата година Тигран нахлу в същинска Мидия и я присъедини към царството си. Екбатана, лятната царска резиденция на партските царе преди тях — на царете на Мидия и Персия, включително и Александър Македонски — беше изгорена из основи, а самият дворец беше плячкосан.

Три години бяха минали оттогава. Докато Сула бавно напредваше из Италия, Тигран обърна вниманието си на запад и премина Ефрат, за да нахлуе в Комагена. Без да срещне съпротива, той окупира цяла Северна Сирия между планините Аман и Ливан, включително богатия и цветущ град Антиохия, и долната част от долината на река Оронт. Дори част от Малка Киликия попадна под властта му — по източните брегове на залива Исик.

Сирия отдавна принадлежеше на елините, цялото й население говореше гръцки и беше под силното въздействие на гръцките традиции. Щом установи властта си над новите провинции, Тигран подкара жителите на цели градове и ги изпрати да живеят в новопостроената арменска столица Тигранокерта. Най-облагодетелствани бяха занаятчиите, от които никой нямаше право да остане в Сирия. Тигран имаше интерес да закриля новите гръкоезични имигранти от персийскоговорящото местно население, които бяха задължени под страх от смъртно наказание да се отнасят добре с новодошлите.

И докато Сула водеше своята законодателна кампания в качеството си на римски диктатор, Тигран официално си присвои титлата, за която отдавна копнееше — цар на царете. Сирийската царица Клеопатра Селена — най-малката сестра и бивша съпруга на египетския цар Птолемей Сотер, която бе управлявала Сирия чрез няколкото си съпрузи от династията на Селевкидите, беше отведена от Антиохия в някакво селце край Ефрат, където я принудиха да живее като обикновен човек. Мястото й в двореца се зае от сатрапа Магадат, който трябваше да управлява Сирия от името на царя на царете Тигран.

„Цар на царете“, горчиво размишляваше Сула. Нямаше начин някое източно деспотче да се сдобие с власт и да й обяви за цар на царете. Изглежда, дори двете копелета Птолемей Сотер, които сега уж управляваха Египет и Кипър заедно с понтийските си царици, се бяха обявили за царе на царете. Но завещанието на Птолемей Александър ІІ беше напълно законно; това той добре знаеше, защото лично бе свидетелствал как египтянинът подписа документа, рано или късно Египет щеше да принадлежи на Рим. Засега Птолемей Авлет щеше да бъде оставен да си носи короната; но не и да управлява на спокойствие, закани се Сула. Протежетата на Митридат не биваше да знаят миг покой. Римският Сенат щеше да праща послание след послание до Александрия с искане Птолемей Авлет да слезе от престола и да предаде Египет на законния му владетел — римския народ.

Колкото до самия Митридат Понтийски — той бил загубил някакви си двеста хиляди войници из мразовитите кавказки планини, — той трябваше да престане да напада Кападокия. След като прати жалба до Сула заради действията на Мурена, който бил плячкосал и опожарил четиристотин селища по течението на река Халида, Митридат отново бе завзел кападокийските брегове на същата тази река Халида. И за да убеди съседите, че агресията му е законна, той осигури нова жена на цар Ариобарзан, поредната от дъщерите си. Когато Сула научи, че момичето е само на четири години, той прати нов посланик до цар Митридат и му заповяда на всяка цена да освободи територията на Кападокия. Посланикът наскоро се беше завърнал е писмо от Митридат, който обещаваше да се изтегли; нещо повече, обещаваше да прати в Рим делегация, която да ратифицира официално договора от Дардан.

— Дано не си прави сметката делегацията му да пристигне след година-две — каза си Сула, докато мислено се прощаваше с досадните източни деспоти и търсеше жена си. Вече беше далеч от кабинета му и той, без да се усети, завърши разсъжденията си пред нея: — Защото ако такива са му плановете, няма да ме заварят… Да ги видим как ще се оправят сами със Сената!

— Какво каза, любов моя? — сепна се Валерия.

— Нищо. Дай целувка.

Целувките й бяха нежни, а самата Валерия Месала беше топъл и мил човек. На първо време поне Сула се радващ на четвъртия си брак. Но не го намираше за особено стимулиращ. Донякъде това се дължеше на старостта и болестта му, но също така на неспособността на всички римски аристократки да бъдат умели съблазнителки. Сула така и не можеше да срещне онази жажда за плътско изживяване, която търсеше у всеки свой партньор. Диктаторът все по-трудно извършваше своите подвизи, но за целта трябваше и отсрещната страна да го предизвиква! Как така жените можеха да се влюбят в някой мъж, но да не се отдадат изцяло на сексуалните му фантазии?

— Предполагам, че жените са просто пасивни получатели на нашата страст, Луций Корнелий — отговори на въпроса му Варон, станал неволен събеседник по тази деликатна тема. — Жените са създадени да приемат, да задържат, да съхраняват — това нещо, което тръгва от мъжкия пенис и излиза с раждането на бебето. А този, който съхранява, е по природа пасивен. Налага се да е пасивен! Същото е и с животните. Мъжкарят е активният участник в сношението, той е този, който търси да се отърве чрез контактите си с различни женски от това, което напира у него.

Беше дошъл да съобщи на Сула, че Помпей ще посети за кратко Рим; дали диктаторът би желал да разговаря с младия му приятел? Но вместо да уговори аудиенция за другаря си, сам Варон се оказа поканен на аудиенция.

Сула свъси почернените си вежди.

— Да не би да искаш да кажеш, Вароне, че всеки почтен съпруг трябва да се чифтоса с половината женски свят в града?

— Не, разбира се, че не! — уплаши се Варон. — Така и така, всички жени са пасивни, дали с една или с много, мъжът ще си остане незадоволен!

— Значи искаш да кажеш, че ако мъжът иска да задоволи в истинска степен своите плътски желания, той трябва да си потърси партньори сред собствения си пол? — попита го все така сериозен старецът.

— Ух! Ъх! Хм! Не, Луций Корнелий! Определено не.

— Тогава какво да прави един почтен съпруг?

— Аз изследвам нещата само от природната им страна, така че не съм достатъчно образован, за да говоря и поетичната! — промърмори Варон, който започваше да съжалява, че е посетил този толкова потаен и способен да плаши старец. Работата беше там, че от времето, когато Варон се бе заел да маже болното лице на Сула с мехлема, диктаторът до такава степен го беше обикнал, че започна да споделя с него всякакви свои тайни. А ако младият човек не се обадеше известно време, той му се сърдеше.

— Спокойно, Вароне, не виждаш ли, че се шегувам? — засмя се Сула.

— Човек никога не знае дали се шегуваш, или говориш сериозно, Луций Корнелий. — Варон се замисли как да съобщи за идването на Помпей.

— Дочувам — не се стърпя Сула, — че Варон Лукул е успял да се отърве от осиновената си сестра… Твоя братовчедка, предполагам.

— За Теренция ли говориш? — Лицето му грейна от радост. — О, да! Голям късмет!

— Не си спомням кога за последен път — усмихна се Сула, който започваше да изпитва слабост към клюките — богата жена е имала проблем да си намери съпруг.

— Въпросът не стои точно така. Човек винаги може да намери желаещ да се ожени за богата жена. Проблемът с Теренция, която е най-опърничавата жена в Рим, е, че открай време е отказвала да общува с който и да било кандидат, одобрен от роднините й.

Сула се ухили до уши.

— Искаш да кажеш, че е предпочитала да си стои у дома и да трови живота на Варон Лукул?

— Може би. Макар че доколкото знам, тя го харесва. Просто у нея нещо е сгрешено по природа — и как би могла тя да се промени, щом й е заложено по рождение?

— Какво се е случило тогава? Да не се е влюбила от пръв поглед?

— Не става дума за любов от пръв поглед. Връзката беше предложена от нашия искрен приятел и едновременно с това изпечен мошеник Тит Помпоний, който напоследък започна да се нарича Атик заради любовта си към Атина. По всяка вероятност двамата с Марк Тулий Цицерон са се познавали от много отдавна. А откакто ти, Луций Корнелий, уреди нещата тук в Рим, Атик придоби навика да се появява поне веднъж в годината в родния си град.

— Знам — кимна Сула, който нямаше нищо против финансовите операции на бившия си съсед, както нямаше нищо против тези на Крас. Нека Крас трупа пари, Сула се възмущаваше само от факта, че доскорошният му съюзник бе стигнал дотам с алчността си да злоупотребява с проскрибциите.

— Както и да е, славата на Цицерон като юрист все повече расте. Та с нея пораснали и амбициите му. Но кесията му е празна. Налагало се да си намери някоя богата наследница, макар да се очертавало тази наследница да е някоя от незабележителните момиченца, дъщеря на съмнителни римски новобогаташи. Но Атик му предложил Теренция. — Варон замълча и се вгледа в събеседника си. — Ти изобщо познаваш ли Марк Тулий Цицерон?

— Помня го доста добре от времето, когато беше момче. Покойният ми син, с когото бяха връстници, се беше сприятелил с него. По онова време на Цицерон се гледаше като на чудо. Но откакто синът ми умря, та чак до делото срещу Секст Росций, изобщо не съм го виждал, ако се изключи службата му като писар в щаба ми по време на Съюзническата война в Кампания. Никак не се е променил. Просто си е намерил своята естествена среда. И сега е все така педантичен, словоохотлив и надут, какъвто си го спомням и като малък. Забележи, че това са качества, подходящи за добрия адвокат! Но не мога да му отрека, че има изключителен вкус към изящната фраза, а пък и изобщо е доста интелигентен! Най-голямата му грешка е, че има общо с Гай Марий. И двамата са от Арпин.

Варон кимна в съгласие.

— Та Атик понатиснал Варон Лукул, който обещал да предаде Цицероновото предложение на Теренция. И за огромна негова изненада сестра му поискала да се запознае с Цицерон! Вече била слушала за забележителните му изяви в съда, затова казала на Варон Лукул, че е склонна да се омъжи за човек, който е способен да придобие слава. Цицерон, казала тя, може да се окаже подходящ.

— Колко е голяма зестрата й?

— Огромна! Двеста таланта.

— Следователно кандидати за ръката й винаги биха могли да се намерят и сред тях все ще има по-красив от Цицерон. Започвам да уважавам тази Теренция. Не са много жените в Рим, устояли на професионалните зестрогони.

— Теренция е грозна, намусена, свадлива и свидлива — рече Варон. — Вече е на двайсет и една, а още не е пожелала да се омъжи. Мен са ме учили, че момичетата трябва да слушат главата на семейството и да се омъжват, за когото им кажат, но не се е родил мъжът, който може да заповяда каквото и да е на Теренция.

— А бедният Варон Лукул е толкова мил човек. — На Сула ставаше все по-забавно.

— Именно.

— И така, Теренция се запознала с Цицерон?

— Да, запозна се. И се случи нещо, в което не можехме да повярваме — пожела да се омъжи за него.

— Късметлия е този Цицерон! Още един от любимците на съдбата! Парите й ще му дойдат доста добре.

— Ти така си мислиш — каза мрачно Варон. — Теренция сама изготви брачния договор и си запази пълен контрол върху зестрата. Съгласи се единствено, ако им се родят дъщери, да осигури тяхната зестра, както и да даде своя дял за кариерата на евентуалните си синове. Колкото до самия Цицерон, не е той човекът, който ще успее да измъкне нещо от Теренция!

— Как го намираш него като човек, Вароне?

— По-скоро свестен. Но мисля, че е слабохарактерен. И в същото време склонен да се главозамайва. Самочувствието му на интелектуален гений е непоносимо и той е твърдо убеден, че никой не може да се мери с него. Има големи амбиции. Мрази да му напомнят, че Гай Марий му е далечен роднина! Ако Теренция беше от онези незабележителни щерки на римските новобогаташи, Цицерон навярно не би я удостоил с поглед. Но майка й е патрицианка, пък и преди това е била омъжена за Квинт Фабий Максим, което означава, че Фабия — весталката се пада сестра по майка на Теренция. Затова тя е „добра партия“, ако разбираш какво имам предвид. — Той направи кисела гримаса. — Цицерон е като Икар, Луций Корнелий. Надява се да отлети до самото слънце — доста опасна задача, ако си човек без потекло и без сестерция.

— Изглежда, въздухът в Арпин доста спомага за изграждането на подобни характери — съгласи се Сула. — Рим може само да се радва, че поредното чудо от Арпин не притежава военен талант!

— Даже напротив, доколкото съм чувал.

— О, аз го знам от личен опит! Когато служеше под мое командване, бях го назначил за личен писар. Само при вида на оръжие пребледняваше. Но пък никога не съм имал по-добър секретар от него! Кога е сватбата?

— Във всеки случай не преди Варон Лукул и брат му да са организирали римските игри през септември — засмя се Варон. — В момента двамата ги занимава една-единствена мисъл: как да поставят най-зрелищните игри, които Рим е виждал през последните сто години!

— Жалко, че няма да съм в Рим, за да ги видя — рече Сула, но не изглеждаше твърде разочарован.

Настъпи кратко мълчание, което Варон използва.

— Луций Корнелий, чудя се дали знаеш, че Гней Помпей скоро ще намине към Рим? — подхвърли той. — Би желал да те навести, но си дава сметка колко си зает.

— Никога не съм чак толкова зает, че да не мога да посрещна Великия! — отвърна весело Сула и го стрелна с любопитен поглед. — Още ли го преследваш с писалката и листа да записваш всяка негова пръдня, Вароне?

Младежът пламна от неудобство; човек наистина не знаеше как Сула ще погледне на най-невинни неща. Така например, дали не си мислеше, че Варон трябва да отделя повече време, за да записва делата (и пръдните) на Луций Корнелий Сула, вместо на някакъв си Помпей? Затова отговори възможно най-уклончиво:

— От време на време. Всичко започна съвсем случайно, защото му бях на гости, когато избухна войната, и нямаше как да откажа на ентусиазма му. Тогава ми каза, че трябва да пиша не естествена история, а история на Рим. И оттогава това и правя. Но не съм станал личен биограф на Помпей.

— Много добър отговор!

И така, когато Варон напусна дома на диктатора на Палатинския хълм, трябваше да си почине насред улицата. Хората открай време говореха за двете природи на Сула — лъвската и лисичата; Варон обаче оставаше с впечатлението, че най-опасното животно, което диктаторът таеше в себе си, е обикновената домашна котка.

И все пак добре се беше справил. Когато Помпей се появи в Рим заедно с жена си, той се настани както обикновено в семейната къща в Карина. Варон го посрещна с новината, че Сула ще се радва да го види и дори ще му отдели достатъчно време да си побъбрят. Така поне се изразяваше Сула; но човек винаги трябваше да си има едно наум. „Бъбренето“ с него можеше да се окаже по-опасно от ходене по въже над нагорещена жар.

Затова пък колко самонадеян и безгрижен е младежът Помпей! Хукна презглава да се среща с диктатора.

— И как върви съпружеският живот? — попита го едва ли не от вратата Сула.

Помпей буквално сияеше от щастие.

— Прекрасен! Каква жена само си ми намерил, Луций Корнелий! Красива, образована, мила. Вече чака дете. Още в края на тази година ще роди първия ни син.

— Син? Откъде си толкова сигурен, че ще е момче, Велики?

— Убеден съм.

Старецът се подсмихна.

— Е, нали и ти си от любимците на Фортуна, предполагам, че наистина ще е син. Гней Младши… Касапина, Малкия Касапин, Съвсем Малкия Касапин.

— Добре звучи! — отвърна му Помпей, без изобщо да се засяга.

— Изобщо в рода създавате истинска традиция.

— Точно така си е! Три поколения!

Той се облегна на стола, видимо доволен. Но след малко, както забеляза Сула, нещо в големите му сини очи се промени. Сула търпеливо го изчака да намери точните думи.

— Луций Корнелий…

— Да.

— Законът, който прокара — онзи, според който Сенатът можел да потърси пълководец извън редиците си, ако такъв не можел да се намери сред сенаторите…

— Имаш предвид закона за специалното поръчение?

— Именно.

— Какво те интересува?

— Дали би могъл да се отнася и до мен?

— Би могло.

— Но само ако никой от сенаторите не пожелае да поеме командването?

— Законът не казва точно това, Велики. Там пише: ако сред тези, които пожелаят, не се намери способен и опитен човек.

— А кой решава кой е опитен и способен?

— Сенатът.

Отново настъпи мълчание. Накрая Помпей добави:

— Би било добре, ако си имах клиенти в Сената.

— Винаги е добре да имаш клиенти, Велики, пък и не само там.

— Кои ще бъдат консули догодина? — попита младежът.

— Катул ще е единият. Но още не съм решил дали да го сложа на първо или на второ място. Преди година избора се налагаше от само себе си. Но сега не съм толкова убеден.

— Катул е същият като Метел Пий — човек без въображение.

— Може би. Но за съжаление не притежава неговия опит.

— Мислиш ли, че Метел Пий може да победи Серторий?

— Едва ли ще успее — усмихна се Сула. — Но това не е причина да подценяваш Прасчо. Може да му е нужно известно време, но стори ли го, способен е да стигне далеч.

— Ами! Той си е една стара баба! — изказа се пренебрежително Помпей.

— Аз познавам доста стари баби, които ги бива за много неща, Велики.

Но младежът попита:

— Кой ще е другият консул?

— Лепид.

— Лепид! — изненада се той.

— Да не би да не одобряваш?

— Не съм казал, че не одобрявам, Луций Корнелий. Сега, като се замисля, дори ми изглежда правилно решението ти! Но просто не мислех, че си склонен да разсъждаваш така. Лепид не е от най-раболепните.

— Такова ли ти е мнението за мен? Че давам път само на онези, които са пълзели в краката ми?

Което си беше истина, Помпей от нищо не се плашеше. Сега той намери начин веднага да се измъкне.

— Не точно. Но със сигурност досега не си давал път на хора, които явно са защитавали противоположни позиции като Лепид.

— И защо да го правя? — изгледа го учудено Сула. — Не съм чак такъв глупак да дам власт на хора, които ще ми подлагат пръти в колелата!

— Тогава защо си избрал Лепид?

— Защото се очаква да се откажа от властта, преди да е поел консулската длъжност. А Лепид — наблегна Сула — гони високи цели. Просто ми хрумна, че ще е най-добре да го направя консул, докато съм жив и мога да го контролирам.

— Той е добър човек.

— Защото си позволи да ми задава въпроси в Сената? Или въпреки това?

Но Помпей нямаше намерение да се задълбочава в темата. „Добър човек“ му се стори достатъчна характеристика за Марк Емилий Лепид. В действителност решението на Сула го изненадваше, но иначе Лепид не го интересувате особено. Много по-интересна беше темата за специалните поръчения. Когато чу навремето за закона, той доста време беше мислил как би могъл сам да се възползва от него, но едва по-късно се реши да разпита Сула по въпроса. Сега, близо две години след гласуването на закона, си каза, че ще е най-целесъобразно, ако обсъди закона с автора му. Разбира се, диктаторът беше прав. Човек трудно би постигнал целите си, ако е само член на Сената. Но да ги постигне чрез Сената, без дори да е негов член, беше още по-трудно.

И така, след като Помпей се сбогува със Сула и си тръгна към дома, той дълбоко се замисли. Най-напред трябваше да си спечели поддръжници в Сената. А след това щеше да се сдобие и с ограничен кръг приятели — срещу определена цена естествено, — които да заплитат и разплитат интриги в негова полза. Дори можеше да разчита на тях за някои по-специални поръчки. Само че откъде да започне?

На средата на Златарските стълби той се закова. Обърна се и бързо изкачи обратно стъпалата. Отново излезе на Клив Викторие и въпреки неудобната тога продължи да тича нагоре по хълма, Филип! Щеше да започне от Филип.

Луций Марций Филип бе изминал доста път от онзи паметен ден, когато уж случайно беше навестил вилата на Гай Марий на морския бряг, за да уведоми великия пълководец как той, Филип, току-що е бил избран за народен трибун и доброволно му предлага услугите си… Срещу заплащане, разбира се. Колко ли пъти бе сменял страните през дългата си политическа кариера? Сигурно и той не знаеше. Това, което другите знаеха за него, бе, че някак си винаги е съумявал да оцелее, Филип беше консуларен сенатор, бивш цензор, един от най-дългогодишните членове на Сената. Мнозина го ненавиждаха, но други искрено му се възхищаваха. Така или иначе той беше име. С времето бе успял да убеди повечето си колеги, че е човек не само влияние, но и с качества.

За Филип разговорът с Помпей се оказа едновременно приятно развлечение и повод за размисъл. Досега не беше имал случай да общува с любимеца на Сула, но си даваше ясно сметка, че в лицето на Помпей Рим се е сдобил с обещаващ младеж, който заслужава внимание. Освен това Филип отново имаше финансови затруднения. Е, не по начина, по който ги изпитваше навремето! Проскрибциите на Сула се бяха оказали добър начин за трупане на недвижимо имущество и той се беше сдобил с имоти, струващи милиони. Но подобно на мнозина римляни в неговото положение Филип беше лош стопанин; парите, изглежда, изтичаха от пръстите му по-бързо, отколкото ги събираше, а той не беше в състояние да наглежда именията си в провинцията. Нито пък беше способен да назначи подходящи хора да го вършат вместо него.

— Накратко, Гней Помпей, аз съм пълната противоположност на Марк Лициний Крас, който натрупа милиони, без да похарчи и единствената сестерция, която притежаваше по едно време. Неговите роби треперят от страх само като го погледнат, докато моите ми се усмихват лукаво.

— На теб ти трябва един Хризогон — посъветва го младежът с големите сини очи и миловидно лице.

Филип от млади години беше склонен да пълнее и с възрастта се беше превърнал в голяма ходеща възглавница. Кафявите му очи почти се губеха. Сега тези почти невидими очи се бяха спрели върху младежа — съветник и го наблюдаваха с нещо като изненада, Филип не беше свикнал да го поучават.

— Хризогон свърши под Тарпейската скала.

— Въпреки всичко, което му се случи, Хризогон оказа огромна помощ на Сула — възрази младежът. — Умря, защото беше натрупал богатства за сметка на проскрибциите, а не защото беше крал направо от кесията на господаря си. Той беше предан на Сула. Повярвай ми, Луций Марций, на теб ти трябва един Хризогон.

— Е, дори да е така, нямам представа къде да го намеря.

— Ще се опитам да ти намеря един, ако пожелаеш.

— Охо? И защо ще се стараеш толкова заради мен, Гней Помпей?

— Наричай ме просто Велики — подкани го леко нервиран Помпей.

— Велики…

— Защото и аз се нуждая от услугите ти, Луций Марций.

— Наричай ме Филип.

— Филип…

— И как бих могъл да ти услужа аз на теб, Велики? Ти си богат, колкото много богаташи не смеят да мечтаят, дори Крас, ако не се лъжа, е бедняк в сравнение с теб! Освен това… какво… на около двайсет и пет години си, нали? А вече си известен пълководец, да не говорим, че се ползваш с благоволението на Сула… А това е нещо, което наистина на малцина се е удало. Знам го от опит.

— Сула скоро ще си отиде — напомни му Помпей, — а когато се оттегли, ще се окажа в сянка. Особено ако оставим на хора като Катул и двамата Долабели да решават нещата. А аз не съм дори член на Сената. И не искам да ставам.

— Това, виж, е любопитно — замисли се по-възрастният мъж. — Вече ти предоставиха възможност. Сула беше сложил името ти в началото на първия списък, но ти отказа…

— Имам си причини.

— Предполагам, че си имаш!

Помпей стана от стола и се разходи до отворения прозорец, който гледаше не към вътрешна градина, както беше прието в римските къщи, а поради необичайното разположение на Филиповата къща в горния край на Клив Викторие — към Форума и Капитолия. Точно насреща, над аркадата, носеща статуите на дванайсетте божества, се забелязваше голяма строителна площадка: Табуларият на Сула, огромно здание за съхранение на римските архиви, в което щяха да се събират всички финансови сметки и закони на републиката. Други на негово място, мислеше си с известно презрение Помпей, биха построили базилика, храм или безистен, но Сула се е наел да вдига паметник на бюрокрацията! Той не е човек, който да се остави на въображението си сляпо да го води. Това му е слабостта: неговата прословута патрицианска практичност.

— Ще се радвам, ако ми намериш някой Хризогон, Велики — каза най-сетне Филип, за да наруши настъпилото мълчание. — Проблемът е, че аз не съм като Сула! Ето защо много се съмнявам, че бих могъл да контролирам такъв човек.

— Ти само изглеждаш такъв, Филипе — изказа се в своя стил учителят по пиценска тактичност. — Ако ти намеря подходящия човек, ще знаеш как да го контролираш. Проблемът ти е, че поначало не можеш да си подбираш помощници.

— И защо ще ми правиш подобен подарък, Велики?

— О, това е най-малкото, което смятам да сторя за теб! — обърна се Помпей от прозореца и сияйна усмивка озари лицето му.

— Така ли?

— Усещам, че истинският проблем при теб е как да разчиташ на постоянна сума пари в брой. Ти притежаваш значителни имоти, освен тях и няколко гладиаторски школи. Но нито школите, нито земите ти се ползват целесъобразно, откъдето и ти не можеш да се радваш на полагащите ти се доходи. Един Хризогон ще успее да оправи донякъде нещата! Но като те знам колко обичаш да харчиш, много е вероятно дори и да си увеличиш приходите от земите и гладиаторските школи, пак да не разполагаш с нужните пари.

— Доста добре го каза! — съгласи се Филип.

— Аз бих се радвал да ти увелича доходите с един приятелски дар от един милион сестерции годишно — добави непринудено Помпей.

Филип зяпна.

— Един милион?

— Разбира се, ако си го спечелиш.

— И какво трябва да направя, за да го спечеля?

— Да намериш поддръжници за каузата на Гней Помпей Велики в Сената. Нека тези поддръжници бъдат достатъчно силни и влиятелни, за да мога да получавам всичко, което искам от Сената. — Младежът, който никога не беше страдал от излишна скромност, скрупули или гузна съвест, можеше спокойно да гледа събеседника си в очите, докато изговаряше всичко това.

— А защо не влезеш в Сената и не си създадеш сам тези поддръжници? Така ще ти излезе по-евтино!

— Защото отказвам да вляза в Сената, следователно не е възможно. Освен това, дори да вляза, пак ще трябва да харча пари. По-добре, като купувам, да стоя далеч от погледите. Не ми се иска с нежелано присъствие в Сената да напомням на всички свои колеги — сенатори, че личният ми интерес може да не се покрива с интереса на римския конник — патриот.

— О, ти си по-мъдър, отколкото предполагах! — призна Филип, който започваше да се възхищава на младия си събеседник. — Чудя се дали Сула си дава сметка как разсъждаваш?

— Е, имам усещането, че именно аз съм причината той да прокара текста за специалното поръчение в закона за управлението на провинциите и командването на армията.

— Смяташ, че е добавил цяла отделна клауза само защото ти си отказал да влезеш в Сената?

— Точно така.

— И затова искаш сега да ми предложиш пари, за да създам лоби в Сената, което да защитава твоята кауза? Което е всъщност много добра идея. Но за да се създаде подобно лоби, трябват доста повече пари от тези, които смяташ да дадеш на мен, Велики. Защото аз нямам намерение да плащам от собствената си кесия — парите, които ми предлагаш, вече приемам за лично мои.

— И с пълно право — потвърди Помпей.

— Сред педариите има мнозина сенатори, които не биха отказали финансова подкрепа. Те няма и да ти струват много, понеже на теб ти е нужен само гласът им. Но ще се наложи да си купиш някои от сребърните гласчета, които пеят от първия ред на залата. Пък и също някои от средния ред. — Той се замисли. — Гай Скрибоний Курион е относително беден. Също както и осиновеният Корнелий Лентул — Гней Корнелий Лентул Клодиан. Двамата мечтаят да станат консули, но нямат достатъчно средства за целта. Лентулите са много, но Лентул Клодиан е най-възрастният и съответно най-старшият. Той държи гласовете на всички клиенти на Лентулите. Курион е влиятелна фигура. Но да купиш и двамата, ще изисква тлъста сума. Може би по милион на човек. Ако Курион пожелае да се продаде. Мисля, че склонен да го направи при подходящо предложение. Във всеки случай няма да се хвърли сляпо напред, пък и няма да се отдаде с цяло сърце на задачата. Виж, Луций Гелий Попликола за един милион ще продаде и жена си, и майка си и баща си, и децата си.

— Предпочитам — обясни Помпей — да им плащам годишен доход, както ще постъпя и с теб. Един милион може да ги купи днес, но мисля, че всички ще бъдат по-доволни, ако знаят, че в началото на всяка година ще ги чака нов четвърт милион сестерции. За четири години и ето го милионът, а на мен те ще са ми нужни за повече от четири години.

— Ти си щедър човек, Велики. Някои биха казали: глупаво щедър.

— Глупав не съм — тросна се Помпей. — Ще очаквам да получа нещо насреща. И ще очаквам това нещо да отговаря на сумите, които плащам!

Известно време двамата обсъждаха как точно ще се извършва плащането и какви суми Помпей е склонен да задели за сенаторите-педарии, онези, които имаха право на глас, но не и на изказване. Но изведнъж Филип се сети за нещо и се навъси.

— Какво има? — попита с известна тревога младежът.

— Има един човек, без когото тая работа няма да мине. Проблемът е, че той вече е натрупал толкова много богатства, че сам не знае какво да ги прави. Затова не може да бъде купен, а това го кара да се чувства горд от себе си.

— Имаш предвид Корнелий Цетег.

— Именно.

— Как да го спечеля?

— Нямам представа.

Помпей рязко скочи от стола си.

— Тогава най-добре да говоря с него.

— Не! — уплаши се Филип. — Цетег е патриций, най-типичен Корнелий, от онези, мазните и любезните, готовите на всичко, но ако му го поднесеш, както трябва. Отидеш ли сега да говориш направо с него, ще го превърнеш в свой враг. Остави това на мен. Аз ще го проуча, ще разбера какво иска.

Два дни по-късно Помпей получи бележка от Филип, която гласеше:

„Уреди му Преция и е твой.“

Младежът изчака бележката да изгори напълно на огъня в лампата, но дори и тогава не се успокои напълно. Ето го какъв бил Цетег! Цената, на която се съгласяваше да приеме Помпей за свой патрон, беше унижението на същия този патрон! Той просто искаше Помпей да се превърне в долнопробен сводник.

Помпей се отнасяше към Муция Терция по доста по-различен начин, отколкото с Антистия и дори Емилия Скавра преди нея. Третата му жена беше съвсем различна от предшественичките си. Първо, можеше да мисли, второ, можеше да крие мислите си, трето, беше страхотна в леглото. Това вече беше изненада! За щастие Помпей не се бе изложил и не беше започнал от самото начало да я нарича „сладкишче“ и „медено гърненце“; на няколко пъти понечваше да се обърне така към нея, но нещо в погледа й го караше да ги забрави, преди да ги е произнесъл. Колкото и да не беше харесвал Марий Младши, Помпей съзнаваща, че живее с вдовицата му, а това не беше шега работа. Освен това Муция беше дъщеря на Сцевола Понтифекс Максимус, племенница на Крас Оратор. Беше прекарала шест години в дома на Юлия. Затова Помпей някак инстинктивно си даваше сметка, че трябва да гледа на Муция Терция като на своя равна, а не като на поредното котенце в леглото си.

Ето защо, щом видеше жена си, той не я наричаше с мили имена, а я даряваше със страстна целувка и неизбежно я хващаше за гърдите. След това сядаше на място, от което може да наблюдава лицето й и да се радва на смирената й, влюбена усмивка. И минаваше направо към въпроса, който го вълнуваше…

— Ти знаеш ли, че си имах една известна любовница, тук, в Рим? — попита той.

— Коя от всичките имаш предвид? — попита най-спокойно и дори леко надменно Муция Терция.

— Значи ги знаеш всичките — рече съпругът й с известно облекчение.

— Само две от тях са наистина известни: Флора и Преция.

Помпей изглежда изобщо бе забравил за съществуването на Флора; няколко секунди премигваше в недоумение, докато най-накрая се засмя:

— Флора! О, бях престанал дори да се сещам за нея!

— Преция — продължи Муция Терция — беше любовница и на първия ми съпруг.

— Да, и аз го знаех.

— Кога го научи: преди или след като се запозна с нея?

— Преди.

— И нямаше нищо против тази й връзка?

Той веднага й отвърна:

— Ако нямам нищо против да живея с вдовицата му, как бих имал нещо против някаква негова любовница?

— Така е. — Муция вдигна няколко различни вълнени конци на светлината и внимателно ги огледа. Беше се захванала с някаква бродерия, която и в момента стоеше в скута й. Накрая избра най-бледото пурпурно, откъсна конеца и го вдяна в широкото ухо на иглата. Едва след като свърши всичко това, обърна отново внимание на мъжа си: — И какво искаш да ми съобщиш за тази Преция?

— Искам да си създам лоби в Сената.

— Много мъдро. И с кого си започнал, Велики? С Филип най-вероятно?

— Правилно! Ти си едно чудо, Муция!

— Просто имам опит — каза тя. — Слушала съм доста разговори за политика.

— Филип пое ангажимент да ми осигури това лоби — продължи да обяснява Помпей, — но ми съобщи, че имало една много важна особа, която не мога да подкупя с пари.

— Цетег — позна отново тя.

— Точно така, Цетег.

— Той е много необходим.

— И Филип така казва.

— И какво иска Цетег в замяна?

— Преция.

— Аха, разбирам. Та Филип ти е дал за задача да осигуриш на Царя на педариите среща с Преция?

— Така изглежда — вдигна рамене Помпей. — Изглежда, тя говори добри неща за мен, иначе нямаше да ме карат да я уреждам на други.

— Във всеки случай по-добри неща, отколкото за Гай Марий Младши.

— Така ли? — Той грейна. — Е, това ме радва!

Тъмнозелените й очи внимателно се вгледаха в Помпей.

— Ти все още ли я посещаваш, Велики?

— Разбира се, че не! — възмути се той. — Ами ако бях казал „да“? Ти щеше ли да се ядосаш?

— Разбира се, че не.

Помпей пламна.

— Искаш да кажеш, че няма да ме ревнуваш?

— Разбира се, че не.

— Значи не ме обичаш! — извика той и скочи от стола си.

— Седни, Велики. Ако обичаш…

— Ти не ме обичаш! — възкликна той за втори път. Муция въздъхна и остави бродерията.

— Ще седнеш ли, Гней Помпей? Разбира се, че те обичам.

— Ако ме обичаше, щеше да ме ревнуваш! — тросна се Помпей и седна.

— Аз не съм ревнив човек. Човек или се ражда ревнив, или — не. А защо искаш да съм ревнива?

— Така щях да знам, че ме обичаш.

— Не. Само щеше да знаеш, че съм ревнива — отвърна му Муция. — Трябва да имаш предвид, че съм расла в атмосфера на пълно неразбирателство. Баща ми обичаше майка ми, а и тя му отвръщаше със същото. Но той винаги я ревнуваше. И тя го приемаше като обида. Лека-полека недоверието му я вкара едва ли не насила в прегръдките на Метел Непот, който не е ревнив човек. И сега майка ми е щастлива.

— Да не би да ме предупреждаваш, че аз не трябва да бъда ревнив?

— Ни най-малко — рече тя с примирителен тон. — Аз не съм майка си.

— Но дали ме обичаш?

— Да, много.

— А обичаше ли Марий?

— Никога. Гай Марий Младши не обичаше никого. За разлика от тебе. А обичливият човек е достоен за любов.

Това успокои Помпей и той се върна на предишната тема:

— Работата е там, Муция, че не знам как да се измъкна от положението. Излиза, че съм свръзка… Излиза, че съм най-долен сводник!

Муция се изкикоти.

— Наистина забелязвам, че си в доста затруднено положение, Велики.

— Как да постъпя?

— Както си постъпвал винаги. Хванеш ли се за някоя игра, не позволявай да те изхвърлят. Човек изпуска събитията от контрол тогава, когато започне да губи време в изящни сметки и скрупули. Затова не спирай и не се замисляй. И престани да се тревожиш как изглеждаш в очите на другите. Колкото повече мислиш за това, толкова по-зле ще изглеждаш, най-вече пред самия себе си.

— Значи просто да отида при нея и да я помоля?

— Именно. И все пак и аз искам нещо срещу съвета си Велики.

— Какво?

— Искам пълен отчет как е протекла срещата ти с Преция.

За щастие на Помпей оказа се, че сделката е била сключена в най-подходящия момент. Преция вече беше загърбила и него, и младия Марий, и беше изпаднала в състояние на безразличие и апатия, живеейки ден за ден, без да проявява интерес към нищо и към никого. Тя живееше прилично и държеше най-вече да запази и занапред независимостта си. Пък и беше достатъчно възрастна, за да страда от своите лични страсти. Подобно на много свои колежки в изкуството на любовта беше станала експерт по преструвките. Но в същото време беше безпогрешен съдник на човешките характери и имаше проницателен ум. Така че във всяка нова сексуална връзка тя беше властницата, убедена, че ще може да достави наслада, но и че ще държи здраво жертвата в капана. Това, което най-много й харесваше, бе да се меси в онези мъжки дела, които не се отнасяха до жените. А от всички подобни дела най-много я забавляваше политиката. За нея това беше място да си прояви интелекта и случай да си повдигне настроението.

Когато й съобщиха, че Помпей е дошъл да я види, тя не си въобрази, че бившият й любовник има намерение да поднови връзката им. Разбира се, и това не беше изключено, цял Рим знаеше, че жената на Помпей е бременна.

— Скъпи мой Велики! — посрещна го тя изключително любезно в кабинета си и му подаде двете си ръце едновременно.

Той допря устни и до двете, след което се оттегли на почтително разстояние от нея.

— Е, Велики? — попита тя с любопитство.

— Е, Преция! Явно при тебе всичко е наред…

Тъй нареченият таблин — кабинетът на господаря на дома, Преция държеше така да нарича стаята, — беше боядисан в светлосиньо и кремаво. Колкото до самата Преция, всяка сутрин тя посвещаваше доста грижи на тоалета си и се превръщаше в произведение на изкуството. Днес беше облечена в няколко ката фини воали в сиво-зелено, докато златистите й коси бяха на къдрици, които бяха толкова фини, че приличаха на истински, нищо че бе прекарала с часове пред огледалото, за да ги подреди. Гладкото й красиво лице носеше съвсем дискретен грим: Преция беше умна жена и знаеше, че щом Фортуна я е дарила с приятни черти, ще е грешка да ги крие под пластове грим, пък дори да е минала четиридесетте.

— Как я караш? — попита Помпей.

— Добре съм — физически, ако не и психически.

— Защо да не си добре психически?

Тя вдигна рамене и направи леко обидена гримаса.

— Как другояче да го кажа? Ти вече не идваш да ме забавляваш!

— Ами аз пак се ожених.

— За доста странна жена.

— Муция да е странна? Да, като се замисля, може би. Но аз я харесвам.

— Не се и съмнявам.

Помпей се замисли как точно да формулира молбата си и понеже нищо не му хрумна, предпочете да запази мълчание. Преция се беше излегнала на кушетката си и го наблюдаваше с леко подигравателно изражение. В ослепително сините й очи играеха злобливи пламъчета.

— Омръзна ми! — изведнъж рече Помпей. — Дошъл съм като пратеник, Преция. Не от свое име, а от чуждо.

— Колко интригуващо!

— Имаш си обожател.

— Имам си много обожатели.

— Не и като този.

— И кое го прави толкова различен? Да не питам и какво те накара да дойдеш да ме молиш от негово име!

Помпей се изчерви от срам.

— Работата е там, че аз имам нужда от него, не той — от мен. Затова съм дошъл да установя връзка от негово име.

— Това вече го каза.

— Скрий си змийското езиче, жено! Става дума за Цетег.

— Цетег! Брей, брей! — цъкаше с език Преция.

— Той е много богат, много разглезен, направо отвратителен — заяви Помпей. — Можеше и сам да си свърши мръсна работа, но му е забавно да знае, че аз съм се нагърбил вместо него.

— Това ще да е цената, която иска да платиш. Той държи ти да му станеш сводник.

— Именно.

— Сигурно имаш огромна нужда от него.

— Вместо да питаш, ми отговори! Да или не?

— Ти завинаги ли скъса с мен, Велики?

— Да.

— Значи и аз ще кажа „да“ на Цетег.

Помпей стана да си ходи.

— Мислех, че в такъв случай би казала „не“.

— При други обстоятелства би ми доставило удоволствие да ти откажа, но напоследък ми е скучно. Цетег е човек с влияние в Сената, а аз обичам да се обвързвам с хора с власт. Освен това забелязвам, че те ми повдигат самочувствието. Ще използвам Цетег и ще принудя всички, които имат вземане-даване с него, да се опитат най-напред да спечелят моето благоволение.

— Бррр! — Помпей побърза да си тръгне.

Не намери достатъчно смелост да говори лично с Цетег. Затова се срещна отново с Луций Марций Филип.

— Преция е съгласна — каза той направо.

— Прекрасно, Велики! Но защо ми изглеждаш толкова съкрушен?

— Защото ме изкара сводник пред цял Рим.

— О, сигурен съм, че не е имало нищо лично!

— И да е нямало, каква е разликата?

Същата пролет Нола капитулира. В продължение на близо дванайсет години този горд град в Кампания, както винаги под силно самнитско влияние, се бе съпротивлявал на Рим и на Сула, без да се плаши от обсадите, които най-често организираше действащият консул Апий Клавдий Пулхер. Затова беше съвсем логично Сула да заръча на Клавдий лично да приеме капитулацията, още по-логично бе Апий Клавдий да се радва, когато изброяваше на градските управници изключително тежките условия, наложени от диктатора. Подобно на Капуа, Фезула и Волатера, Нола нямаше да запази никаква власт над крайградските територии: всички земи, които досега бяха принадлежали на града, отиваха за Рим. Жителите на Нола нямаше да получат римско гражданство, а административната власт се предаваше на диктаторския племенник Публий Сула. Последното само по себе си беше страшно наказание, като се имаше предвид горчивият опит от близкото минало: същият този Публий Сула предната година беше назначен да реши съдебните спорове между различните клонове на Помпеевия род и се справи с такава забележителна акуратност, че проблемът се заплете окончателно.

Но Сула възприе падането на Нола като знак. Можеше да се оттегли от властта със самочувствието, че късметът никога не го е напуснал — от деня, когато спечели своя венец от трева под стените на Нола, до слизането си от политическата сцена, когато Нола се предаваше. Месеците май и юни изминаха в постоянно прехвърляне на мебели и вещи към Мизен, докато специално назначени строители ремонтираха и пренареждаха вилата: малък театър, очарователен парк със сенчести дъбрави, водни каскади и множество фонтани, огромен дълбок басейн, няколко допълнителни помещения, по всяка вероятност за очакваните пиршества и други веселби. Към всичко това се добавяха и шестте жилища за гости, които цял Мизен обсъждаше: кого смяташе Сула да забавлява след оттеглянето си? Да не би да очакваше царя на партите?

Най-накрая дойде и месец квинктил с последните избори, проведени от диктатора Сула. За голяма мъка на Катул той беше избран втори консул.

В началото на месеца Валерия Месала и двамата близнаци на Сула и Далматика заминаха за Кампания: вилата беше готова да ги посрещне. Никой в Рим не очакваше изненади. Диктаторът щеше да си отиде, също както беше дошъл и както беше сломил всякаква опозиция, той и сега щеше да си спази обещанието, при това в атмосфера на всенародна почит и подкрепа сред целия Сенат. Рим щеше да се прости със своя пръв диктатор от сто и двайсет години насам, а и първия, който някога беше управлявал повече от шест месеца.

Аполоновите игри, организирани за пръв път векове по-рано от някой славен предшественик на Корнелий Сулите, минаха и заминаха, както и изборите. В деня след формалното провеждане на изборите за консули и претори народът се тълпеше на Форум Романум, за да види с очите си как Сула сам ще свали от плещите си тежкото бреме на властта. Предпочиташе да стори това пред целия народ, не в ограничения кръг на римските сенатори. Затова вместо в Курия Хостилия церемонията се проведе на рострата — един час след изгрев-слънце.

Сула се държа с достойнство и внушаваше както никога страхопочитание у околните. Най-напред освободи двайсет и четиримата ликтори, като им поднесе скъпи (поне според разбиранията на свидливия Сула) подаръци; след това се обърна с реч към тълпата и начело на всенародно шествие се запъти към Марсово поле, където подложи на гласуване официалното премахване на закона на Валерий Флак, който го назначаваше за римски диктатор. Сула отиде в народното събрание диктатор, но се прибра оттам като обикновен гражданин, лишен от империум и официална длъжност.

— Но бих желал някои от вас да дойдат да ме изпратят, когато замина от Рим — обърна се той към Вация, Клавдий Пулхер, Катул, Лепид, Цетег и Филип. — Бъдете на Капенската порта час след изгрев-слънце утре! На Капенската порта, повтарям! Искам да ме видите как се сбогувам завинаги с Рим.

Разбира се, всички му се подчиниха. Той можеше да е частно лице и официално да не притежава никакви правомощия, но след толкова време диктатура никой не си правеше илюзиите, че до смъртта си Сула ще бъде опасен за всички.

Затова онези, които бяха поканени, се отзоваха на уговорката. Само трите най-известни протежета на Сула отсъстваха: Лукул, Мамерк и Помпей. И тримата се намираха далеч от Рим. Лукул беше в разгара на подготовката за римските игри през септември, Мамерк си почиваше в Кума, а Помпей се беше скрил в родния Пицен, за да чака на спокойствие раждането на първото си дете. Когато по-късно научи за събитията край Капенската порта, той благодареше на съдбата, че е бил далече; но Лукул и Мамерк съжаляваха.

Пазарът от вътрешната страна на портата беше изпълнен с хора, които се занимаваха с всекидневните си дела продаваха, купуваха, пазаряха се, ходеха на училище, шляе се, задяваха се, хапваха си. Разбира се, групата сенатори техните официални тоги направи известно впечатление, всички страни се дочуха обичайните за подобни срещи ругатни по адрес на висшето общество и управляващите, но куриатните сенатори и преди бяха чували подобни обръщения, затова не им обърнаха внимание. Вместо това се наредиха до внушителната арка и зачака.

Скоро отнякъде се разнесе силна музика. Тълпата на пазара се раздвижи и се отдръпна в двете посоки, за да пропусне задаващото се откъм Палатина шествие. Най-отпред вървяха окичени с цветя и облечени в червени тоги проститутки. Всяка от тях дрънкаше с дайрета и бъркаше в гънките на тогата си, за да сипе розови цветчета по главите на зрителите. След проститутките идваха изроди и джуджета с гримирани лица или шапки — маски със звънчета по краищата. Джуджетата гротескно се поклащаха и се спъваха в дългите поли на шарените си наметала, които отдалеч напомняха на многоцветна дъга. По-нататък следваха музикантите, някои съвсем голи, опасани само с венци от цветя, други навлечени с кожи като мистични сатири, трети — в полумъжки, полуженски дрехи, все едно са евнуси. Между музикантите, заобиколено от танцуващи и кикотещи се деца, се клатушкаше пийнало магаре с позлатени копита, розов венец и огромна сламена шапка с две зеещи дупки, през които се подаваха клепналите му уши. На наметнатия му с пурпурен плат гръб седеше не по-малко пияният Луций Корнелий Сула, който в едната си ръка държеше златна чаша и разливаше червено вино в опитите си да отпие. Беше облечен в контешка пурпурна туника, извезана със злато, и се беше окичил с два венеца: един на врата и друг на челото. До магарето вървеше някакво, общо взето, красиво същество, което искаше да мине за жена, но очевидно беше мъж. Жената — мъж се радваше на гъсти, дълги, черни коси, които тук-таме бяха прошарени от сребрист кичур. Едрата й фигура изпълваше почти прозрачната женска роба от шафран. Жената — мъж държеше в ръце голям златен съд, от който наливаше вино в златната чаша на Сула.

По едно време Сула забеляза арката на портата и внезапно нареди всички да спрат, но сред музикантите, изродите и проститутките настъпи такъв смут, че те започнаха да се блъскат и препъват едни в други. Магарето залитна и е облегна на близката чешма; Сула понечи да цопне във водата, но жената — мъж със златната амфора го хвана и го издърпа на обратната страна. Диктаторът стъпи здраво на крака и се насочи към смаяните сенатори. Някъде по пътя обаче разголените прелести на пияните проститутки го разсеяха и той клекна, за да бръкне с пръст в женската гордост на една от тях. Вместо да се възмути, тя едва не изпадна в екстаз.

Докато музикантите и останалите изправят редиците и подновят песните и танците, Сула се изравни с двамата консули и все така прегърнал красивата жена — мъж, размаха златната си чаша за поздрав.

— Млъкнете! — изрева изведнъж той по адрес на свирачите и певиците. Те млъкнаха и настъпи дълбока тишина.

— Е, най-после! — възкликна Сула. — Първият ден на свободата!

Златната чаша започна да изписва кръгове из въздуха, докато начервената му уста се разкривяваше в огромна усмивка и разкриваше противните беззъби венци. Лицето му под абсурдната червено-оранжева перука беше боядисано с бял грим, за да не си личат жестоките червени белези от болестта. Но червилото се бе размазало на лицето му, сякаш имаше зееща рана, която несръчен лекар е успял да зашие с дебели червени конци. Сула беше пиян.

— В продължение на повече от трийсет години — започна той да обяснява на консулите — аз отричах себе си. Отрекох се от любовта и от удоволствията, най-напред заради собственото си име и амбициите си, а после, след като получих всичко — заради доброто на Рим. Но всичко вече свърши. Свърши веднъж и завинаги! Ето, връщам ви обратно Рим, връщам ви го, дебелоглави, тесногръди, тъпоумни и коравосърдечни нещастници! Ето ви свободни да изливате злобата си върху цялата страна, ето ви свободни да избирате, когото искате, да харчите държавните пари за глупости, да не мислите за утрешния ден и да се ръководите само от собствения си жалък интерес. В следващите трийсет години, чуйте ме какво предричам, в следващите трийсет години вие и вашите наследници ще сте успели да разрушите всичко!

Сула погали с пръсти лицето на приятеля си, много нежно, като в израз на искрена любов.

— Всички го познавате, разбира се, така де, тия, дето ходите на театър. Метробий. Моето момче. Моето момче за цял живот!

Той се обърна на другата страна, придърпа черните къдрици към себе си и звучно целуна Метробий по устата.

С хълцане и сподавен смях Сула се насочи към пияното си магаре и с помощта на Метробий го възседна отново. Пъстрото шествие се събра наново и се изниза през Капенската порта към разклона на Вия Латина и Вия Апия. Хората от пазара се наредиха подир празнуващите, за да ги изпратят.

Сенаторите се чудеха къде да се дянат, особено след като консулът Вация се разрида като малко дете. Обърканите управници се отправиха към домовете си, докато Апий Клавдий се опитваше да утеши колегата си.

— Не мога да повярвам! — говореше Цетег на Филип.

— Мисля, че се налага да повярваме — отговори му той. — В крайна сметка нали затова ни покани на този парад на травеститите? Според мен се опитва да ни разтърси из основи, да ни внуши, че сме свободни, че нямаме повече нищо общо с него.

— Как така да ни разтърси из основи? Какво искаш да кажеш?

— Сам го чу. В продължение на повече от трийсет години Сула е действал против собствената си природа. Успя да заблуди дори мен. Успя да заблуди цялото висше общество. Представи си каква радост е за него да може веднъж завинаги да си отмъсти за проваленото детство! Рим е бил управляван, напътстван и реформиран от един извратен тип. Ние сме били разигравани от панаирджийски актьор. Представи си как ни се е надсмивал през всичките тези години!

Сула наистина се смееше. Смееше се по целия път от Рим до Мизен, докато двамата с Метробий пътуваха в окичената с цветя носилка в компанията на развилнелите се вакханки. Когато пристигнаха, той великодушно покани всички участници в шествието да му гостуват. Междувременно към гостите се бяха присъединили известният комик Росций, мимът Сорекс и още много представители на театралната гилдия.

Шествието се спусна към вилата на Сула, в която навремето бе живяла Корнелия, майката на братята Гракхи, символ и стълб на римските добродетели. Наобиколили пияния Сула и пияното му магаре, празнуващите нахлуха в тихия дом, който доскоро беше пазил спомена за една толкова свята личност.

„Либер Патер“ наричаха всички доскорошния диктатор — „свободния отец“. Поздравяваха го с въздушни целувки с игривите мелодийки на флейтите, а той хълцаше, заекваше и се хилеше насреща им.

Празникът продължи осем дни и се превърна в наистина паметно събитие заради несметните количества вино и храна, които бяха погълнати, и заради безбройните никому непознати гости, които продължаваха да пристигат от съседните вили и села. Домакинът посрещаше всички като приятели от детинство и ги запознаваше с най-известните курви на Рим.

Встрани от тази шумотевица стоеше Валерия, която отказваше да вземе участие в празника; още при пристигането на пияния си съпруг тя се беше прибрала и залостила в покоите си, където се обля в сълзи. Едва след известно време Метробий лично се представи на вратата й и я убеди да му отвори.

— Нещата няма да са вечно такива, Валерия Месала. Сула от много години очакваше този ден, затова не бива да му се сърдим. Само след няколко дни той ще се кае за случилото се — очаквам дотогава да се разболее и да се откаже по принуда от участие във веселбата.

— Ти си негов любовник — взираше се в него Валерия.

— Аз съм му любовник от времето, когато ти още не си била родена — отвърна й мило той. — Аз му принадлежа. Винаги съм му принадлежал. Но и ти също му принадлежиш.

— Любовта между мъжете е нещо отвратително и долно!

— Глупости. Това са само предразсъдъци, които порядъчните ти роднини са ти втълпявали. Но откъде можеш да си толкова сигурна? Какво си видяла ти от живота, Валерия Месала, освен потискащата самота на една римска аристократка, лишена от правото да бъде себе си? Това, че аз присъствам в този дом, не означава, че тук няма място и за теб; също както и това, че Сула се ожени за теб, не означава, че няма нужда от мен. Ако искаш да останеш, ще трябва да се примириш с факта, че в живота му има повече от една любов.

— Всъщност като че ли нямам голям избор — изрече Валерия. — Трябва или да се върна в дома на брат си, или да се науча да живея насред тази вакханалия.

— Точно така. — Метробий й се усмихна с разбиране и съчувствие, след което се наведе и я погали по врата.

— Той не те заслужава — каза Валерия.

— Всичко, което представлявам, дължа на него — отговори Метробий. — Ако не беше той, щях да си остана най-обикновен актьор.

— Изглежда, нямам какво друго да правя, освен да се присъединя към този цирк! Но ако нямаш нищо против, сега-засега ще изчакам атмосферата да се успокои. Не съм подготвена за подобни веселби. Когато решиш, че той има нужда от мен, повикай ме.

И така се разделиха. Както Метробий беше предрекъл, осем дни след началото на оргията Сула се разболя и гостите бяха отпратени. Мимът Сорекс и комикът Росций се скриха в отредените им жилища, докато Валерия, Метробий и Луций Тукций се опитваха да помогнат на Сула. Понякога той им благодареше за усилията, но друг път умишлено им утежняваше живота.

Най-накрая, след като се възстанови донякъде и свикна със спокойния живот край морето, бившият диктатор се зае с написването на отдавна мечтаните си мемоари. Тържествено бе обявил пред Валерия и Метробий, че ще отдаде дължимото на последните стълбове на римския политически морал като Катул Цезар и самия себе си и в същото време ще подпише с перото си окончателната смъртна присъда на злосторници като Гай Марий, Цина, Карбон и останалите марианци.

Към края на годината, в която консули бяха Вация и Апий Клавдий, Сула вече си беше установил своего рода режим в Мизен и околните бяха свикнали с него. Известно време старецът щеше да прекара над мемоарите си, в които ожесточено отричаше политическите си врагове, най-вече Гай Марий, чието зловещо лице трябваше да остане завинаги запечатано в историята; най-голямо удоволствие Сула изпитваше, докато пишеше за Югуртинската война и изтъкваше своите заслуги за пленяването на нумидийския цар — ха-ха, къде беше Марий да му открадне втори път заслужените лаври… Но след няколко дни, прекарани край писалището, Сула изведнъж захвърляше перото и се отдаваше на голяма си страст — театралните представления, които той самият поставяше, или на поредната многолюдна оргия, в която всичко беше позволено. Той беше човек с въображение, затова не се отказваше да внася новости в живота си, като например лов на голи момченца и момиченца из парка, конкурс за най-необичайна поза при полов акт, екстравагантни карнавали, при които участниците можех да се облекат наистина според фантазията си. Сула събираше приятели да се надлъгват и да си разправят анекдоти, след което организираше голи забави на лунна светлина или дневни партита около големия басейн, където присъстващите гледаха в захлас изпълненията на голи момчета и момичета във водата. Развихрилата се фантазия на Сула сякаш нямаше граници в склонността му да търси все нови и нови сексуални изживявания. Все пак гостите забелязаха, че бившият диктатор никога не прибягва до насилие или контакти с животни, нещо повече, научеше ли, че някой от гостите изпитва слабост към подобни забавления, той го отпращаше.

Колкото и да го криеше обаче, здравето му видимо се влошаваше. След новогодишните празници половата му активност осезаемо намаля; в края на февруари нищо повече не можеше да го възбуди. И когато си даде сметка за това, Сула изпадна в мрачно настроение.

От всички високопоставени приятели на Сула единственият, който посмя да го посети в Мизен, беше верният Лукул. Целия квинктил той прекара в Африка, където заедно с брат си се отдадоха на лов за диви зверове, които да пуснат на игрите през септември. Когато Лукул се върна в Рим в средата на секстил, целият град продължаваше надълго и нашироко да обсъжда поредните слухове за скандалните оргии, които се разигравали във вилата на Сула в Мизен.

— Всички, които сега сте склонни да го осъждате, погледнете се най-напред себе си — ядосваше се Лукул. — Сула е свободен да върши каквото си пожелае.

Но самият той трябваше да изчака края на римските игри, за да намери достатъчно свободно време да посети покровителя си. Сула беше почти трезвен и продължаваше да громи престъпния Гай Марий.

— Ти си единственият, Лукуле — посрещна той приятеля си. В насълзените му, зачервени очи все още блестеше някогашният лукав поглед.

— Никой няма право да те критикува! — заяви Лукул. — Ти се посвети на Рим!

— Така е, посветих се. И не отричам, че ми беше доста трудно. Но, моето момче, ако не се бях подложил на такива ограничения през годините, нямаше да изпитам и наполовина насладата, която изпитвам сега!

— Разбирам го. Особено ако се имат предвид всички привлекателни страни на сегашния ти живот — намигна му той и отмести поглед към пленителното създание, което танцуваше голо-голеничко пред отворения прозорец на кабинета. Момичето едва беше навлязло в пубертета.

— Нали беше казал, че ги харесваш по-младички? — подсмихна се Сула и се наведе, за да сграбчи Лукул за рамото. — Изчакай я да си свърши танца и след това можеш да се поразходиш с нея.

— Какво си направил с майките?

— Нищо. Просто ги купувам от тях.

Лукул остана. А и после често идваше.

Но през март, изгубил всякаква жизненост, Сула ставаше все по-неконтролируем, дори за Валерия и Метробий. За изненада на всички, се оказа, че Валерия е бременна. Надяваше се детето да е от Сула. Но не можеше да му го каже и изпитваше ужас при мисълта, че един ден може да забележи. Всичко се беше случило един декемврийски ден, когато Лукул беше донесъл някакви много специални гъби, както той самият каза, от Африка. Като в някакъв кошмар тя си спомняше как всички мъже бяха споделили ласките й, като се започне със Сула и се свърши със Сорекс, та дори Метробий. Това беше единственият случай, когато беше взела участие в общата веселба, но ужасяващите последици я караха да потръпва от ужас и погнуса.

Сула все по-често изпадаше в същински бяс и с часове крещеше и шеташе нагоре-надолу из вилата. Близките му трябваше да го следват неизменно навсякъде, да не би да налети на някое от децата, които купуваше, за да задоволява долните страсти на приятелите си, или от стариците, които чистеха и перяха. Като се имаше предвид охраната от наемници-суланци, които пазеха бившия диктатор, всеки от околните, който се опитваше да го вразуми, рискуваше да стане жертва на гнева му.

— Не можем да му позволим да убива! — тюхкаше се ужасен Метробий.

— Иска ми се да се примири с това, което му се случва — плачеше Валерия.

— Но ти самата ми изглеждаш доста зле.

Той не знаеше колко неуместна е забележката му; Валерия най-сетне си призна, че е бременна, а това не биваше да се знае.

— Кой знае? — зарадва се той. — Може и аз най-сетне да стана баща! Вероятността е едно към четири.

— Към пет.

— Към четири, Валерия. Детето не може да бъде от Сула.

— Той ще ме убие!

— Живей ден за ден, все едно нищо не се е случило, и в никакъв случай не казвай на Сула — посъветва я актьорът. — Никой не знае какво крие бъдещето.

Скоро след това Сула започна да изпитва остри болки в областта на черния дроб. Ден и нощ той неуморно крачеше из просторния атрий, неспособен да остане на едно място. Единствената му утеха беше мраморната баня до спалнята.

— Онзи глупак, дето изхвърля нощното му гърне, е пуснал слуха, че Сула е разяждан от червеи отвътре — ядосваше се лекарят Тукций пред Метробий и Валерия. На лицето му беше изписано дълбоко презрение към подобни невежи. — Понякога ми иде да се пропия при мисълта колко неграмотни са хората, как си нямат и представа на какво се дължат човешките болести! Мислите ли, че ще успея да убедя прислугите, че червеите са нещо съвсем естествено, че те цял живот съжителстват с нас.

— А тези червеи какво ядат? — пребледня от ужас Валерия.

— Това, което ядем и ние — отговори Тукций. — Сигурен съм, че следващия път, когато отида в Рим, ще чуя тази глупава история и там. Робите са най-големите клюкари.

— Успокои ме, няма що — каза Метробий.

— Не съм искал да те успокоявам, а само да те предупредя да не слушаш какво си говорят робите. Действителността така и така не е радостна. Урината му — продължи Луций Тукций — е по-сладка от мед, а кожата му мирише на презрели ябълки.

Метробий го изгледа с отвращение.

— Ти си му опитвал урината?

— Да, но след като използвах един стар трик, който знам още от малък, от една знахарка. Оставих малко от урината му в една чинийка на открито. Всички мухи и пчели се насъбраха. Луций Корнелий пикае захаросан мед.

— И губи тегло буквално пред очите ни.

Валерия задъхано попита:

— Той да не умира?

— О, да — отговори Луций Тукций. — Като оставим меда — нямам представа на какво се дължи, но знам, че е признак на смъртоносна болест, — черният му дроб е безнадеждно увреден от виното.

Черните очи на Метробий се изпълниха със сълзи и той отмести поглед встрани.

— Трябваше да се очаква.

— Какво ще правим сега? — попита съпругата на Сула.

— Ще видим. — Двамата изчакаха Луций Тукций да се върне при пациента си. И щом двамата с Валерия останаха сами, Метробий изрече най-тъжните слова на земята: — От толкова години го обичам. Преди много, много време го умолявах да ме остави при себе си, нищо че това означаваше да напусна спокойния си, сит живот, за да заживея в мизерия. Но той ми отказа.

— Сигурно те е обичал твърде много, за да ти позволи — предположи Валерия.

— Не! Той обичаше единствено и само патрицианското си име. Знаеше къде се е прицелил и това, към което се беше устремил, струваше за него много повече от мен. — Метробий се обърна да я погледне право в очите. — Не си ли се замисляла колко различна е любовта за всеки от нас? За всеки човек тя означава нещо различно и много рядко човек е готов да дари толкова любов, колкото получава. Никога за нищо не съм го обвинявал. Как бих могъл, щом не мисля като него? Но най-накрая, след като на няколко пъти бях ходил при него и на няколко пъти той ме беше отпращал, той ме призна за свой любовник пред най-високопоставените си събратя. „Моето момче“, ме нарече. Ех, бих изживял целия си живот отново, само и само да го чуя как ме нарича „моето момче“ пред Вация и Лепид.

— Той няма да види детето ми.

— Съмнявам се дали ще види, че си бременна.

Болката остави за известно време Сула на мира, но сега пък се появи ново усложнение: финансовите проблеми на град Путеоли. Той беше разположен до Мизен и от десетилетия се намираше под неофициалната власт на фамилията на Граниите, които бяха едновременно банкери и едри търговци. С времето Граниите бяха свикнали да гледат и града като на своя лична собственост. Без да знае за ексцесиите на Сула, още по-малко за неговите болести, един от градските големци дойде да поиска аудиенция при бившия диктатор. Според пратеника, дошъл във вилата, градът се оплаквал от някой си Квинт Граний, който дължал на градската хазна доста голяма сума, но упорито отказвал да я плати. Дали не би могъл Сула да помогне?

Работата беше там, че Сула се дразнеше при самото споменаване на името Граний — за него това бяха най-ужасяващите хора на света след Гай Марий. И то не за друго, а именно заради близките родствени връзки между Граний и Марий. В продължения на десетилетия знатните фамилии на Арпин — Мариите, Гратидиите и Тулиите — неизменно си бяха търсили снахи сред своите близки съседи — Граниите от Путеоли. Дори първата съпруга на Гай Марий беше Грания, заради което мнозина Граний бяха намерили имената си в списъците с проскрибциите, а останалите не смееха да се покажат в Рим да не би Сула да ги добави и тях. Сред щастливците, които бяха избегнали разправата, беше и въпросният Квинт Граний. Той беше отвлечен от група суланци, които го отведоха без обяснения във вилата на Сула в Мизен.

— Никакви пари не дължа — упорстваше Квинт Граний. Личеше си, че нищо не може да го склони да отстъпи.

Сула седеше на куриатния си стол, облечен в сенаторска тога. Изражението му с нищо не подсказваше, че вече не е римски магистрат, а най-обикновено частно лице.

— Ще правиш каквото ти кажат управниците на Путеоли! Ще платиш!

— Не, няма да платя! Нека градът ме извика на съд и да видим дали има с какво да докажат иска си — отвърна Квинт Граний.

— Плащай, Граний!

— Няма!

Благодарение на временното успокояване на болките Сула бе успял досега да запази привидно спокойствие, но упорството на путеолеца срина всякакви прегради. В следния миг той стоеше изправен и яростно размахваше юмрук пред Граний.

— Или ще платиш, Граний, или ще заповядам да те удушат тук, пред мен!

— Може да си бил диктатор в Рим — отвърна му с презрение той, — но вече не си и нямаш ни най-малко основание да ми заповядваш каквото и да било. Занимавай се с перверзните си и остави магистратите на Путеоли сами да си оправят нещата!

Сула отвори уста, за да заповяда Граний да бъде удушен, но от гърлото му не излезе и звук; тялото му внезапно отмаля и му се зави свят. Той леко изпъшка, но с известни усилия се задържа на крака, обърна поглед към началника на охраната си и със сподавен глас нареди:

— Удушете тоя нещастник!

Но преди охраната да е помръднала, Сула отново отвори уста и изхрачи кръв. Той застана неподвижен и от гърдите му се разнесе смразяващо кръвта бълбукане като от вряща вода. Лицето му бе станало мъртвешки бледо. Нов пристъп го обхвана, Сула се сгърчи и изхвърли нова тъмночервена струя. След което падна на земята, охраната му се разтича с викове за помощ… или по-скоро на ужас, защото никой не понечи да помогне на болния; всички бяха убедени, че червеите са изяли вътрешностите му и всеки момент ще се покажат.

След минута-две дотичаха Луций Тукций и Метробий, както и пребледнялата като платно Валерия. Сула се гърчеше в мъчителна агония и храчеше кръв. Любовникът му го хвана нежно за главата, докато жена му трепереше и не знаеше как да помогне. Тукций даде нареждане и прислугата се разтърча да носи кърпи. Робите отказваха да гледат към господаря си, който продължаваше да се гърчи и да се дави в собствената си кръв. А Сула отчаяно се опитваше да каже нещо, вкопчвайки се в ръката на Метробий.

Съвсем забравен от околните, Квинт Граний изтича вън от къщата, пробяга цялата пътека до входа на вилата, яхна коня си и без да се обръща назад, препусна към родния си град.

Доста време мина, преди гърчовете да оставят Сула на мира. Той престана да храчи кръв и робите успяха да го вдигнат от пода. На всички им направи впечатление колко лек беше станал Сула. Без да ги е грижа за прислугата, хората от охраната му напуснаха вилата.

В плен на паниката и безпомощността, Сула се държеше за Метробий като корабокрушенец за спасителна дъска в морето. Очите му не се откъсваха от красивото мургаво лице, сякаш искаха с поглед да му предадат някакво отчаяно послание, останало неизречено. С периферното си зрение Сула зърна и Валерия, в чиито огромни сини очи сякаш четеше своя собствен ужас.

„Това ли е смъртта? — попита се Сула и знаеше, че отговорът е «да». — Но аз не искам да умирам по този начин! Искам всичко да свърши отведнъж, както приляга на един достоен римски патриций. Та аз бях некоронованият цар на Рим, носил съм венец от тревата край Нола. Аз бях най-великият човек между Океана и Инд. Нека смъртта ми бъде достойна! Нека не бъде този кошмар!“

Сула се сети за Юлила, която беше умряла в собствената си кръв. После се сети за Никополис, която с часове агонизираше след поемането на отровата. И за Клитумна, която беше свършила със скършен врат. И за Метел Нумидик с пламналото му лице, разкривено в опитите му да си поеме въздух. „Никога не съм си представял, че ще е толкова ужасно!“ Пред очите му се появи Далматика, зовяща името му в храма на Юнона Соспита. И синът му, слънцето на живота му, момчето на Юлила, което бе означавало повече от всеки друг за него… И синът му бе умрял като него — жаден за поне още една глътка въздух.

„Страх ме е. Толкова ме е страх! Никога не съм си представял, че ще ме е страх. Смъртта е неизбежна, никой не се е спасил от нея, ето всеки момент ще настъпи и аз никога повече няма да виждам, да чувам, да усещам и да мисля. Няма да съществувам. В това няма нищо мъчително, това е съдбата на спящия, на нищо незнаещия. Вечният сън. Аз, Луций Корнелий Сула, некоронованият цар на Рим, но носител на короната от Нола, ще престана да съществувам, освен в спомените на хората. Защото това е единственото безсмъртие — да останеш жив в мислите на живите. Почти бях довършил мемоарите си. Оставаше ми да напиша една съвсем малка глава. Достатъчно материал съм оставил на бъдещите историци, за да убия спомена за Гай Марий. Той не доживя да пише мемоари. Докато аз доживях. Затова аз печеля. Аз вече спечелих! И от всички мои победи тази над Гай Марий ми е най-скъпа.“

Около час продължи кръвоизливът, а също и страданията на Сула. Но най-накрая кръвотечението престана и той можеше по-спокойно да диша. Умиращият все още бе в съзнание, дори много по-ясно от повечето време през последните месеци. Сега пред него се открояваха лицата на Метробий, Валерия и Луций Тукций. Може би това бяха огледалата, чрез чиито изражения той най-добре можеше да забележи какво се е променило у него самия?

Най-сетне успя да проговори:

— Завещанието ми. Повикайте Лукул, той трябва да прочете завещанието след смъртта ми. Той е негов изпълнител и попечител на децата ми.

— Вече съм пратил хора да му съобщят, Луций Корнелий — увери го Метробий.

— Дали успях да ти дам достатъчно, Метробий?

— Винаги си ми давал предостатъчно, Луций Корнелий.

— Така и не разбрах какво е любов. Аврелия повтаряше, че съм знаел. Аз не съм толкова сигурен. Миналата нощ сънувах Юлила и сина си. Синът ми дойде при мен и ме помоли да отида при майка му. Трябваше да се досетя. Но не се сетих. Само се разплаках. Него, виж, го обичах. Повече, отколкото обичах себе си. Колко ми липсваше през тези години!

— Раната ще зарасне, Луций Корнелий.

— Като че ли най-добрата причина човек да иска смъртта.

— Искаш ли нещо друго?

— Само спокойствие… Искам да усетя, че целият съм изгорял.

— Ти вече изгоря.

— Тялото ми.

— Какво, тялото ти, Луций Корнелий?

— Корнелиите ни погребват. Но не и мен, Метробий. Писал съм го в завещанието си, но ти ще повториш пред Лукул, че така съм пожелал и преди смъртта си. Ако погребат тялото ми в земята, може някоя прашинка от пепелта на Гай Марий да се залепи за мен. Аз разпилях пепелта му. Не трябваше да го правя. Кой знае къде дебнат тези прашинки, кой знае къде ме чакат и до днес? Спомням си ги как се разхвърчаха над Анио, как се изсипаха над водата! Но духна вятър и част от пепелта се разсея. Затова не мога да съм сигурен. Трябва да бъда изгорен. Ще кажеш на Лукул, че лично съм настоявал, че тялото ми трябва да бъде изгорено, че пепелта ми трябва да бъде събрана в затворена кутия, която да бъде запечатана с восък в урна. Така Гай Марий няма да може да се докопа до останките ми. Ще бъда единственият Корнелий, който няма да бъде погребан.

— Ще бъде, както искаш, обещавам.

— Изгори ме, Метробий! Накарай Лукул да ме изгори!

— Ще сторя, както казваш, Луций Корнелий.

— Иска ми се да бях научил що е любов!

— Но, разбира се, че си научил! Любовта те накара да се откажеш от себе си, за да се посветиш на Рим.

— Това ли е любов? Не може да бъде. Твърде суха е тази любов, суха като пепелта ми. Единственият Корнелий, който ще бъде изгорен, а не погребан.

Скоро след този разговор Сула отново започна да повръща кръв. Тялото му бе изгубило жизнените си сили, съзнанието му тънеше във все по-непрогледен мрак. И колкото пъти се върнеше към реалността, Сула умоляваше Метробий да не позволи някоя прашинка от Гай Марий да се докосне до неговите останки, а след това питаше какво е любовта и защо той така и не я е познал.

Лукул пристигна навреме, за да го види как умира. Но Сула вече не можеше да говори, навярно дори не разбра, че верният му приятел е при него. Незабравимите му очи, които обикновено всяваха ужас, сега излъчваха примирение, безсилие и умора. Той едва дишаше и лекарят му трябваше да слага огледало пред устата му, за да се увери, че още не е умрял. Но изведнъж нещо се промени в погледа, зениците започнаха да се разширяват, светлите ириси се стопяваха и белотата им се изгуби в черните контури. Пред очите на всички присъстващи светлината в погледа на Сула угасна и черните му зеници останаха да се взират като в недоумение.

Луций Тукций се наведе и затвори очите му, Метробий сложи за всеки случай две монети върху тях, за да не отворят, а Лукул пъхна сребърния денарий в устата на покойника, за да има с какво да плати на лодкаря Харон.

— Умря след мъки — отбеляза Лукул, без да дава воля на мъката си.

Метробий заплака.

— Всичко, което постигна Луций Корнелий, е било с мъки. Не би могъл да умре безболезнено.

— Ще отнеса тялото му в Рим, където ще уредим държавно погребение.

— Той би се радвал. При условие, че бъде кремиран.

— Ще бъде кремиран.

Обезумял от мъка, Метробий тръгна да търси Валерия, която не бе намерила достатъчно сили да стои до самия край.

— Всичко свърши — съобщи й той.

— Аз го обичах — отвърна му тя тихо, сякаш се срамуваше. — Знам, че цял Рим говори как съм се омъжила заради парите и властта му, за да осигуря нови почести на фамилията си. Но той беше велик човек, а и винаги се е държал добре с мен. Аз го обичах, Метробий! Наистина го обичах!

— Вярвам ти.

Той седна до нея, хвана я за ръката и започна замислено да я гали.

— Какво ще правиш сега? — попита тя.

Метробий се сепна, погледна бялата й, изящна ръка — с дългите пръсти. Като че ли напомняше за ръцете на Сула. Е, след като и двамата са патриции…

— Ще замина.

— След погребението?

— Не, не мога да присъствам там. Представяш ли си как ще ме посрещне Лукул, ако се наредя сред опечалените?

— Но Лукул знае какво си представлявал за Луций Корнелий!

— Това ще бъде държавно погребение, Валерия. То трябва да мине тържествено, без нередности. Какво ще търси един гръцки актьор в тази среда? — Метробий вдигна рамене. Стига толкова злост. — В интерес на истината не мисля, е самият Луций Корнелий би желал да ме види сред опечалените. Колкото до Лукул, той е високопоставен аристократ. Това, което се случваше в Мизен през последните месеци, му позволи да задоволи някои от не дотам аристократичните си страсти към малките момиченца. — Болка се изписа на мургавото му лице. — Сула беше порочен, но поне не прекаляваше с пороците! Позволяваше всичко на Лукул, но сам никога не би сторил такова нещо!

— И къде ще отидеш?

— В Киренайка. Позлатеният заден двор на света.

— Кога тръгваш?

— Още тази вечер. Веднага щом Лукул замине за Рим тялото на Сула и къщата се успокои.

— Как ще стигнеш до Киренайка?

— През Путеоли. Сега е пролет. Ще има кораби за Африка, за Хадрумет. Оттам ще си наема транспорт.

— Можеш ли да си го позволиш?

— О, да, Сула не ме е споменал в завещанието си, но ми е давал много. Той беше странен човек в това отношение. Изключително стиснат, но не и с хората, които обичаше. Най-тъжното е точно това: че дори пред смъртта той продължаваше да се съмнява в способността си да обича. — Метробий вдигна поглед към лицето й и мрачният му поглед издаде, че го налягат по-тревожни мисли. — Ами ти, Валерия? Ти какво ще правиш?

— Ще се прибера в Рим. Щом погребението свърши, ще се завърна в къщата на брат си.

— Това — възрази й Метробий — може да се окаже лоша идея. Имам по-добро предложение.

Тя го изгледа с дълбоко недоумение.

— Какво?

— Ела с мен в Киренайка. Ще родиш детето и ще ме обявиш за баща. Който и да е истинският баща, за мене е без значение. Просто ми мина през ума, че Лукул също беше онази вечер, при това знае не по-зле от мен, че Сула не може да е бащата. Мисля, че в Рим те чакат големи беди, Валерия. Лукул ще те издаде. Така ще те дискредитира, а на него това му е нужно. От всички, които бяха тук през последните месеци, само ти си от висшето общество, следователно само ти ще можеш да свидетелстваш за неговите извратени вкусове.

— Богове!

— Трябва да дойдеш с мен.

— Но няма да ме пуснат!

— Няма и да научат. Ще съобщя на Лукул, че се чувстваш много зле и няма да можеш да пътуваш с траурния кортеж. Ще обещая, че ще те пратя преди самото погребение. Лукул в момента е твърде зает и няма да се сети отсега да мисли за собственото си деликатно положение. Затова ако ще бягаш, сега му е времето.

— Прав си. Той наистина ще ме издаде.

— Може дори да нареди да те убият.

— О, не!

— Ела с мен, Валерия. Щом Лукул тръгне за Рим, двамата с теб също си тръгваме. Никой няма да ни види. Никой дори няма да разбере какво точно се е случило с теб. — Той горчиво се усмихна. — В крайна сметка аз бях момчето на Сула, а ти, Валерия Месала, негова законна съпруга. Стоиш много над мен!

Но тя изобщо не смяташе, че стои над когото и да било. Още преди месеци се беше влюбила в Метробий, макар да разбираше, че той е неспособен да откликне на любовта й. Затова нямаше да му откаже.

— Ще дойда.

— Добре! Засега не мърдай оттук. Лукул изобщо не бива да те вижда. Събери малко багаж, но не повече, отколкото може да носи едно муле. Вземи само тъмни, най-обикновени дрехи и всички горни дрехи да бъдат с качулки. Трябва да приличаш на моята жена, не на вдовицата на Луций Корнелий Сула.

Той излезе от стаята. Валерия Месала остана сама да гадае какво крие бъдещето, което само за няколко минути се оказа съвсем различно от това, което цял живот беше предполагала. Валерия никога не си беше давала сметка каква опасност представлява за Лукул и знаеше, че има за какво да благодари на актьора. Да замине с него означаваше сама да се подложи на терзания, докато го гледа как се люби с други мъже, вместо да се люби с нея; но той щеше да приеме детето за свое и тя щеше да има семейство; а може би с времето съвместният живот щеше да накара любимия й и да обърне внимание на съпругата си. Да, това беше по-добро решение, отколкото никога повече да не го види! По-добро и от смъртта. Без да знае защо, тя винаги беше изпитвала страх от ледения и надменен Лукул. Сега разбираше истинската причина.

Стана от стола и започна да рови из множеството сандъци да намери някоя по-скромна роба. Пари нямаше, затова пък притежаваше скъпи бижута. Изглежда, Метробий имаше достатъчно пари, затова щеше да гледа на нейните бижута просто като на зестра.

Киренайка! Позлатеният заден двор на света. Звучеше прекрасно.

В сравнение с погребението на Сула някогашният му триумф изглеждаше скромен. Двеста и десет носилки се огъваха под огромните количества балсами и аромати, които жените на Рим доброволно бяха дарили за погребението на някогашния си любимец. И понеже тялото на покойника до такава степен се беше сгърчило и свило заради загубата на кръв, че не можеше да бъде изложено на показ няколко скулптори се бяха заели да изваят статуя на диктатора от канела и тамян. Статуята изобразяваше Сула легнал на собствения си ковчег, предшестван от един ликтор, и той направен от благоухания и подправки. Бяха построени множество сцени, на които се изобразяваха всички паметни деяния на Сула, като се изключат тайните му занимания през първите трийсет и три години от живота му. На една от платформите се представяха забележителните мигове след битката при Нола, когато непознат центурион връчваше венеца от трева на покойника; на друга Сула се беше надвесил над треперещия от страх Митридат, който подписваше договора от Дардан; на останалите диктаторът печелеше сражения, пишеше закони, залавяше Югурта, екзекутираше марианците на Карбон пред Колинската порта. Специална волска кола беше натоварена с повече от две хиляди златни венци, които му бяха връчвали градове и племена, царе и господари от цял свят. Предшествениците на покойника, облечени в черно, се возеха на черни колесници с позлатени ръбове, докато пухкавите близначета — петгодишните Фауст и Фауста — вървяха сред опечалените.

Денят беше горещ и задушен, очакваше се да завали. Но най-голямото траурно шествие, което Рим познаваше, все пак се състоя. Оплакваните тръгнаха от дома на Сула, който гледаше към Големия цирк, проправиха си път надолу през Велабрума до Форум Романум, където Лукул — известен с красноречието си — прочете траурно слово от рострата. До оратора стоеше чудесно замисленият ковчег: отгоре ухиленият лъхащ на тамян и канела Сула с фалшивия ликтор — отдолу — обезобразеното тяло на покойника. За втори път през последните три години цял Рим се събираше, за да плаче за родителите на двете близначета, затова тълпата избухна в гръмки аплодисменти, когато Лукул обяви, че ще бъде попечител на сирачетата и те от нищо няма да се лишат. Хората с насълзени очи наблюдаваха двете дечица. Може би сълзите скриха от всички факта, че близнаците изобщо не приличат на великия си баща, а са копия на представителния, но не дотам забележителен Квинт Цецилий Метел Нумидик — чичо на покойната им майка. Когото баща им бе наричал Прасето… И когото беше убил просто ей така, от яд, че Аврелия е отблъснала любовта му.

Като че ли някаква магия се беше спуснала над града, та дъждът все така отказваше да рукне от натежалите облаци. Шествието пое нагоре по Клив Аргентарий пред Фонтиналската порта, зад която се издигаше огромното крайградско имение — собственост допреди години на Гай Марий, — и излезе на Марсово поле. Гробницата на Сула вече чакаше. Издигаше се встрани от Вия Лата, недалеч от празното пространство, където се събираха центуриатните комиции. В деветия час на деня ковчегът бе поставен на голямата клада. Между треските и гредите беше изсипано съдържанието на двеста и десетте носилки с подправки, благоухания и помади. Сула никога приживе не бе ухаел толкова прекрасно, колкото сега, когато изгаряше пред очите на своите съграждани.

В същия миг, в който запалените главни на робите подпалиха основите на кладата, се надигна силен вятър. Грамадата от дърва се срути и от разпаления огън се разхвърчаха искри. Оплаквачите закриха лица и отстъпиха назад. И тогава, когато огънят погълна всичко, дъждът най-сетне се изля над полето. Порой като из ведро бързо изгаси въглените, така че гробарите успяха да съберат пепелта на Сула. Тя беше изсипана в изящна алабастрова урна с орнаменти от злато и скъпоценни камъни; Лукул пренебрегна молбата на покойника най-напред да прибере всичко в херметически затворена кутия. Дъждът продължаваше да се лее над главите им и нямаше опасност каквато и да е прашинка да се докосне до останките на диктатора.

Урната беше положена във вътрешността на голямата гробница от разноцветен мрамор, построена за четири дни.

Постройката беше кръгла и покривът й се носеше от издължени колони с капител в коринтски стил — едно от нововъведенията, които самият Сула беше донесъл със завръщането си от Гърция и които се бяха превърнали в мода. На голяма плоча, обърната към пътя, стоеше изписано името му, заедно с всичките заемани от него длъжности и подробен отчет на великите му деяния. Под всичко това стоеше съвсем кратък епитаф, който Сула сам си беше измислил приживе:

„НАЙ-ДОБЪР ПРИЯТЕЛ — НАЙ-ЗЪЛ ВРАГ“

— Е, радвам се, че всичко най-сетне свърши — каза Лукул на брат си, докато двамата се прибираха насред бурята у дома. Бяха измокрени до кости и трепереха от студ.

Лукул започваше да се тревожи: Валерия Месала така и не се беше върнала в Рим. Брат й Руф, братовчедите й Месала Нигер и Метел Непот, както и пралеля й, бившата весталка Метела Балеарика, най-настойчиво го разпитваха какво се е случило. Той трябваше да ги уверява, че е пратил човек да я доведе от Мизен, но изтощеният пратеник му е съобщил, че вдовицата на Сула е изчезнала.

Мина почти месец, преди Лукул да прекрати издирването. Но последната жена на Сула сякаш беше потънала вдън земя, а също и скъпоценностите й.

— Била е обрана и заклана — заключи Варон Лукул. Брат му (който имаше тайни дори от него, нищо че го обожаваше) не отговори. Късметът на Сула, мислеше си той, може би се беше предал на него, верния му помощник. Защото още в деня преди погребението на диктатора Лукул си даде сметка колко опасна би се оказала Валерия Месала за него. Тя знаеше твърде много неща, докато той почти не я познаваше. Щеше да се наложи да я убие. Каква беше тази щастлива случайност, която подтикна друга ръка да го стори вместо него! Фортуна закриляше и него.

Изчезването на актьора Метробий не засягаше Лукул. Рим си имаше достатъчно актьори, които да заемат мястото на изчезналия грък, добре бе дори, че така се отваряше път за други. Това, което мъчеше Лукул, бе, че сексуалните развлечения с малки момиченца трябваше да бъдат забравени. Ех, колко щеше да му липсва Мизен!

5

От секстил (август) 80 г. пр.Хр. до секстил 77 г.пр.Хр.

Този път Цезар замина за изток по море. Евтих, слугата на майка му (на хартия той беше слуга на Цезар, но никой не си правеше илюзии кой е истинският му господар), от дълги години не беше напускал града и беше свикнал с живота в Субура. Сега бедният слуга трябваше да се увери що за мъчение е да пътуваш с Гай Юлий Цезар. По суша — особено ако пътят е добре поддържан като Вия Апия — Цезар спокойно изминаваше по шейсет километра на ден, а ако придружителите му изостанеха, той просто ги забравяше по пътя. Само страхът да не разочарова господарката си поддържаше Евтих по дългия път из Италия.

— Краката много ме болят — оплака се Евтих.

— Разбира се, че ще те болят! Когато си на кон, те висят през цялото време. Но не се тревожи. Докато стигнем Брундизий, ще се чувстваш много по-добре. Просто ще трябва да се отучиш от спокойния живот в Рим.

Мисълта за Брундизий не зарадва Евтих. Гъркът се страхуваше от пътуването в Йонийско море.

— Цезар е беден — усмихна се окуражително Бургунд, докато господарят им отиваше да огледа чисти ли са стаите в странноприемницата.

— Той е чудовище! — простена Евтих. — Шейсет километра на ден!

— Имаш късмет, че още сме в началото. Той още не се е разбързал, и то най-вече заради теб.

— Искам да си ходя вкъщи!

Бургунд непохватно го потупа по рамото.

— Не можеш да се върнеш, Евтих, и сам добре го знаеш. Хайде, избърши си сълзите и ела да се поразходим. По-добре да потърпим Цезар, отколкото да се връщаме при майка му. Бррр, ужас! Освен това той е много грижовен. Обзалагам се, че точно в този момент урежда една хубава гореща баня за тебе.

Евтих оцеля от пътуването по сушата, но не беше сигурен дали ще преживее и плаването по море. Цезар и скромната му прислуга изминаха разстоянието от шестстотин й петдесет километра между Рим и Брундизий за девет дни. Преди двамата му слуги да успеят да си поемат дъх и да поискат полагащите се няколко дни почивка, младият им господар вече ги беше качил на кораба. Отплаваха по посока на красивия остров Керкира, откъдето с друг кораб се прехвърлиха в Епир. От брега на Континентална Гърция продължиха по суша през Акарнания и Делфи за Атина. В Гърция пътищата приличаха повече на кози пътеки.

— По всичко изглежда, че дори ние, римляните, не прекарваме войски през този терен — разсъждаваше Цезар, докато навлизаха в долината на Делфи — китна градинка между планинските чукари. — Това си струва да се помни. Ако армията е с висок дух, все пак би могла да се прехвърли през планините. А никой няма да го разбере, защото никой не би го повярвал. Хъм.

Цезар харесваше Атина. Той не търсеше гостоприемството на знатни големци и се задоволяваше да преспива в обикновени крайпътни заведения или дори под открито небе. Затова и в Атина си беше намерил приятна странноприемница от източната страна на Акропола, когато го застигна неочаквана покана от името на Тит Помпоний Атик. Цезар, разбира се, не го познаваше лично, но подобно на всички свои съграждани и той знаеше за славния финансов крах, който Атик и Крас бяха претърпели няколко години по-рано, още преди смъртта на Гай Марий.

— Настоявам да ми погостуваш — заяви свикналият на любезности Помпоний. Въпреки големите си грешки в миналото, той се оказваше познавач на човешките характери. Само един поглед му беше достатъчен да се увери, че нещата, които се говореха за Цезар, бяха верни: този младеж някога щеше да има голямо влияние.

— Много си щедър, Тит Помпоний — усмихна се широко Цезар. — И все пак, предпочитам да си стоя в кръчмата, така съм по-независим.

— Независимостта в Атина се изразява в развалена храна и мръсни чаршафи — възрази той.

Това бе достатъчно да промени решението на Цезар.

— Благодаря. Ще дойда. Спътниците ми не са много — двама клиенти и четирима роби. Ако имаш място и за тях…

— Има достатъчно място.

И така всичко беше уредено. Атик предлагаше обилни вечери и туристически екскурзии; Цезар се увери, че с помощта на домакина му Атина разкриваше много по-бързо тайните си, отколкото би се надявал иначе. Двамата тичаха по Маратонското поле, отидоха до Коринт, до Тива, разгледаха блатистите брегове на Орхоменското езеро, където Сула беше спечелил две решителни сражения срещу Митридат, проучиха пътеките, по които Катон Цензор беше минал, за да заобиколи врага при Термопилите… А врагът беше минал, за да заобиколи позициите на Леонид.

„Странниче, кажи на спартанци, че лежим в земята, но изпълнихме заповедта.“

Легендарният надпис от времето на Гръцко-персийските войни още стоеше, изсечен на скалата над бойното поле. Цезар се обърна към Атик:

— Целият свят може да цитира този надпис, но друго си е да го четеш на камъка.

— Ти би ли се радвал всички да те помнят, както помнят Леонид?

Но младежът не беше толкова възторжен от спартанците.

— Никога! Това, което спартанците са направили, е било героичен жест без полза, напразна загуба на ценни войници. Аз ще бъда запомнен, Атик, но не заради глупости и безсмислени подвизи. Леонид е бил цар на Спарта, а аз съм римски патриций — републиканец. Единственият смисъл, който е имал неговият живот, е бил да го погуби по този забележителен начин. Смисълът на моя живот е в това, което ще сторя, докато съм жив. Как ще умра е без значение, стига да умра като истински римлянин.

— Вярвам ти.

Цезар беше ученолюбив човек, при това доста начетен, затова двамата с Атик откриха, че имат много общи вкусове — и двамата бяха интелектуалци, и двамата се интересуваха от много неща. Така например, след като и двамата обожаваха литературата и изкуството, можеха да обсъждат с часове някоя пиеса от Менандър или статуя на Фидий.

— И все пак тук в Гърция не са останали кой знае какви картини — поклати тъжно глава Атик. — Това, което Мумий не е отнесъл в Рим след разграбването на Коринт — да не говорим за Емилий Павел след Пидна, — е било скрито от човешките очи. Ако искаш да видиш най-красивата живопис на света, трябва да отидеш в дома на Марк Ливий Друз в Рим.

— Доколкото знам, къщата е собственост на Марк Крас.

Атик направи недоволна гримаса; колкото и афери да бяха разигравали с Крас, пак нямаше да му стане симпатичен.

— И навярно е натъпкал всички картини в някое прашно мазе. Където ще преседят с години, докато не се намери човек, който да му подскаже, че струват повече от робите с образование и поевтинелите жилища в Есквилин.

Цезар се усмихна.

— Е, Атик, не всички се интересуваме от изкуството! На света има достатъчно място и за такива като Крас.

— Не и в моя дом!

— Ти не си женен — каза един ден Цезар, малко преди заминаването си от Атина. Той си имаше обяснение защо Атик държи на ергенството.

Слабото, дори изпито лице на Атик се изкриви от лека погнуса.

— Не, Цезаре. И нямам намерение да се женя.

— Докато аз се ожених още на тринайсет години. При това за момиче, което все още не е навършило годините, за да легне с мен. Необичайна съдба, не мислиш ли?

— Необичайна, да. Малката дъщеря на Цина. С която ти отказа да се разведеш, пък дори и в името на Юпитер.

— В името на Сула имаш предвид — засмя се Цезар. — Имах невероятен късмет. Така избягах от капана на Гай Марий, при това с активното съдействие на Сула, и се спасих от жречеството.

— Като засегнахме въпроса за женитбите, ти познаваш ли Марк Тулий Цицерон? — попита Атик.

— Не. Но съм чувал за него, разбира се.

— Бихте могли да си допаднете, но всъщност не го вярвам — замисли се Атик. — Цицерон е доста чувствителен по въпроса за интелекта и не обича съперници. А ти май го превъзхождаш по интелигентност.

— И какво общо има това със сватбите?

— Току-що му намерих съпруга.

— Чудесно — отбеляза Цезар.

— Теренния. Заварената сестра на Варон Лукул.

— Ужасна жена, доколкото съм чувал.

— Така е. Но от висшето общество, за което Цицерон само би могъл да мечтае.

Цезар вече взе решение: ще си заминава. Щом като с домакина си нямаха за какво повече да си говорят, нямаше смисъл да остава повече. На какво се дължеше това, Цезар много добре знаеше. Доколкото можеше да прецени богатия си събеседник, който доброволно се беше отдал на изгнание, то той предпочиташе млади момченца. Откъдето идваше и резервираното отношение към Цезар. Ако не беше тази бариера, между двамата можеше да възникне дълбоко и трайно приятелство.

От Атина Цезар пое на север по римския път, който свързваше Атика с Беотия, Тесалия и прохода Темпе. В далечината, встрани от пътя се издигаше планината Олимп и Цезар мислено отдаде почит на Зевс и другите богове. От пристанището Дион групата се качи отново на кораб и от остров на остров доплава до Хелеспонта. Оттам до Никомидия по суша бяха три дни път.

В царския дворец Цезар беше посрещнат с безумна радост. Царят и царицата вече не вярваха, че любимият им римлянин ще дойде пак при тях, особено след като научиха, че младият Цезар е заминал от Митилена направо за Рим, заедно с Терм и Лукул. Най-въодушевено от всички обаче беше кучето Сула. То обиколи с възторжен лай целия дворец, скачаше върху Цезар, тичаше при царя и царицата да им напомни кой им е дошъл на гости, след това пак се връщаше да лиже ръцете и лицето на Цезар.

— Той почти ще проговори — каза Цезар, когато Сула най-после му позволи да седне и е тихо ръмжене се настани в скута му. Той го погали. — Сула, старче, никога не съм си представял, че толкова ще се радвам да ти видя грозната муцуна!

Собствените му родители, размишляваше същата вечер Цезар, излегнал се с дрехите на кревата, винаги са били крайно резервирани и към него и помежду си. Баща му не се задържаше вкъщи, но дори когато се прибираше, повечето време водеше някаква мълчалива война с жена си, вместо да установи по-топли отношения с децата си; майка му пък, със своята мания да бъде винаги справедлива, строга и критична, правеше невъзможен всеки по-близък контакт. Може би, разсъждаваше Цезар сега, на това се дължеше необяснимото, но очевидно отрицателно отношение на баща му към Аврелия — на нейната неспособност да установи физическа близост, с когото и да е. Това, което младежът все още не можеше да възприеме, беше пълното разочарование на баща му, че съпругата му даваше под наем жилищната сграда, която притежаваше. За него това беше абсолютно недопустимо за една римска аристократка. Разбира се, нито Цезар, нито сестрите му си спомняха Аврелия друга, освен хазяйка на голяма жилищна сграда. Те не можеха да проумеят колко чуждо изглежда подобно поведение в очите на баща им, израснал в съвсем различна среда. Единственото, с което можеха да си обяснят отношенията между своите родители, беше това, което като малки деца вълнуваше тях — прегръдките и целувките. Как можеха те да знаят колко сладки и приятни бяха нощите, които майка им и баща им прекарваха заедно в стаята си? Когато у дома научиха ужасната новина за смъртта на Гай Юлий Цезар — дошла заедно с урната с прахта му, — първата реакция на Цезар бе да прегърне майка си и да я успокои. Но тя се беше отдръпнала и със строгия си тон му беше напомнила да не забравя кой е. Подобни думи все още можеха да го засегнат — до деня, когато Цезар най-сетне не свикна с онази резервираност, която му бяха налагали от самото рождение. Оттогава той престана да очаква друго отношение от страна на майка си.

Може би, мислеше си сега Цезар, това беше просто поредният знак за една закономерност, която той отдавна беше забелязал — децата винаги искаха от родителите си това, което те не желаят или не могат да им дадат. Майка му беше безценно съкровище, Цезар най-добре от всички го знаеше, също както знаеше колко много я обича. И колко много неща дължи на нея, задето цял живот му беше показвала грешките и слабостите… Да не говорим и за безценните съвети, които му даваше не толкова като майка, по-скоро като приятелка.

И все пак… И все пак. Колко прекрасно би било, ако го посрещаха у дома с прегръдки и целувки, без всякакви задръжки, така както Никомед и Орадалтида го бяха посрещнали днес. Цезар не искаше от родителите си да заприличат на сегашните му домакини; той просто си представяше колко хубаво би било, ако царят и царицата му бяха родители.

Унесен в тъжни мисли, Цезар заспа и на другия ден светлината на утрото му напомни за какви глупости е мислил цяла нощ.

Цезар беше пристигнал в Никомидия през октомври и нямаше намерение да заминава скоро — за огромна радост на царя и царицата, които нямаха нищо против да угодят на неговите прищевки, включително посещения на Горион, Песин или мраморните кариери на остров Проконес. Всичко вървеше нормално до един декемврийски ден, когато им бе отправена една доста странна и трудна за изпълнение молба.

През март новият управител на Киликия Долабела Младия беше отпътувал от Рим за провинцията си, придружен от двама други римски нобили и цяла свита от държавни служители. От двамата благородници по-важният беше висшият легат Гай Лициний Верес, а по-маловажният — квесторът Гай Публиций Малеол, който получи назначението си след теглене на жребий.

Малеол беше от хората, възползвали се първи от законите, с които Сула целеше разширяването на Сената, и постъпи във височайшата институция веднага щом бе избран за квестор. Но това не значеше, че е „нов човек“; в семейството му имаше дори един консул, в атрия на дома му стояха восъчните маски на поне неколцина славни предшественици. Но с много пари Малеол не можеше да се похвали. Само няколкото сполучливи покупки по време на проскрибциите бяха позволили на семейството да вложи повече надежди в бъдещето на трийсетгодишния Гай, който да възстанови изгубения престиж на рода, като се добере до заветната консулска длъжност. Като си даваха сметка колко скромна е квесторската заплата и колко скъпи са вкусовете на Долабела, майката и сестрите на Малеол разпродадоха бижутата си, за да му напълнят кесията. Той самият смяташе да прибави и от себе си нещо, щом стъпи в заветната провинция. Най-накрая жените в къщата стигнаха до там с материалните жертви, че натъпкаха в багажа му семейните прибори от злато и сребро. Когато Малеол даваше банкети в чест на управителя, разсъждаваха дамите, семейните прибори само щели да повдигнат авторитета му.

За съжаление Гай Публиций Малеол не бил чак толкова умствено надарен, колкото по-известните си предци; той бил известен по-скоро с наивното си добродушие, което не му обещаваше добри мигове в компанията на мошеници като Долабела. Висшият легат Гай Верес веднага бе усетил с що за човек си има работа и преди да са заминали от пристанището в Тарент, той вече беше спечелил изцяло доверието на Малеол. Квесторът нямаше никакъв повод да се съмнява, че Гай Верес е почтен и добронамерен човек.

Цялата група пътуваше за Азия в компанията на друг провинциален управител — Гай Клавдий Нерон, който щеше да властва в Римска Азия. Клавдий Нерон принадлежеше към славната патрицианска фамилия, но Нероните се славеха едновременно като по-богати от братовчедите си Пулхери и като доста по-глупави и неспособни.

Гай Верес се беше отправил на изток с големи амбиции, разбира се, чисто материални. Благодарение на предварителната информация, с която разполагаше, Верес бе успял да натрупа голямо състояние за сметка на проскрибираните земевладелци в района на Беневент, но това не му донасяше удовлетворение. За него голямата страст на живота бяха произведенията на изкуството. Проскрибираните люде от Беневент не можеха да се похвалят с кой знае какви вкусове, те спокойно се задоволяваха с жалките неаполитански копия на Праксител или Мирон, най-вече щом ставаше въпрос за сантиментални скулптурни групи с повечко нимфи. Известно време Верес се бе надявал в списъците с проскрибциите да се озове и внукът на известния богаташ — любител на изкуството Секст Перквициен: Перквициен се славеше като най-големия познавач сред конническото съсловие, при това дейността му в Азия му беше позволила да събере колекция, превъзхождаща навярно и тази на Марк Ливий Друз. Обаче внукът на Секст Перквициен се оказа племенник на Сула и дядовото наследство си остана за него.

Макар че семейството му не беше много знатно и влиятелно — баща му беше обикновен педарий без право на изказване в Сената, а дядо му и с това не би могъл да се похвали, Верес се беше издигнал на забележителни висоти благодарение на вродения си инстинкт да застава винаги на страната, където са парите, и да убеждава разни влиятелни хора, че могат да му се доверят. Навремето лесно бе излъгал Карбон, но след това със Сула задачата се оказа невъзможна. Все пак и той се бе възползвал от услугите му, като го прати да разори Самний. За нещастие и Самний беше изключително беден откъм произведения на изкуството; колкото и пари да трупаше Верес, съдбата още не го беше ощастливила с това, което най-много го привличаше.

Единственото място, където си струваше да опита, мислеше си Верес, беше изтокът, където можеше да открие статуи и картини. Затова когато Сула тегли жребия за провинциите, Верес реши да си пробва късмета и се зае да спечели младия Долабела на своя страна. Братовчедът Долабела беше управител в Македония — доста обещаваща провинция по въпроса за произведенията на изкуството, — но той си знаеше интереса и нямаше да се поддаде толкова лесно на внушения. Гай Клавдий Нерон, който щеше да управлява Азия, пък беше сравнително почтен човек. Което оставяше един-единствен избор — Гней Корнелий Долабела Младши, управителя на Киликия. Идеална партия при условие, че той бе не по-малко алчен и лишен от скрупули от Верес, при това се отдаваше на най-гнусни сексуални извращения. Нещо повече, Верес бе дочувал, че имал вкус и към разни вещества, които допълнително увеличавали половата му мощ. Много преди двамата да заминат за изток, той вече бе доказал приятелските си чувства към Долабела, като се превърна в негов сводник и снабдител едновременно.

Късмет, мислеше си Верес. Фортуна го облагодетелстваше! Хора като младия Долабела рядко се намираха, пък дори да се срещаха, рядко се издигаха толкова високо в обществото. В интерес на истината, ако не беше старият Долабела да командва армии и да печели битки за Сула, братовчед му никога нямаше да се добере до управление на провинция. Разбира се, тази заветна провинция можеше да донесе големи облаги, но Долабела беше страхлив; затова, едва като Верес му бе доказал колко е способен и добронамерен, той бе въздъхнал с облекчение.

Докато двете групи управници пътуваха заедно за Мала Азия, Верес се преструваше, че изобщо не се вълнува от гръцките скулптури. В Атина изкушенията бяха почти неустоими, но Тит Помпоний Атик беше застанал като някакъв огромен паяк насред атическата паяжина и не даваше никому да припари. Благодарение на финансовите си резерви и роднинските си връзки с Цецилий Метелите и многото подаръци, които поднасяше на атиняни, Атик се оказвате човек с влияние, когото би било неразумно да предизвикващ. А всички знаеха с каква ненавист се отнасяше към грабителите на произведения на изкуството.

След Атина пътищата на Долабела и Клавдий Нерон най-сетне се разделяха. Клавдий бързаше да стигне Пергам и да се залавя за работа, понеже не се доверяваше много-много на местните. И докато Клавдий Нерон бързаше за Мала Азия, корабът на Долабела си направи една приятна разходчица до остров Делос.

Преди Митридат да нахлуе в Римска Азия и Гърция девет години по-рано, Делос беше център на търговията с роби в целия свят. На острова големите търговски кантори си разменяха робите, там търговците посрещаха и пиратите от Източното Средиземноморие, които бяха най-сигурните снабдители със скъпоценната стока. На острова около двайсет хиляди роби сменяха дневно притежателя си, което не означаваше, че тези двайсет хиляди роби бяха задължително докарвани, разтоварвани и наново натоварвани на корабите в делоското пристанище. Търговията се осъществяваше с помощта на документи — от договори за преотстъпване на собственост до договори за освобождаване на парични средства. Само най-специалните роби бяха водени на самия Делос; островът беше владение на търговците, не на стоката, с която търгуваха.

На Делос навремето работеше голяма римо-италийска колония, също така много александрийци и евреи. Най-голямата сграда в Делос беше римската агора, в която се помещаваха канторите на всички римски и италийски търговци. Но в последно време мястото беше разорено и почти изоставено, както бяха изоставени и множеството богаташки домове на западния бряг на острова — там, където вятърът беше по-слаб и животът — по-приятен. По склоновете на планината Кинт, на добре оформени тераси, се издигаха храмове и олтари на всички онези многонационални божества, които търговците бяха внасяли със себе си, докато островът се радваше на закрила от страна на Селевкидите в Сирия или Птолемеите в Египет. От тях светилището на Артемида, сестрата на Аполон, се намираше в най-голяма близост до по-малкото от двете пристанища — така нареченото Свещено пристанище, където акостираха само корабите на поклонниците. На север от светилището да Артемида се издигаше внушителният с размерите си храм на Аполон — голяма, красива сграда, натъпкана догоре с произведения на изкуството. А между храма на Аполон и Свещеното езеро се намираха известните мраморни лъвове от Наксий, които обграждаха пътя за шествия между светилището и езерото.

Верес нетърпеливо започна да обикаля острова. Посещаваше храмовете, чудеше се пред статуята на Артемида Ефеска, окичена с огромни бичи тестиси, които напомняха на провиснали женски гърди, цъкаше с език пред богинята Ма от Комана, пред Хеката Сидонска, пред Серапис Александрийска, прехласваше се от позлатените релефни изображения на божествата, от обсипаните със скъпоценни камъни владетелски тронове, на които, както изглеждаше, царете са седели с кръстосани крака — толкова огромни му се виждаха. Но това, на което наистина не можа да устои, бяха две скулптури в храма на Аполон. Едната изобразяваше група от три фигури: сатирът Марсий, който свири на дървената си флейта пред възторжения Мидас и разгневения Аполон. Другата беше от злато и слонова кост и изобразяваше богиня Лета с двете си деца на скута. За нея се смяташе, че е дело на самия Фидий, най-големия майстор на слоновата кост. И понеже двете скулптури не бяха обемисти, през нощта преди отплаването Верес и четирима роби се вмъкнаха в храма, свалиха скулптурите от пиедесталите им, завиха ги и ги отнесоха в трюма на кораба — при останалия багаж на Гай Верес.

— Започвам да се радвам, че Архелай е опустошил острова. А след него — и Сула — сподели доволен Верес пред Малеол на сутринта. — Ако търговията с роби бе в своя разцвет, както преди години, нямаше как човек да мине незабелязан, пък дори и посред нощ.

Малеол не беше много сигурен за какво точно му говори Верес, но изражението му не му вдъхна смелост да попита. Но само няколко часа по-късно той всичко узна, защото изведнъж се беше вдигнал насрещен вятър, който попречи на кораба на Долабела да отплава. Преди да успеят да напуснат пристанището, жреците от храма на Аполон бяха дотичали да се оплачат пред пропретора Долабела от изчезването на двете най-ценни скулптури на божеството. След като Верес толкова време беше прекарал около тях и след като всички го бяха забелязали, съвсем естествено жреците обвиняваха него за кражбата. Малеол с ужас трябваше да си даде сметка, че обвинението е напълно оправдано. Той харесваше Верес и не му беше лесно да отиде при Долабела, за да му съобщи за казаното сутринта, но дългът го призова. Когато научи за кражбата, Долабела лично настоя пред Верес да върне скулптурите.

— Това е родното място на Аполон! — трепереше от ужас. — Не можеш да крадеш точно оттук. Ще ни сполети смъртоносна болест.

Ще не ще, Верес трябваше да преглътне яростта си и да „върне“ статуите, като просто ги преметне през борда на кораба на каменния бряг. Малеол скъпо щеше да плати, обеща си тържествено той… За огромна изненада на Малеол Верес отиде да му благодари, — че е попречил на злодеянието.

— Изпитвам такава слабост към произведенията на изкуството, че понякога изпадам в подобни недопустими ситуации — плачеше той. — Благодаря, благодаря!

Но Верес нямаше да позволи втори път да го отклонят от желанията му. В Тенедос (където Долабела се отби заради ролята, която островът бил играл в Троянската война) Верес си прибра изображението на самата Тенера — изящна дървена статуетка, толкова стара, че почти не приличаше на човешко дело. Той бе разработил съвсем нова политика. Когато си присвоеше някой шедьовър, просто отиваше при колегите си и без да се срамува, им заявяваше в лицето: „Искам го, значи трябва да го притежавам!“ И докато Долабела и Малеол въздъхваха и вдигаха рамене, той прибираше новата скъпоценност в трюма. Никой от двамата му спътници не желаеше да сее раздор в самото начало на тяхното дълго сътрудничество. Историята се повтори и в Хиос, и в Еритрея; но Верес знаеше, че трябва да върши услуги и на спътниците си: с всяка нова спирка Долабела и Малеол се оказваха все по-обвързани с незаконните деяния на висшия легат; и ако за Долабела това не беше кой знае каква новост, за Малеол беше наистина странно изживяване. Затова когато Верес реши да отмъкне всичко от храма на Хера на остров Самос, той успя да убеди Долабела да наеме втори кораб… И да заповяда на хиоския адмирал Харидем с петпалубния му боен кораб да ескортира лично малката флотилия на управителя до столицата на Киликия Тарс, да не би по пътя лоши хора — пирати да сложат ръка на спечелената с толкова труд колекция! Халикарнас се лиши от няколко статуи от Праксител — последният рейд, който Верес организира на територията на Римска Азия. Но Памфилия изгуби завинаги легендарния Арфист, изваян от Аспенд, както и повечето от богатствата на храма на Артемида в Перге. След като се увери, че статуята на самата богиня не представлява кой знае какъв успех, Верес се задоволи само да съблече златното й наметало и да го разтопи на кюлчета злато.

Най-накрая пристигнаха в Тарс, където Долабела с удоволствие се нанесе в двореца на управителя, докато Верес си нае отделна вила, в която можеше да нареди безценната си колекция. Той изпитваше искрено възхищение от изкуството, смяташе да се наслаждава дълго време на своите експонати и дори не помисляше да търси финансово облагодетелстване чрез разпродажби.

Гай Публиций Малеол беше доволен от удобната си къща на брега на река Кидън. Там той разопакова багажа си, включително сребърните сервизи и торбите със злато. Отсега си правеше планове как ще увеличи състоянието на семейството, като предлага срещу главозамайващи лихви пари на онези, които не намерят по-законни източници на средства. В тази насока симпатичният Верес прояви голямо разбиране и голямо съдействие.

Съвсем скоро Долабела се изгуби в рая на своите отдавна мечтани плътски изживявания, и то в съвсем буквалния смисъл: от разните стимулиращи средства, които неуморният Верес му доставяше, съзнанието му често плуваше във въображаеми екстази, та управлението на провинцията лека-полека мина в ръцете на висшия легат и квестора. Верес си даде сметка, че за бъдещата му кариера няма да е добре да закача богатствата на самия Тарс, но затова пък използва времето, за да намисли зловещо отмъщение за Малеол.

В един от безкрайните си разговори с любезния квестор той засегна любимата за всеки истински римлянин тема — завещанията.

— Ето на, на заминаване оставих последното си завещание на грижите на весталките — говореше Верес една вечер. На светлината на големия свещник къдриците му проблясваха като златни. — Предполагам, че и ти така си сторил, Малеол?

— Ами не — отговори му с известно неудобство той. — Да си призная, мисълта изобщо не ми е минавала през ума.

— И таз добра, ами това си е чиста лудост! — възкликна Верес. — Всичко може да случи с хората, когато са на път — пирати, болести, корабокрушения. Ами вземи например бедния Гней Сервилий Цепион, който се удави на път за дома преди двайсет и пет години — и той беше квестор като теб! — Наля още малко от подсиленото вино в красивата емайлирана чаша на Малеол. — Ти просто трябва да напишеш завещание!

И така, разговорът им все около тази тема се въртеше, Малеол бавно се напиваше, а Верес се правеше, че прави като него. Най-накрая легатът реши, че глупавият квестор вече е съвсем пиян, поръча на робите да донесат лист, перо и мастило и на бърза ръка нахвърли на пергамента желанията на Гай Публиций Малеол как да се решат имуществените му въпроси след евентуалната му смърт. Малеол не беше в състояние да чете, но успя да се подпише, след което завещанието беше подпечатано, завряно в някой забутан шкаф в кабинета на квестора и забравено. Само четири дни по-късно авторът му ненадейно умря от неизвестна болест, която лекарите в Тарс единодушно обявиха за натравяне с храна. Верес случайно се натъкна на завещанието на покойника и за своя огромна изненада установи, че най-добрият му приятел, квесторът, е завещал всичко, което притежава, включително и фамилните сервизи, на него, Гай Лициний Верес.

— Много тъжна история — разказваше по-късно той на Долабела. — Завещанието наистина ме зарадва, но предпочитам бедният Малеол да е сред нас…

Дори със замъгленото си от възбуждащите аромати създание Долабела усети лицемерието в думите на легата си. Но не каза нищо, освен че се чудел как да си намери квестор, след като Рим е толкова далеч, а квесторът му е нужен толкова скоро.

— Няма нужда! — успокои го Верес. — Аз съм бил квестор на Карбон и понеже се справях доста добре, той ми удължи правомощията и ме назначи за квестор при себе си в Италийска Галия. Така че най-добре ме назначи мен за проквестор.

И така, делата в цяла Киликия, което ще рече и бюджетните средства на провинцията, минаха изцяло в ръцете на Гай Верес.

Цяло лято той не спря да се труди, макар не точно за доброто на Киликия. От хвърлените усилия се облагодетелстваше най-вече самият той, макар че не можеше да обогатява личната си колекция. Дори Верес не се чувстваше чак дотам сигурен, че да граби от провинцията, която беше назначен да управлява. Нямаше как — поне докато Клавдий Нерон си стоеше в Пергам — да поднови набезите си и из Римска Азия. От остров Самос вече бяха пратили делегация до Клавдий Нерон, която да се оплаче от разграбването на храма на Хера; друг беше въпросът как Клавдий с тъга им съобщи, че не му влиза в правомощията да наказва легатите на други управители. За самосци бе останала единствена утехата да се обърнат към римския Сенат.

Едва към края на септември Верес получи вдъхновение… И реши веднага да осъществи идеята си. И Витиния, и Тракия бяха известни със своите съкровища, защо тогава Верес да не уголеми колекцията си за сметка на Витиния и Царството на одрисите? Долабела веднага беше ангажиран за целта и назначи Верес за извънреден посланик с широки пълномощия, като саморъчно подписа писмата до цар Никомед Витински и цар Садала Одриски. Верес замина в началото на октомври по суша през Аталия за Хелеспонта. Пътят му заобикаляше Римска Азия, което означаваше, че би могъл да измъкне нещо от храмовете по пътя.

Цялата посланическа делегация се състоеше от разбойници: Верес лично я беше подбрал с мисълта да няма неприятности като в Делос. Дори шестимата си ликтори (като римски пропретор с дипломатически правомощия имаше право на ликтори) назначи след внимателен подбор, току-виж някой случаен човек му попречи. За свой главен помощник Верес взе главния секретар от щаба на Долабела — някой си Марк Рубрий; Верес и Рубрий вече се познаваха добре. Робите на Верес бяха разделени в две категории: здравеняци, които да могат да мъкнат статуи, и пъргави човечета, които да проникват незабелязани в заключени помещения. Колкото до писарите, бяха му необходими само толкова, колкото да попълват каталога с новите експонати в домашната колекция.

Пътешествието се оказа едно голямо разочарование, защото пълководците на Митридат отдавна бяха обрали цяла Пизидия и Фригия. Верес се чудеше дали да не се отбие на север към долината на река Сангарий, за да се увери няма ли нещо за крадене в Песин, но накрая предпочете да не губи време и да продължи към Лампсак, на бреговете на Хелеспонт. Там щеше да си поръча някой от бойните кораби под командването на Клавдий Нерон и щеше да пообиколи бреговете на Витиния в търсене на отбрана стока. Започваше дори да се замисля колко голям да бъде товарният кораб, който ще отнесе плячката в Киликия.

Бреговете на Хелеспонта бяха ничия земя. По закон принадлежаха към римската провинция, но планините на Малоазийска Мизия ги откъсваха от римските владения, затова Лампсак поддържаше много по-тесни връзки с Витиния, отколкото с Пергам. Лампсак беше най-голямото пристанище на азиатския бряг на пролива. Всеки път, когато римски войски се прехвърлеха през Хелеспонта от Европа в Азия, те акостираха в Лампсак. Затова градът беше богат и оживен, като благополучието на гражданите му се дължеше на виното.

Лампсак се водеше владения на Рим и формално признаваше върховната власт на управителя в Пергам, но в действителност се радваше на пълна свобода. За римляните беше достатъчно да си получават годишния данък. В града имаше доста римски търговци, но местното управление и големият дял от приходите си оставаха в ръцете на местните гърци, които не се радваха на римско гражданство; в правно отношение те бяха известни под термина „соции“ — съюзници.

Верес се бе погрижил да събере предварителна информация за всеки град, в който би могъл да отседне, затова с пристигането си в Лампсак той вече имаше известна представа за хората, с които ще общува. Римската делегация, която като разбойническа шайка се спусна от склоновете на близките планини, внесе паника сред жителите на града — шестима ликтори вървяха пред непознатата, но очевидно много важна римска особа, която обслужваха двадесет роби и цяла дружина киликийски конници. Никой не беше известил за пристигането на подобна делегация, никой нямаше и представа какво търси тя в Лампсак.

Етнарх на града тази година беше някой си Янитор. При вестта, че цяла римска делегация го чака на агората, той дотича незабавно заедно със старейшините на Лампсак.

— Не знам колко време ще остана — рече му водачът на делегацията Гай Верес — красив, властен и със сигурност доста арогантен римлянин, — но искам да осигурите подходящ дом за мен и за придружителите ми.

Невъзможно било, обясни с известно колебание Янитор, да се намери резиденция, достатъчно голяма, за да побере всички, но той самият с удоволствие щял да покани посланика, ликторите и личната му прислуга в своя скромен дом. Другите римляни щели да бъдат настанени в почтени частни домове. Янитор представи старейшините на римлянина, включително и някой си Филодам, който бил етнарх на Лампсак по времето на Сула.

— Чувал съм — подшушна секретарят Марк Рубрий на ухото на Верес, докато ги водеха към дома на Янитор, — че стария Филодам имал дъщеря, толкова красива и толкова добродетелна, че я държал през цялото време затворена. Казвала се Стратоника.

За разлика от Долабела Верес нямаше вкус към грозните перверзници. Той държеше да види у жената това, което го съблазняваше у произведенията на изкуството — изящни черти и съвършени форми. За него тя трябваше да бъде оживялата Галатея. Беше придобил навика да прекарва времето си далеч от родния Рим в сексуално въздържание, понеже не можеше да се задоволи с недостойни или недостатъчно красиви жени, дори ако са известни куртизанки. Все още ерген, той си правеше плановете да натрупа достатъчно богатство, за да си купи съвършената жена — красива и със знатно потекло, някоя нова Аврелия. Пътешествието му на изток щеше да укрепи финансите му и да му позволи да сключи изгоден и достоен брак с някоя горда и красива Цецилия Метела или Клавдия Пулхер. Най-добре би било да си намери някоя Юлия.

И така, от няколко месеца Верес се беше отдал на полово въздържание и нямаше никакво намерение да го нарушава по време на престоя си в Лампсак. Рубрий обаче отдавна беше напипал слабите му места и знаеше какви други страсти го вълнуват, освен манията да краде произведения на изкуството. Затова още при влизането си в града секретарят беше подпитал тук-там и скоро научи пикантната клюка — някой си Филодам имал забележителна дъщеря на име Стратоника, която по хубост се равнявала единствено на Афродита.

— Провери по-добре — нареди му лаконично Верес, след което се запъти към дома на Янитор. Главният етнарх на Лампсак го очакваше на входа.

Рубрий продължи към своята квартира — у далеч по-скромен жител на Лампсак. В крайна сметка беше обикновен помощник на римски магистрат, без специални пълномощия.

Следобед той се появи отново в дома на Янитор и пожела да поговори насаме с Верес.

— Добре ли си настанен? — попита той началника си.

— Горе-долу. Не е като в римска вила. Жалко, че сред богаташите в града няма и римски граждани. Мразя да живея сред гърци! Тоя Янитор живее само на риба, на обяд не ми предложи дори яйце или някоя пилешка мръвка! Но виното беше превъзходно. Има ли напредък по въпроса със Стратоника?

— Почти никакъв, Гай Верес. Изглежда, момичето се представяло за идеал на целомъдрието… Или по-скоро баща му и брат му го пазят по ориенталски образец.

— Тогава ще трябва да отида лично на гости на този Филодам.

Рубрий поклати глава.

— Страхувам се, че и тогава няма да я покаже, Гай Верес. Тук нравите не са дори като при повечето гърци. Жените не се показват пред гости.

Двамата започнаха да си шепнат.

— Моят помощник Марк Рубрий — отбеляза Верес пред домакина си, след като Рубрий си замина, — бил много зле настанен. Искам да се отнасяте с по-голямо уважение към него. Разбирам, че след теб вторият най-знатен жител на Лампсак бил някой си Филодам. Моля те, още утре се погрижиш Марк Рубрий да бъде преместен в дома му.

— Не искам никакви римски червеи! — тросна се Филодам щом Янитор му предаде желанието на Верес. — Кой е тоя Марк Рубрий? Някакво нищожно римско секретарче! В моя дом са нощували истински римски консули и претори — дори великият Луций Корнелий Сула ме удостои с честта, когато прехвърли Хелеспонта преди години! Самият Гай Верес е недостоен да влезе в дома ми, какво ли остава за слугата му! И в крайна сметка кой е този Гай Верес? Някакъв си помощник на управителя на Киликия!

— Моля те, Филодаме, умолявам те! — започна да го увещава етнархът. — Заради мен! Заради града ни! Този Гай Верес е зъл човек, усещам го. А освен това го придружават сто души въоръжена конница. В цял Лампсак не можем да намерим толкова войска.

Филодам се примири и Рубрий се настани в къщата му. Но гръцкият големец скоро се убеди каква голяма грешка е допуснал. Римлянинът току-що се беше нанесъл, и вече искаше да се запознае с известната с красотата си дъщеря на домакина. След като му отказаха, той започна да се държи като у дома си. След като напразно обикаля просторното жилище на Филодам, той привика при себе си домакина, като че той му беше лична прислуга.

— Днес ще дадеш вечеря в чест на Гай Верес и ще му предложиш нещо различно от риба! Рибата е вкусна, но човек не може да яде само риба. Искам агнешко, пилешко, дивеч, много яйца и най-доброто вино.

Филодам нищо не отговори.

— Но не ми беше никак лесно — обясняваше той по-късно на сина си Артемидор.

— Сигурно целта е Стратоника — гневеше се Артемидор.

— И аз така мисля, но този Рубрий толкова бързо се настани, че нямах време да я изведа в безопасност. А сега не мога. На входовете стоят римляни да шпионират.

Артемидор искаше да присъства на вечерята, която баща му щеше да даде в чест на Верес, но ядният му поглед убеди Филодам, че това само ще утежни положението; след дълги увещания младежът най-сетне се съгласи да отиде да вечеря другаде. Колкото до Стратоника, единственото, което роднините й можеха да сторят, бе да я заключат стаята й и да сложат двама яки роби да я пазят.

Гай Верес пристигна заедно с шестимата си ликтори, които се наредиха да пазят входа на къщата, докато няколко души от конницата бяха сложени да наблюдават задната врата. Щом римският посланик се намести удобно на кушетката, първата му работа беше да поиска да се запознае с дъщерята на Филодам.

— Не мога да я доведа, Гай Верес — отговори му сепнато старецът. — Тук сме гърци-фокийци, което означава, че жените ни не могат да стоят в едно помещение с чужди хора.

— Аз не искам тя да вечеря с нас, Филодам — отговори му търпеливо Верес. — Просто ми се ще да зърна с очите си гордостта на Лампсак, за която говорят всички.

— Не знам защо всички ще говорят за нея, след като никой не я е виждал.

— Навярно защото слугите ти не знаят да си държат езика зад зъбите. Доведи ни я, старче!

— Не мога, Гай Верес.

На вечерята присъстваха още петима гости: Рубрий с още четирима колеги от римската канцелария. След като Филодам твърдо отказа да доведе дъщеря си, всички римляни започнаха да викат и да тропат. Колкото по-упорито им отказваше, толкова по-силно викаха и тропаха гостите му.

Когато поднесоха първото ястие, той използва случая да излезе от стаята и да прати един от слугите си в къщата, където знаеше, че вечеря синът му Артемидор. Умоляваше го веднага да се върне да помогне на баща си. Щом робът излезе, Филодам се върна в стаята с гостите. Рубрий и двама от приятелите му демонстративно се вдигнаха от местата си, за да потърсят сами девойката; Филодам се изпречи на пътя им. На мангала до вратата стоеше канче с вряща вода, която се сипваше в специални съдове, използвани за подгряване на ястията. Рубрий грабна канчето и изля врящата вода върху главата на Филодам. Докато ужасените слуги бързаха да му се притекат на помощ, виковете на стареца се смесиха с победоносните възгласи на римляните, които хукнаха да обикалят къщата в търсене на Стратоника.

Скоро шумовете от вътрешността на къщата се смесиха с тези от улицата. Артемидор заедно е двадесетина свои приятели стоеше пред дома на баща си, но ликторите на Верес не му позволяваха да влезе. Началникът на ликторската декурия, някой си Корнелий, цял живот беше учен, че личността му е неприкосновена. Римлянинът нито за миг не си помисли, че Артемидор и приятелите му не са римляни и съвсем спокойно биха прибягнали до насилие, за да го отместят от пътя си. Може би и те самите нямаше настояват, ако Артемидор не беше дочул жалните писъци на баща си. Гърците изблъскаха ликторите, убиха началника им и се втурнаха в къщата.

Участниците във вакханалията изведнъж се пръснаха по ъглите, щом Артемидор и приятелите му нахълтаха в трапезарията с тояги в ръце. Но Гай Верес не беше страхливец. Избутвайки презрително гърците от пътя си, той напусна дома на Филодам, придружен от Рубрий и останалите си съучастници. На улицата петимата ликтори се суетяха около мъртвия си началник. Посланикът им даде знак да побързат и всички заедно понесли трупа на Корнелий, се изнесоха.

По това време целият град се беше развълнувал. Янитор стоеше на вратата на дома си и се чудеше какво става. Застина, щом видя какво носят римляните, но все пак ги допусна в дома си и залости вратата след тях. Артемидор бе останал вкъщи, за да се погрижи за ранения си баща, но двама от приятелите му поведоха останалата част от групата към градската агора и на висок глас викаха съгражданите си да излязат на улицата. На всички гърци в Лампсак им беше дошло до гуша от Гай Верес, та дори горещата реч на Публий Тетий (най-видния римлянин в града) не можа да ги разубеди от желанието им за мъст. Тетий и неговият гостенин Гай Теренций Варон бяха изтласкани и цялото население на града се запъти към дома на Янитор.

Жителите на Лампсак искаха етнархът им да ги пусне в къщата си. Той отказа и те започнаха да блъскат по вратата. Най-накрая се отказаха и решиха вместо това да подпалят къщата. Цялата сграда беше опасана с трески и греди, готови всеки момент да бъдат подпалени. Само идването На Публий Тетий, Гай Теренций Варон и неколцина други римляни, живеещи в Лампсак, предотвратиха трагедията. Те успяха да охладят страстите и убедиха лудешките глави, че евентуалното посегателство над римския посланик ще има много по-страшни последици за града, отколкото накърняването честта на Стратоника. Огънят (който вече беше лумнал около предната страна на къщата) беше угасен и всички се прибраха по домовете си.

Някой друг, не чак толкова нагъл човек като Гай Верес веднага би напуснал града, но не и той… Верес нямаше намерение да бяга; той седна и написа писмо до Гай Клавдий Нерон, управителя на Римска Азия, с което искаше да докаже, че няма да се остави на някакви си мръсни гърци.

„Искам незабавно да дойдеш в Лампсак и да осъдиш двамата соции Филодам и Артемидор за убийството на главния ликтор на римски посланик“ — нареждаше Верес на Клавдий.

Но колкото и бързо да прелетя писмото до Пергам, подробният доклад на Публий Тетий и Гай Теренций Барон вече го беше изпреварил.

„Със сигурност няма да дойда в Лампсак — отговори Клавдий Нерон. — Научих цялата история от собствения си легат Гай Теренций Варон, който има доста по-висш чин от твоя. Жалко, че не са те изгорили жив. Ти напълно отговаряш на името си, Верес — свиня.“

Обладан от ярост, каквато никога не бе изпитвал, Верес намери ново вдъхновение за следващото си писмо. Само след седем дни това второ писмо достигна Долабела в Тарс — толкова уплашен беше куриерът при мисълта какво може да му се случи, ако не изпълни заповедта. Както Верес бе склонен да убие него, така и нещастният вестоносец бе заплашвал с убийство всеки път, щом му трябваше да смени коня си.

„Веднага заминаваш за Пергам — заповядваше Верес на началника си, без дори да благоволи да спазва протокола. — Ще вземеш Клавдий Нерон и двамата ще дойдете в Лампсак. Искам незабавно да накажете двамата соции, които са виновни за смъртта на ликтора ми. Ако не го направиш, ще пусна някоя и друга клюка за твоите развлечения, Долабела. Можеш да кажеш и на Клавдий Нерон, че ако не дойде тук, в Лампсак, да осъди тия смрадливи гърци, ще обвиня и него, където трябва, в каквото трябва. Няма да се отървете лесно от обвиненията ми, Долабела. Не си мисли, че нещо ще ме спре. Ако трябва, ще умра, но ще видите вие…“

Когато новините от Лампсак стигнаха до двора на цар Никомед във Витиния, нещата бяха в задънена улица: Гай Верес все още живееше в дома на Янитор и спокойно се движеше из града, докато етнархът обясняваше на старейшините, че натрапникът ще остане в Лампсак, докато Клавдий Нерон не дойде лично да осъди бащата и сина.

— Да можех нещо да направя — въздъхна притеснен царят пред Цезар.

— Лампсак принадлежи на Рим, не на Витиния — отговори му той. — Каквото и да направиш, трябва да е в рамките на дипломатическите норми. Но не мисля, че дипломатически натиск може да спаси въпросните соции.

— Гай Верес е престъпник, Цезаре. През пролетта е ограбил доста храмове из Римска Азия, а след това е отишъл да открадне Арфиста от Аспенд и златната кожа на Артемида в Перге.

— Не се и съмнявам, че ще спечели провинцията за римската идея — усмихна се горчиво Цезар.

— Нищо не може да убегне от погледа на този човек — дори и целомъдрените дъщери на най-почтени гърци.

— А какво търси изобщо Верес в Лампсак?

Никомед потръпна.

— Идва да ме види, Цезаре! Носел някакви писма до мен и до цар Садала в Тракия. Управителят на Киликия Долабела го бил повишил в ранг посланик, но предполагам, че истинската му цел е да обере и нашите статуи, и картини.

— Няма да посмее, докато аз съм тук, Никомед — увери го младежът.

— Би ли отишъл в Лампсак като мой посланик, за да разбере, Гай Клавдий Нерон, че Витиния следи внимателно събитията? Аз самият не смея да се покажа там — може да го изтълкуват като военна заплаха, дори да не ме придружава охрана. Войските ми са доста по-близо до Лампсак, отколкото римските части в Мала Азия.

Цезар си даваше сметка какви усложнения ще му донесе предложението на Никомед. Ако отидеше в Лампсак като официален представител на царя на Витиния, цял Рим щеше да реши, че в отношенията му с Никомед наистина има нещо подозрително. Но как да не отиде? В крайна сметка молбата на царя беше съвсем естествена.

— Не трябва да изглежда така, сякаш действам от твое име, царю — каза Цезар. — Съдбата на двамата соции е единствено от компетенцията на управителя на Римска Азия, който няма да се зарадва на двайсетгодишен младеж без официални функции, който да защитава интересите на Витиния.

— Но аз искам да знам какво се е случило в Лампсак и предпочитам да го науча от човек, по възможност римлянин, който няма да преувеличава и в същото време няма веднага да застане на гръцка страна! — възрази Никомед.

— Не съм казал, че няма да отида. Ще отида, но единствено в качеството си на римски гражданин — човек, който съвсем случайно се е оказал в района и е любопитен да научи повече. По този начин никой няма да заподозре витинска връзка, а аз ще мога спокойно да те осведомя за всичко, щом се прибера в Никомидия. И тогава, ако решиш, че имаш основание, ще пратиш официална жалба до Рим, която аз ще подкрепя с лични показания на свидетел.

Цезар замина на другия ден по суша. Придружаваха го единствено Бургунд и четирима роби. Ако се появеше откъм вътрешността на полуострова, никой нямаше да знае откъде точно е дошъл. Пътуваше облечен с кожена пола и броня, понеже така беше по-удобно за езда, но в багажа си държеше римска тога, туника и сенаторски обувки. Дори беше взел със себе си роба, чието задължение беше да му плете венци от дъбови листа. Цезар не искаше да се хвали с връзките си с Никомед, но това не бе причина да не се похвали със самия себе си.

Пристигна в Лампсак в самия край на декември — по същия път, по който беше дошъл и Верес, — но остана незабелязан. Целият град се беше насъбрал на кея, за да посрещне внушителната флотилия на Гай Клавдий Нерон и Гней Корнелий Долабела. И двамата управители бяха в лошо настроение: Долабела — защото си даваше сметка, че Верес ще го преследва до края на дните му, Клавдий Нерон — защото порочните занимания на Долабела се бяха оказали заплаха за самия него. Мрачните им лица нямаше от какво да се разведрят при условие, че в града нямаше дори подходящи жилища за важните им особи: Янитор все още търпеше Верес в дома си, а другата богаташка къща в Лампсак принадлежеше на обвиняемия Филодам. Публий Тетий бе разрешил донякъде проблема, като убеди един свой сънародник да се изнесе от дома си и да го предостави на двамата управители.

Когато Клавдий Нерон прие Верес (който вече чакаше в редената за управителя къща) научи, че се очаквало именно той да председателства съда… Докато Верес щял да бъде просто главен обвинител, главен свидетел, член на състава на заседателите, без да се разделя с положението си на официален римски посланик, който стои над цялото това дело.

— Това е смешно! — отвърна му Клавдий Нерон в присъствието на Долабела, Публий Тетий и легата Гай Теренций Варон.

— Как така смешно? — обиди се Варон.

— Римското правосъдие е известно по целия свят. Това, което предлагаш, е гавра с римското правосъдие. Досега добре се справих с работите в провинцията си! Както стоят нещата, много е вероятно да бъда сменен през пролетта. Същото важи и за твоя началник Гней Долабела. За него не мога да говоря — Гай Клавдий стрелна с поглед колегата си, който отмести своя встрани, — но за себе си мога да се похваля, че провинцията ще ме запомни като един от най-добрите си управители. Това дело ще бъде вероятно последният по-важен процес, който трябва да ръководя, затова не мога да допусна подобна гавра.

На красивото лице на Верес се изписа убийствена злоба.

— Искам бърза присъда! — развика се той. — Искам тези двама соции да бъдат бити с камшик и обезглавени! Те убиха римски ликтор на официална служба! Ако сега им позволим да се отърват, цялата римска власт ще бъде заплашена в една провинция, където и без това настроенията са в полза на цар Митридат!

Това беше добър довод, но не и истинската причина Гай Клавдий Нерон да се поддаде на исканията му. Той просто нямаше достатъчно смелост да влезе в открит конфликт с хора като Верес. С изключение на Публий Тетий и Гай Теренций Варон всички римляни в Лампсак бяха спечелени твърдо за каузата на посланика — едно решение в техен ущърб щеше да лиши града от покой за месеци, може би години напред. Римляни и гърци щяха да живеят с постоянната мисъл за отмъщение; Клавдий Нерон не можеше да се съпротивлява на подобен натиск.

Междувременно Цезар се беше настанил в малка странноприемница до пристанището. Беше мръсна и пълна със съмнителни типове, но пък представляваше единственото заведение в града, склонно да го подслони — той беше един долен римлянин в очите на всички местни гърци. Ако не беше толкова студено, младежът спокойно би спал в полето, ако не държеше на своята независимост, би потропал на вратата на нечий римски дом. Но при подобна ситуация пристанищната кръчма си оставаше идеалното решение.

Още същия ден, докато двамата с Бургунд бяха излезли да се поразходят, Цезар чу градските глашатаи да съобщават за процеса срещу Филодам и Артемидор, който щял да се състои на следващия ден на градския пазар.

На сутринта Цезар не бързаше; искаше всички да се съберат на процеса, за да се появи последен. Появата му наистина бе посрещната с изненада — един римски благородник, сенатор и герой от войната, изведнъж се появява на сцената. Нещо повече — младежът дори не е в клиентни отношения с никого от присъстващите си съграждани. Никой не го познаваше по име, може би не се сещаха кой е заради липсата на лената и апекса — жреческите одежди, с които беше известен доскоро. Но младият римлянин носеше широка пурпурна ивица на туниката си, беше загърнат в снежнобяла тога, носеше кафяви кожени обувки като всеки римски сенатор. Към всичко това се добавяше венецът от дъбови листа на главата му, който изискваше по закон всички римляни да станат на крака и да аплодират непознатия.

— Аз съм Гай Юлий Цезар, племенник на диктатора Луций Корнелий Сула — представи се младежът на Клавдий Нерон и вдигна ръка за поздрав. — Минавах оттук и чух някаква врява! Казах си, че може би ще ви е нужен съдебен заседател.

Името му естествено говореше много — повече заради Фламинството, отколкото заради сражението при Митилена; никой от присъстващите не беше засякъл Лукул в Рим, та да знае с подробности как е протекла обсадата на Митилена. Предложението на Цезар да заеме място сред заседателите беше отклонено, но веднага му беше намерен стол. Непознатият не само беше герой, но и роднина на диктатора.

Даден беше ход на делото. Сред заседателите имаше предостатъчно римски граждани, тъй като и Клавдий Нерон и Долабела бяха довели голям брой държавни служители себе си, както и цяла кохорта римски войници от Пергам, все фимбриани, които веднага познаха младия Цезар и радостно се развикаха. Още една причина управителят да се отнесе толкова любезно с него.

Макар че Верес беше истинският обвинител, формално ролята се играеше от някакъв местен жител, римски гражданин. Обвинителят беше лихвар и имаше голяма нужда от ликторите на Клавдий Нерон, които му помагаха да си събира лихвите. Човекът си даваше сметка, че ако не се съгласи да чете обвинението, ликторите щяха да престанат да му помагат. Всички гърци в града се бяха скупчили край трибунала, хвърляха заканителни погледи, размахваха юмруци и не спираха да коментират чутото от трибуната. Но така и никой не бе намерил смелост да се застъпи официално за Филодам и Артемидор, които трябваше да се защитават сами, при това според не съвсем познатото им римско право.

Цезар мълчаливо разсъждаваше що за гавра с правосъдието е подобен процес: Клавдий Нерон, официалният председател на съда, дори не се опитваше да ръководи пледоариите, вместо това цялата инициатива беше у Верес и Рубрий, които бяха страна в делото; Долабела беше съдебен заседател и си позволяваше на глас да прави коментари в подкрепа на подчинените си, също както и Верес, съдебен заседател като него. Когато зрителите — гърци си дадоха сметка, че на обвиняемите дори няма да се предостави възможност да изложат своите показания, някои от тях започнаха да викат и да прекъсват римляните; но на площада стояха и чакаха петстотин въоръжени легионери, които винаги щяха да се справят с тълпата.

Решението на заседателите беше да няма решение; мнозинството поиска делото да се остави за преразглеждане — единственият начин заседателите да изразят несъгласие с манипулираното дело, без да се изложат открито на гнева на Верес.

Когато чу решението на съда, той изпадна в паника. Ако Филодам и Артемидор не бъдеха екзекутирани незабавно, те на свой ред биха могли да поведат дело срещу него в Рим, заедно с подкрепата на цял един град. Дори имаше възможност присъстващият на делото римски сенатор да свидетелства в тяхна полза: Верес бе останал с впечатление, че Гай Юлий Цезар не заема неговата страна. Младежът не се беше издал нито с дума, нито с жест, но това само по себе си намекваше, че не подкрепя обвинението. А този Цезар се оказваше роднина на диктатора Сула! Беше изключено при други обстоятелства и Клавдий Нерон да събере повече смелост — ако новото дело се гледа в Рим, пред римска публика. Стигнеше ли въпросът до Рим каквито и обвинения да повдигнеше Верес срещу управителя на Азия, в очите на съда те биха изглеждали като опит за дискредитиране на свидетел.

Че Клавдий Нерон разсъждаваше в подобна насока, си пролича, когато обяви, че пренасрочва делото за началото на лятото. Това означаваше по всяка вероятност, че друг ще бъде управител на провинцията, както и на Киликия. Въпреки убийството на римския ликтор Филодам и Артемидор можеха да се измъкнат на свобода. А веднъж свободни, можеха на свой ред да заминат за Рим, където да повдигнат обвинение срещу Гай Верес. Така поне личеше от речта на Филодам:

— Ние, социите, знаем, че живеем под закрилата и грижите на Рим, затова трябва да отговаряме пред управителя, пред неговите легати и пред всички римски служители. Чрез тях всички ние отговаряме пред римския народ и Сенат. Ако не желаем да се подчиним на римските власти, даваме си сметка, че ще се наложат репресии и мнозина от нас ще пострадат. Но какво да правим ние, които не се ползваме с римско гражданство, тогава, когато Рим позволява на някакви си помощници на провинциалните управители да преследват нашите деца с нечисти помисли, нещо повече — да ги отвличат пред погледа на родителите им? С моя син не сторихме нищо повече от това да защитим нашата сестра и дъщеря от поругаване! Никой не е искал да отнеме човешки живот, а и не беше гръцка ръката, която първа посегна. Аз бях изгорен с вряла вода в собствения си дом, докато се опитвах да попреча на приятелите на Гай Верес да отвлекат дъщеря ми, да я обрекат на позор и безчестие. Ако не бяха дошли синът ми и неговите приятели, дъщеря ми наистина щеше да бъде отведена и обезчестена. Гай Верес не се държа като цивилизован представител на цивилизован народ, напротив — прояви се като варварин.

Решението делото да се пренасрочи, взето от името на изцяло римски състав на съдебните заседатели, при това въпреки постоянните внушения от страна на Долабела и Верес обвиняемите да бъдат осъдени, вдъхна повече смелост у гръцките жители на Лампсак, които изпратиха Клавдий Нерон и целия съд с хули, подигравки и обидни жестове.

— Ще пренасрочиш делото за утре — поиска Верес от Клавдий Нерон.

— За лятото — отвърна му без желание да спори той.

— Не и ако държиш да станеш консул, приятелю — закани се виновникът. — Ще те катурна с най-голямо удоволствие, можеш да ми имаш вяра! Каквото съм казал на Долабела, отнася се и до теб. Или ще правиш каквото ти казвам, или ще си носиш последствията. Защото ако Филодам и Артемидор доживеят да започнат дело срещу мен, това ще означава, че аз вече съм започнал дела и срещу теб, и срещу Долабела, много, преди каквито и да е гърци да са дошли в Рим. Ще се погрижа и двамата да бъдете осъдени за незаконно събиране на данъци. Така че ще ви вържа ръцете да не можете да свидетелствате срещу мен.

Делото беше преразгледано още на следващия ден. Верес цяла нощ не мигна — трябваше или да подкупва подкупните, или да заплашва неподкупните; а през цялото време нещастният Долабела трябваше да му прави компания.

Тежките усилия, които двамата хвърлиха през нощта, дадоха резултат. С малко мнозинство съдебните заседатели признаха Филодам и Артемидор за виновни в убийството на римски ликтор. Клавдий Нерон нареди незабавното изпълнение на присъдата. Държани на разстояние от римската кохорта, жителите на Лампсак трябваше да гледат безпомощно как баща и син биват бити с камшик на голо. Когато отсякоха главата на стареца, той беше вече в безсъзнание, но Артемидор дори над дръвника продължаваше да ридае — не толкова заради себе си или заради стария си баща, колкото заради сестра си, която оставяха сама на този свят.

Щом всичко свърши, Цезар се шмугна сам в тълпата от гърци, които вече дори не се гневяха, ами безмълвно плачеха. Друг римлянин не се виждаше наоколо. Обградени от кохортата фимбриани, Клавдий Нерон и Долабела вече си събираха нещата и слизаха към кея. Но Цезар имаше какво да каже. Докато наблюдаваше процеса, беше придобил представа кои са по-влиятелните хора сред тълпата, затова и поиска да говори с тях.

— Лампсак не е достатъчно голям и многолюден, за да се вдигне на бунт — убеждаваше ги той, — но това не означава, че възмездие няма да има. Не съдете за всички римляни по тези жалки създания, които видяхте, и не се отдавайте на гнева си. Давам ви дума, че щом се завърна в Рим, ще подведа Долабела под съдебна отговорност и ще направя така, че Верес никога да не бъде избран за претор. И то не защото очаквам някакво възнаграждение, а заради собствено удовлетворение.

След това се запъти към дома на Янитор, за да се запознае лично с Верес, преди последният да е напуснал Лампсак.

— Ако това не е нашият герой! — поздрави Верес младия Цезар, сякаш бяха най-добри приятели.

Той тъкмо наглеждаше събирането на багажа си.

— Смяташ ли да вземеш и дъщерята със себе си? — попита младежът и седна на близкия стол.

— Естествено — каза Верес и кимна на един от робите си, който носеше в ръцете си малка статуетка. — Да, харесвам я. Товарете. — След което обърна внимание на Цезар. — Май и на теб ти се ще да зърнеш виновницата за цялата тази суматоха?

— Изгарям от любопитство. Тя би трябвало да засенчва Елена по хубост.

— И аз така мисля.

— Чудя се, дали е руса? Винаги съм си мислил, че Елена е била руса. Русите коси са някак по-изразителни.

Верес погледна русите му къдрици и потупа многозначителни своите.

— Е, ние двамата поне си го знаем.

— За къде смяташ да продължиш от Лампсак?

Светлите вежди на Верес се свъсиха в недоумение.

— За Никомидия, разбира се.

— На твое място не бих го сторил.

— Така ли? И защо не?

Цезар сведе очи.

— Щом се върна в Рим, първата ми работа ще е да съобщя за Долабела. А това ще е през идващата пролет. Лично ще внеса обвинението в съда. Ще съдя и теб. Ако, разбира се, не се прибереш обратно в Киликия.

Очите им се срещнаха. В продължение на няколко секунди никой не отмести поглед, най-накрая Верес рече:

— Сещам се на кого ми приличаш.

— На кого?

— На Сула. В очите. Вярно, че твоите не са чак толкова светли като неговите, но вдъхват подобно усещане. Чудя се дали ще стигнеш толкова далеч като него?

— Това ще решат единствено боговете. Но няма да е разумно някой да ме принуждава насила да стигна дотам.

Верес вдигна рамене.

— Е, Цезаре, аз не съм Гай Марий, затова няма да съм аз.

— Ти определено не си Гай Марий — съгласи се младежът. — Той беше велик човек, преди да полудее. Та какво реши ти? Къде заминаваш?

— За Киликия, при Долабела — пак вдигна рамене Верес.

— Много мъдро! Дали да пратя човек да съобщи на Долабела, че ще пътувате заедно? Ще ми стане неприятно, ако отплава, без да те изчака.

— Както желаеш — отговори Верес с безразличие. Цезар излезе от стаята да намери Бургунд и да го прати при Долабела. Точно в този момент пристигна Янитор, придружен от грижливо увита жена.

— Това ли е Стратоника? — попита нетърпеливо Верес. Янитор избърса сълзите от лицето си.

— Да.

— Остави ни сами с нея, гърко.

Етнархът побърза да се оттегли.

— Дали да не й махна аз воалите? — предложи услугите си Цезар. — Така ти ще може да й се насладиш от разстояние.

— Предпочитам аз да го направя — възрази Верес и се приближи до момичето. То не издаде нито звук, не понечи да отстъпи нито на крачка.

Качулката на дебелата й дреха падаше пред лицето й и то криеше от погледа на Цезар. Като същински Мирон, застанал пред някоя своя бронзова отливка, Верес с трепереща ръка свали дрехата. И с още по-треперещи ръце впи очи в шедьовъра си.

Цезар не се сдържа и наруши гробното мълчание. Облегна се на стола си и даде пълна воля на смеха си.

— Имах подобно усещане! — призна си той, докато търсеше носната си кърпа.

Бедната Стратоника имаше тяло като дъска. Очите й бяха тесни като резки, чипият й, широк нос покриваше половината лице, червеникавите й коси бяха толкова редки, че плоският й череп беше наполовина плешив, ушите й бяха огромни, и освен това момичето имаше заешка устна. И нещо най-страшно, бедната Стратоника беше слабоумна.

Почервенял като рак, Верес се обърна на другата страна и побягна.

— Да не си изпуснеш кораба! — подвикна подире му Цезар. — Много неприятно, че точно на мен се случи да разкажа края на историята, Верес!

Щом той излезе, Цезар се овладя. Отиде до неподвижната, безмълвна девойка, вдигна дрехата й от земята и отново я загърна.

— Не се тревожи, бедно момиче — рече й, без да е сигурен дали тя изобщо го чува. — Вече си в безопасност. — След което извика Янитор, който веднага се появи. — Ти знаеше, етнарше, нали?

— Знаех.

— Тогава защо в името на великия Зевс не каза нито дума? Защо не казаха нито дума и те? Умряха напразно!

— Умряха, защото предпочетоха смъртта като по-малък позор.

— И какво ще стане сега с това злощастно създание?

— Има кой да се грижи за нея.

— Колко души знаехте за нея?

— Само старейшините на града.

Цезар не знаеше какво повече да каже. На свой ред си събра нещата и побърза да напусне Лампсак.

Гай Верес бързаше към пристанището. Как смееха тъпи гърци да я крият, все едно е троянската Елена, когато тя била същинска горгона!

Долабела никак не се зарадва, че отплаването се забавя заради многото сандъци с откраднати вещи на легата му! Клавдий Нерон вече си беше тръгнал, а с него — и петстотинте фимбрианци.

— Да мълчиш! — кресна му Верес, когато управителят се заинтересува къде е легендарната Стратоника. — Оставих я в Лампсак. Какъвто градът, такива и жените му.

Началникът му вече започваше да се чувства незадоволен след няколко седмици далеч от услугите на сексуалните си партньорки в Киликия; затова и Верес скоро си възвърна неговото благоволение, което му остави възможност да използва дългото плаване за сериозни планове. Щеше да върне Долабела в предишното му състояние на блажена летаргия и в това време щеше да изхарчи за своя сметка остатъка от бюджетната субсидия. Значи Цезар си правел сметката да дава хора на съд? Нямаше да му оставят възможност! Той, Верес, щеше да е първият! Щом Долабела се завърнеше в Рим, той щеше да намери някой сериозен обвинител и щеше да свидетелства против него. Щеше да му осигури доживотно изгнание. Тогава и никой не би могъл да оспори сметководните книги, които той, новият квестор Гай Верес, щеше да връчи на хазната. Жалко, че не беше успял да се добере до Витиния и Тракия, но, общо взето, се беше справил доста добре през изминалата година.

— Дочувал съм — сподели той пред Долабела, след като отминаха Пергам, — че в Милет предели най-прекрасната вълна на света, да не говорим за красивите гоблени и китеници. Да спрем в Милет да видим какво ще си харесаме.

— Така и не мога да се примиря с факта, че двамата гърци са умрели напразно! — възмущаваше се Цезар пред Никомед и Орадалтида. — Защо? Кажете ми, защо те просто не показаха момичето на Верес, да знае за какво става въпрос? С това щеше да се сложи точка на цялата тази тъжна история! Защо са настоявали да превърнат една комедия, в която ролята на глупака се е играла от Верес, в трагедия, чиито жертви станаха самите те? Дори Софокъл трудно би измислил подобна фабула.

— Най-вече от гордост — отговори просълзената Орадалтида. — А може би и заради гражданската си чест.

— Може би всичко това щеше да е донякъде обяснимо, ако като малко дете момичето е изглеждало по-привлекателно. Защо никога не са я показали и пред никого? Никой не би ги осъдил за това.

— Единственият човек, който би могъл да отговори на въпроса ти, Цезаре, умря на пазара в Лампсак — рече Никомед. — Сигурно за всичко е имало причина, поне според самия Филодам. Може да е дал обет пред някое божество, може би обетът е бил наследен от майката, която го е зарекла да пази детето на всяка цена. Може и това да е съзнателна саможертва, кой знае? Ако знаехме отговорите на всички въпроси, животът нямаше да представлява подобна мистерия. И трагедиите винаги щяха да се избягват.

— При вида й трябваше да заплача. Вместо това се засмях на глас. Тя не можеше да направи разлика, но Верес я направи. Затова и предпочетох да се засмея. Още дълги години смехът ми ще го преследва.

— Колко странно, че още не сме се запознали с въпросния? — учуди се царят.

— Няма и да се запознаете. — Той не можеше да скрие задоволството си. — Гай Верес си събра багажа и се прибра обратно в Киликия.

— Защо?

— Защото аз го накарах.

Царят отбеляза:

— Иска ти се да си спасил двамата нещастници.

— Разбира се. Истинска агония е да гледаш как някакви идиоти раздават измисленото си правосъдие в името на Рим. Но аз ти се кълна, Никомеде, че никога няма да се държа като тях, когато получа тяхната власт!

— Няма нужда да ми се кълнеш, вярвам ти.

Разговорът между тримата се проведе още при завръщането на Цезар, затова той побърза да се оттегли в покоите си, където да се погрижи за някои свои лични тревоги. Три нощи беше преспал под покрива на пристанищната кръчма, три нощи подред някоя пристанищна красавица го беше яхвала, докато спи. Толкова изтощен се чувстваше, че позволяваше на малкия си предател да извлича максимално удоволствие от случайните запознанства, без да се замисли с кого си има работа. Вследствие, на което хвана въшки. Запознанството му с малките гадини го беше изпълнило с такъв ужас, че той не смееше да се докосне до храна. Беше изпробвал разни подръчни средства, за да се отърве от нашествието, но болезнената реакция на собствения му организъм го беше убедила да не прекалява. По пътя между Лампсак и Нимодия бе решил да ги удави в ледените води на някаква река, но не успя.

Със стиснати зъби и свити юмруци Цезар рязко се изправи.

— Моля да ме извиниш, царю, но трябва да се отърва от нечие нежелано присъствие — подхвърли той.

— Имаш предвид въшки? — позна веднага царят, който имаше опит в тези работи. Орадалтида и кучето вече си бяха отишли и той можеше да говори без задръжки.

— Полудявам! Какви гадни, отвратителни същества!

Никомед го придружи към покоите му.

— Има един-единствен начин да се предпазиш от гадините докато пътуваш — рече царят. — Той е доста болезнен, особено първия път, но върши работа.

— Ако трябва и по горещи въглени ще мина, само ми кажи какво да сторя!

— Във вашето римско общество може да се намерят хора, които да го изтълкуват като излишна женственост! — подразни го Никомед.

— Това е нищо в сравнение с мъчението, което сега изживявам. Кажи ми!

— Трябва да оскубеш всички косми по тялото си, Цезаре. Под мишниците, по слабините, по гърдите — ако имаш и там. Ако искаш, ще ти пратя човека, който се грижи за нас двамата с Орадалтида.

— Веднага, царю, веднага! — Той се почеса по главата. — Ами какво да правя с косата си?

— И там ли имаш посетители?

— Не мисля, но имам чувството, че всичко ме сърби.

— Там въшките са от друг род, а и не издържат на хигиеничен живот. Не мисля, че някога ще те нападнат, защото си достатъчно висок. Разбираш ли, те не могат да пълзят нагоре, затова се прехвърлят само от по-високи на по-ниски хора. — Никомед се засмя. — Можеш да ги прихванеш от Бургунд, но не и от друг. Освен ако курвите в Лампсак не са опирали главите си в твоята.

— Курвите в Лампсак ме нападаха, докато спя, но мога да те уверя, че веднъж буден, я карах по бързата процедура!

Разговорът беше доста необичаен, затова Цезар щеше да го помни цял живот. И да се радва на късмета си… Ако премахването на окосмяването щеше да го предпази от тази напаст, той щеше да се скубе цял живот.

Робът, когото Никомед му прати, беше истински експерт по въпроса. При други обстоятелства Цезар щеше да му забрани да го докосва, но при създалата се ситуация нямаме избор. Изгаряше от желание лечението да започва.

— Ще скубя по няколко косъма на ден — предложи робът Деметрий.

— Ще изскубеше повечето още днес — отвърна му мрачно Цезар. — Успях да удавя всички в банята, но предполагам, че яйцата им са полепнали по цялото ми тяло. Изглежда за това не мога да се отърва от тях. Пфу!

Деметрий чак извика от уплаха.

— Не е възможно! Дори аз да се заема, болката пак ще е ужасна!

— Още днес ще свършиш по-голямата част от работата.

И така Деметрий се залови да скубе. Пациентът му притежаваше голяма смелост, затова предпочиташе да умре, но да не издаде нито с жест, нито със стон неописуемата болка. Когато цялото изпитание мина, Цезар усети колко по-добре се чувства. Дори се радваше на голото си тяло в сребърното огледало, което цар Никомед специално беше осигурил за почетния си гост. Гол като червей, той не можеше да се нагледа на новия си образ. Дори смееше да твърди, че така изглежда по-мъжествен! Колко странно…

Като роб, получил свободата си, Цезар се запъти тържествен към трапезарията. Приятното усещане, което изпитваше, си личеше в грейналия му поглед. Цар Никомед го изгледа доста особено, но Цезар просто му намигна да си мълчи.

В продължение на шестнайсет месеца Цезар остана в или близо до Витиния — време на идилия, което щеше да си спомня както за най-прекрасния период от живота си, докато на петдесет и третата си година не навлезе в най-приятния. Посети Троя, за да отдаде почит на славния си предшественик Еней, на няколко пъти беше в Песин, във Византион, навсякъде из Мала Азия — без Пергам и Тарс, където Клавдий Нерон и Корнелий Долабела останаха да управляват.

Като се оставят настрана почти роднинските му връзки с Никомед и Орадалтида, Цезар се сдоби с още едно изключително ценно приятелство: по време на престоя си в Мала Азия той има щастието повторно да се запознае с един свой забравен роднина — Публий Рутилий Руф, вуйчо на майка му Аврелия.

Рутилий Руф беше раждан в една година с покойния Гай Марий, та вече гонеше осемдесетте. Последното десетилетие беше прекарал в изгнание в Смирна. Все още беше жизнен и деен като мъж в зряла възраст и се радваше на живота като младо момче. Умът му сечеше като бръснач, чувството му за хумор беше дори по-голямо от времето, когато се наддумваха със своя приятел, колега и политически противник Марк Емилий Скавър.

— Надживях почти всички от моето поколение — говореше Рутилий Руф и в очите му играеха лукави искрици. Старецът много се радваше, като виждаше в какъв забележителен младеж се е превърнал племенникът му.

— Това не те ли кара да тъжиш, вуйчо?

— Защо да тъжа? Това дори ми повдига духа! Сула не е престанал да ме моли да се върна в Рим, всеки управител или друг по-висш служител ми идва на крака да настоява от името на диктатора.

— Но ти няма да се прибереш.

— Няма. Харесва ми да нося хламида и сандали, много по-удобни са от гръцките обувки, да не говоря за тази ужасна тога. В Смирна се радвам на репутация, с каквато никога не бих се ползвал в Рим. Рим е град на неблагодарни простаци, млади Цезаре… Колко приличаш на майка си Аврелия! Тя как е? Моята безценна перла, появила се на калните брегове на Остия… Така я наричах навремето. Вече е вдовица, нали? Жалко. Знаеш ли, всъщност аз ги запознах с баща ти. А това, което със сигурност не знаеш, е, че пак аз ти намерих за учител Марк Антоний Гнифон. Всички те смятаха за чудо. Явно са имали право: на двайсет години вече втори път влизаш в Сената, дори Сула те обявява за своя любим военен герой! Брей, брей!

— Не бих казал, че Сула ме има за любим герой — усмихна се Цезар.

— Но ти си такъв! Вярвай ми! Седя си тук в Смирна и чакам поредните новини. Сула лично ми пише. Открай време. А когато беше в Азия, за да воюва с Митридат, често ме навестяваше — аз бях този, който го посъветва как да реорганизира провинцията. Не че съм измислил нещо, просто използвах старите неизпълнени планове на покойния Скавър. Жалко, че Сула е болен. Но доколкото разбирам, това не му пречи да продължи с реформите.

Рутилий Руф с лекота прескачаше от една тема на друга, човек с отворено сърце и весела душа, старият Рутилий се оказваше роден да помни и разпространява клюки и напомняше на престарял папагал, който може да е изгубил шарените си пера, но не е забравил да говори. Ако имаше любима тема, тя беше Аврелия: Цезар го осведомяваше за живота й през последните години, като внимаваше да подреди мислите си в красиви изречения и да говори винаги любов и синовна признателност. В замяна на това самият той научаваше много нови неща за майка си. На Цезар му се стори много забавна историята с червенокосите племеннички и червенокосите им любовници.

— Гай Марий и Юлия бяха убедени, че Аврелия е съгрешала със Сула, но всъщност ставаше дума за Ливия Друза, Марк Катон.

— Ами да, твоята жена е била Ливия.

— А по-голямата ми сестра беше жена на Цепион Консул, който открадна златото от Толоза. Ти си кръвен роднина със Сервилий Цепионите.

— Изобщо не познавам семейството.

— Потресаващо скучни хора, които дори и нашата жилка не успя да промени. А сега ми разкажи за Гай Марий и за това, как ти е наложил Фламинството.

Цезар беше дошъл в Смирна с намерение да остане няколко дни, но си тръгна след два месеца: колкото нови неща искаше да научи Рутилий Руф от устата му, толкова стари клюки му разправяше той в замяна. Когато двамата най-сетне се разделиха, младежът дори се разплака.

— Никога няма да те забравя, чичо Публий.

— Защо ще ме забравяш! Просто ела пак на гости. И ми пиши, Цезаре, много ми се иска да ми пишеш. От всички удоволствия в живота това е единственото, което може да топли душата на стар книжен плъх като мен.

Но всичко хубаво на този свят свършва и Цезар трябваше да прекъсне дългата си ваканция в годината, когато Сула умря. През месец април, докато мързелуваше в Никомидия, го застигна писмо от Тарс.

— Публий Сервилий Вация, който беше консул миналата година, е получил управлението на Киликия — съобщи младежът на царя и царицата. — Кани ме да стана негов младши легат, по всичко изглежда, че лично Сула ме е препоръчал.

— Щом те е поканил, значи не си длъжен да се отзовеш — каза с известна надежда в гласа си Орадалтида.

Цезар се усмихна.

— Никой римлянин не е длъжен да прави каквото и да било. Това важи колкото за висшето общество, толкова и за бедняците. Службата, в която и да е държавна институция е доброволна. Но в нашето поведение на граждани съществуват известни стереотипи, които оказват влияние при вземане на решения. Затова трябва да следваме стереотипите, дори да не сме задължение по закон. Ако искам да постигна обществена кариера, ще трябва да служа в армията или в десет военни кампании, или шест години без прекъсване. Никой не трябва да ме упреква, че съм заобиколил неписаните ни закони.

— Но ти си вече сенатор!

— Само заради успешната си военна кариера. Което означава, че трябва да продължа военната си кариера.

— Тогава си тръгваш — заключи царят.

— Още днес.

— Ще ти уредя кораб.

— Не, ще пътувам по суша — през Киликийските порти.

— Тогава ще напиша препоръка до цар Ариобарзан Кападокийски.

Още веднъж Цезар трябваше да обещае, че ще се върне. Двамата старци не му дадоха мира, докато не се примири с искането им, най-накрая му оставиха и Деметрий — скубача на косми, за утеха.

Преди да тръгне обаче, той за сетен път се опита да убеди Никомед да завещае царството си на Рим; събитията в Лампсак бяха оставили тежък отпечатък върху мисленето на всички гърци в Мала Азия, затова кой щеше да обвинява Никомед, задето не иска да остави народа си в ръцете на вампири като Гай Верес?

Евтих беше пратен обратно при Аврелия в Рим; Цезар замина за Киликия, придружен от Бургунд и петима роби (един, от които Деметрий). Прекоси река Сангарий и се отби най-напред в Анкира, най-големия град в Галатия. Там се срещна с една доста любопитна личност — някой си Дейотар, водач на клан от племето на толистобогите.

— Доста младички сме — отбеляза Дейотар. — Цар Митридат изкла преди двайсет години всички благородници на Галатия, което остави народа ни без истински водачи. В повечето страни на света подобна катастрофа би довела до погубване на народа, но ние, келтите от Галатия, никога не сме живели в централизирана държава. Открай време предпочитаме да се управляваме по племена и кланове, затова оцеляхме и без господари, докато синовете на убитите вождове пораснат.

— Митридат няма да успее пак да ви измами — съгласи се Цезар. Имаше усещането, че галатеецът не само е мъдър, но и хитър, може би дори лукав.

— Не и докато аз съм тук — навъси се Дейотар. — Аз поне съм имал късмета да прекарам три години в Рим, затова съм доста по-образован от баща си… Баща ми също загина при онова клане.

— Митридат обаче пак ще опита.

— Не се съмнявам.

— Няма ли да се изкушите да заемете негова страна?

— Никога! Той е още мъж в разцвета на силите си и предполагам, че ще управлява царството си още дълги години. Но се убеждавам, че никога няма да проумее това, което аз вече знам със сигурност — рано или късно Рим ще победи. Предпочитам да сме в положение на римски съюзници, отколкото на врагове.

— Това е правилният път, Дейотар.

Цезар продължи към долината на река Халида. Пътят следваше течението на бавните й червеникави води и водеше в полите на планината Аргей; оттам до Евсевия Мазака на север бяха само шейсет километра по полегатия склон на предпланините.

Разбира се, Цезар си спомняше разказите на Гай Марий за тази страна, за живописния град с боядисаните в различни цветове къщички, за блестящия синкав дворец и за паметната среща с понтийския цар Митридат. Но сега той се спотайваше в Синоп, а цар Ариобарзан управляваше страната си.

„Без особен успех“ — каза си Цезар след срещата с царя. По причина, която никой не можеше да установи, кападокийските царе винаги щяха да си останат противоположност на понтийските: колкото съседите им бяха могъщи, толкова те бяха безсилни. Ариобарзан не правеше изключение. Той живееше в постоянен страх от Митридат и показваше на Цезар как понтийците били обрали всички съкровища от двореца и страната му — чак до златните гвоздеи от вратите.

— Но все пак — успокояваше се срамежливият цар, дребен човечец с вид на сириец — загубата на двеста хиляди войници в Кавказ ще върже ръцете на Митридат за дълги години напред. Никой военачалник не може да се оправи бързо след подобна огромна загуба в жива сила. Става дума дори не за обикновени войници, а за ветерани, участвали в не една и две войни. Нали съм прав?

— Да, по-миналото лято бяха отишли да си върнат със сила Кимерия, страната на север от Евксинския понт.

— Доколкото знам, експедицията в Кимерия е била успешна.

— Така е. Синът му Махарес бил оставен за сатрап на Пантикапей. Добър избор. Мисля, че основната му задача е да събере нова армия за баща си.

— Който предпочита в армията си скити и роксолани.

— Със сигурност са по-добри от наемните войници. И Понт, и Кападокия не могат да се похвалят с добри войници сред собствените си поданици. Аз все още трябва да разчитам на сирийци и евреи, докато Митридат разполага с цели орди от кръвожадни варвари, които му служат вече трийсет години.

— Ти в момента имаш ли изобщо армия, царю Ариобарзан?

— В момента не ми трябва армия.

— Ами ако Митридат те нападне?

— Тогава ще загубя за пореден път престола си. Кападокия, Гай Юлий, е много бедна страна. Нямаме пари да поддържаме постоянна армия.

— Но ти имаш и друг неприятел — цар Тигран.

Ариобарзан тъжно сведе очи.

— Не ми говори за него! Успехите му в Сирия ме лишиха от най-добрите ми войници! Всички евреи, вместо да стоят на служба при мен, се бият да защитават родните си места.

— Не мислиш ли, че ти трябва войска да те пази и от север, и от изток?

— Нямам пари — повтори царят.

Цезар си замина, но по пътя продължи да клати недоволно глава. Какво може да се прави с подобни владетели, които се признават за победени още преди да се е стигнало до война? Зоркият му поглед забеляза много особености на терена, които биха позволили ефективна защита на областта. Там, където не се издигаха снежни върхове, земята бе насечена от тесни и живописни дефилета — точно както я беше описал Гай Марий. Чудесен терен за водене на защитна война, но за жалост царят на Кападокия виждаше в релефа само възможност поданиците му да си намерят подслон, без да строят къщи.

— И сега, след като видя толкова свят, какво си мислиш Бургунде? — попита веднъж Цезар своя огромен спътник. Двамата се намираха насред прохода, известен като Киликийски врати, и от двете си страни бяха заобиколени от високите гористи склонове на ждрелото.

— Мисля си как от Рим и Бовила, от Кардикса и децата по-красиво и по-велико нещо на земята няма — отговори му германецът.

— Не искаш ли да се прибереш у дома, стари приятелю? С удоволствие ще те отърва от това безкрайно пътуване.

Но Бургунд поклати глава.

— Не, Цезаре, оставам. — Германецът широко се ухили. — Кардикса ще ме убия, ако позволя да ти се случи нещо.

— Но нищо няма да ми се случи!

— Кажи го на нея!

Публий Сервилий Вация се беше настанил в резиденцията на управителя в Тарс, сякаш цял живот беше расъл в града.

— Много се радваме на присъствието му — обясняваше Морсим, началник на дворцовата гвардия и етнарх на Тарс.

Двадесет години по-рано, когато беше придружил Гай Марий до Кападокия, Морсим беше още млад човек и косите му бяха гарвановочерни. Сега, когато посрещаше Цезар, той вече беше с прошарена глава, много беше препатил, но му се искаше да види в младежа това, което цяла Киликия очакваше — достоен наследник на двамата му чичовци — Марий и Сула. Затова и доброволно се бе превърнал в негов спътник и помощник.

— Предполагам, че Киликия доста е изстрадала при управлението на Долабела и Верес — каза Цезар.

— „Доста“ е слаба дума. Долабела през повечето време изобщо не беше сред нас, предпочиташе да се трови с тайнствените си треви. Затова Верес беше с развързани ръце й вършеше каквото си поиска.

— И никой пръста си не е мръднал да изгони Тигран от Малка Киликия?

— Нищо. Верес беше твърде зает с лихварство и изнудване. Да не говорим за конфискациите на всякакви по-дребни вещи от храмовете. Човекът явно си е казвал, че няма да ни трябват.

— Щом се върна у дома, ще дам на съд и Верес, и Долабела, затова ще ми е нужна помощта ти за събиране на доказателства.

— Докато се прибереш, Долабела вече ще е осъден на изгнание — съобщи му Морсим. — Управителят наскоро научи, че точно в този момент синът на Марк Емилий Скавър и Цецилия Далматика готвел дело срещу Долабела. Гай Верес си бил спечелил име на страж на справедливостта, като лично осигурявал доказателствата по обвинението. Самият той щял да свидетелства в съда.

— Червей гнусен! Това означава, че нищо не мога да направя. Пък и не мисля, че е много важно кой точно съди Долабела, важното е да си получи заслуженото. Ако съжалявам, че няма да водя аз делото, то е, защото покрай жречеството не можах да се проявя в съда. Една победа срещу Долабела и Верес щеше да ме направи известен. — Цезар млъкна и след малко попита: — Вация ще воюва ли срещу Тигран?

— Съмнявам се. Дошъл е тук с намерение да излови пиратите.

Това Цезар научи и от устата на самия Вация, когато двамата се срещнаха. Вация и Метел Пий бяха връстници. Поначало Сула бе разчитал да осигури консулската длъжност на Вация още преди девет години, заедно с Гней Октавий Рузон, но тогава Луций Корнелий Цина беше спечелил изборите. Вация, също както и Метел Пий, трябваше да чакат дълги години, за да получат това, което смятаха за свое законно право — най-висшата длъжност в Рим. За награда след толкова дълга вярна служба Сула му беше осигурил управлението на Киликия; самият Вация би предпочел другата консулска провинция — Македония, но тя се беше паднала на колегата му Апий Клавдий Пулхер.

— Който така и не е стъпил още на македонска земя — ядосваше се Вация пред Цезар. — По пътя се разболял тежко в Тарент, та се прибрал в Рим. За щастие това станало преди Долабела Стария да е напуснал провинцията, затова останал да я управлява. До деня, в който Апий Клавдий успее да поеме властта.

— Какво му има на Апий Клавдий?

— Не знам какво е, но го мъчи от доста време насам. През цялото време, докато бяхме консули, той не беше пълноценен. Каквото и да му кажех да го разведря, той си беше все така унил. Но е почти разорен, затова управлението на провинцията е от жизнена важност за него. Ако не замине няма да може да възстанови семейното богатство.

Цезар се намръщи, но нищо не каза. Мислеше си колко остаряла и погрешна е старата управленска традиция, според която всеки римлянин, пратен да ръководи някоя провинция, почти насила се превръщаше в крадец и разбойник. Именно традицията оставяше на управителя правото да раздава гражданство, да сключва договорите за държавни поръчки, да урежда таксови облекчения, да прибира цялата разлика между приходите и разходите в собствената си кесия. Сенатът и хазната мълчаливо се примиряваха с подобна политика, понеже така самото управление на провинциите излизаше по-евтино. Това беше най-убедителното обяснение защо толкова малко хора в Сената участваха в съдебните дела срещу колеги, уличени в злоупотреби. Но никой не се замисляше как подобна експлоатация на провинциите сееше омраза и раздори сред римските владения, които някой ден щяха да значат много.

— Разбирам, че сме щели да воюваме срещу пиратите, Публий Сервилий? — попита Цезар.

— Точно така — отговори управителят, затрупан с всякакви книжа пред себе си. Изглежда, точно канцеларската дейност най-много го радваше, нищо че по душа не беше нито алчен, нито стиснат, а и финансовото му положение беше цветущо. Сервилий Вация беше практичен човек — една успешно проведена война срещу пиратите щеше да му осигури съвсем приличен дял от плячката, за който никой не би могъл да претендира. — За нещастие — продължи той — налага се да отложа бойните действия. Вследствие на дейността на моя предшественик провинцията е останала без финансови средства. Ще трябва да използваме текущата година да оправим вътрешните дела на провинцията.

— Значи нямаш нужда от мен? — попита с известна нервност в гласа Цезар. Беше твърде млад, за да се радва на писарска работа в някоя прашна военна канцелария.

— Напротив, имам — подчерта Вация. — Твоята задача ще с да осигуриш бойния ни флот.

Цезар го изгледа накриво.

— За подобна дейност вече имам известен опит.

— Знам. Тъкмо затова те повиках. Ще трябва корабите да са боеспособни и по възможност големи. Също така ни трябват повече на брой, за да се разпръснат при нужда в няколко ескадри. Времената, когато пиратите нападаха с по някоя и друга лодчица, безвъзвратно отминаха. В днешно време те разполагат с истински биреми и триреми, че дори и квинквереми. Движат се на същински ескадри начело с адмирали, по тия места ги наричат стратези. Кръстосват моретата като бойни ескадри, флагманските им кораби са боядисани в злато и пурпур, в скритите им бази главатарите им се ползват с царски почести, а дори обикновените пирати тънат в по-голям разкош от богаташите в Рим. Луций Корнелий успя да убеди Сената защо ме праща на такова далечно и непознато място като Киликия. Защото именно в този край на Средиземно море пиратите са разположили своите най-важни бази, затова и оттук трябва да се заемем с разчистването.

— Бих бил по-полезен да разуча къде се намират тези бази… Сигурен съм, че подобна задача няма да ми е по-трудна от събирането на флотилия.

— Това няма да е нужно, Цезаре. Ние вече знаем къде се намират най-големите бази. Коракезион е печално известно пристанище. За съжаление е толкова добре защитено от природата, че се съмнявам дали е по възможностите ни да го превземем със сила. Затова ще започна от далечния край на провинцията — от Памфилия и Ликия. Там върлува един пиратски цар на име Зеникет, който владее целия Памфилски залив, включително град Аталия. Нека „царят“ пръв разбере що е римски гняв.

— И кога ще го нападнем, догодина?

— Най-вероятно, но не и преди края на лятото. Не мога да започна военни действия срещу пиратите, преди да съм уредил вътрешните дела на самата Киликия. Едва тогава ще съм сигурен, че разполагаме с достатъчно морска и сухопътна мощ, за да атакуваме.

— Очакваш да удължат пълномощията ти за още няколко години.

— И диктаторът, и Сенатът ме увериха, че няма да ме притискат със срокове. Ще разполагам с колкото време ми е нужно, за да успея. Луций Корнелий вече се е оттеглил, разбира се, но аз не вярвам, че Сенатът ще действа против волята му.

Цезар отиде да търси новата ескадра, но без особен ентусиазъм. Щеше да мине повече от година, преди нещо съществено да се случи, а доколкото той можеше да прецени Вация, новият управител нямаше да прояви голяма активност и когато военните действия започнат. По характер той не беше човек, който да прояви голяма инициатива. Колкото и лична неприязън да таеше към Лукул, Цезар си даваше сметка, че новият му началник бледнее пред предишния.

Но случаят му даваше възможност за нови обиколки и пътешествия, което той възприе като достатъчна компенсация. В Източното Средиземноморие имаше все още една морска сила, с която никой не можеше да се мери — остров Родос. През май Цезар отплава за острова. Родос никога не се беше отмятал от съюза си с Рим (дори и девет години по-рано, когато повечето гръцки земи бяха покорени от Митридат), затова и сега Вация разчиташе на тамошните гърци да осигурят кораби, капитани и екипажи за предстоящата война. Само войници никой не очакваше — родосци винаги отказваха да вземат чужди кораби на абордаж и да се бият с тях.

За щастие Гай Верес не бе намерил време да навести и Родос, затова островът посрещна Цезар като приятел, а местните големци скоро влязоха в преговори. Повечето разногласия бяха около това, ще плати ли Рим на Родос за подкрепата или не. Вация нямаше намерение да раздава пари. Според него всички градове, острови и пристанища, от които искаше кораби и екипажи, бяха еднакво заинтересовани от изкореняването на пиратството, затова бяха морално ангажирани да окажат безкористна подкрепа. Младежът нямаше друг избор, освен да следва указанията на началника си.

— Погледнете от различен ъгъл — обясняваше той на родосци. — Успех в една война срещу пирати ще означава огромна плячка, а и необезпокоявана търговия с всички съседи. Рим не е в състояние да ви плати сега, но вие ще подучите вашия си дял от плячката, което ще е предостатъчно да покрие разходите ви и да донесе голяма печалба. Родос е приятел и съюзник на римския народ, защо трябва сами да подлагате бъдещето си на риск? Пред вас има две възможности: участие или неучастие във войната срещу пиратите. От вас зависи кое ще изберете.

Родос даде съгласието си. Цезар получи желаните кораби, които му бяха обещани за лятото на следващата година.

От Родос младият легат продължи обиколката си към Кипър. Нямаше как да знае, че корабът, с който се размина на излизане от родоското пристанище, возеше доста важна персона — самия Марк Тулий Цицерон, който търсеше почивка от една година съвместен живот със страховитата Теренция и продължителни преговори с Тит Помпоний Атик. Току-що братът на Марк Цицерон Квинт се беше оженил за сестрата на Атик. Цицерон наскоро се беше сдобил и с дъщеря — Тулия, затова знаеше, че докато го няма в Рим, жена му ще си има достатъчно грижи. Беше пристигнал на Родос, за да се срещне с най-известния учен по риторика в света Аполоний Молон, който ръководеше цяла школа. Трябваше му почивка — почивка от Рим, от жена му Теренция и от начина му на живот. Цицерон беше изгубил гласа си, а Аполоний Молон винаги бе твърдял, че гласовите и физическите възможности на човек не трябва по нищо да отстъпват на мисълта му. Цицерон мразеше да пътува, а и се страхуваше, че едно дълго отсъствие от Рим може да попречи на бъдещата му кариера, но все пак изпитваше горещо желание да се отдаде на доброволно изгнание, далеч от близки и приятели. Време беше да си почине.

Но Цезар нямаше да си почива. Слезе от кораба в Пафос, където беше резиденцията на кипърския владетел Птолемей, по-малкия брат на египетския цар Птолемей Авлет. Още при първата му среща с Цезар кипърският управител доказа колко дълъг е бил престоят му в дворовете на Митридат и Тигран. Не само че не разбираше нищо от политика, но и не желаеше да разбере. Изглежда, никой не се беше погрижил за образованието му, а от деня, в който бе напуснал своите покровители, Птолемей бе доказал, че сексуалните му желания не се отличават съществено от тези на витинския цар Никомед. С тази разлика, че Птолемей Кипърски не можеше да се нарече симпатичен човек. Александрийци правилно го бяха оценили при първото му посещение в града; макар никой в Александрия да не се бе противопоставил на назначаването му за регент на острова египтяни бяха пратили предвидливо цяла дузина чиновници, които да управляват вместо него. Именно тези обикновени чиновници държаха властта в Кипър и управляваха в интерес на Египет.

Цезар успя ловко да отклони недоизказаните предложения на Птолемей и насочи цялата си енергия в борбата с местните чиновници. Те не бяха склонни да му сътрудничат — не изпитваха симпатии към Рим и не виждаха какво може Кипър да спечели от действията на Вация. Но може би най-сериозният мотив да упорстват беше обидата как е могъл управителят на Киликия да им прати толкова млад парламентьор.

— Младостта ми — отвърна надменно Цезар — не е от значение. Аз съм човек с блестяща военна кариера и съм член на Сената. Това, че съм влязъл в него рано, само доказва качествата ми. В момента съм главен военен адютант на Публий Сервилий Вация. Трябва да се чувствате поласкани, че толкова висшестоящ римски магистрат е посетил страната ви!

Думите му бяха взети под внимание, но това не промени поведението на кипърските управници. Цезар се опитваше да ги убеди с политически доводи.

— Кипър също страда от пиратството. Как така не желаете да видите, че пиратската заплаха може да бъде премахната само ако всички страни се обединят срещу злосторниците? Публий Сервилий Вация има нужда от достатъчно голям боен флот, за да го пръсне като огромна рибарска мрежа, от която нито една пиратска рибка да не може да се измъкне. Плячката ще бъде огромна, а Кипър ще може да си възстанови търговските контакти из цялото Средиземноморие. Както много добре знаете, именно памфилските и киликийските пирати откъснаха вашия остров от света.

— На Кипър не му е нужен достъп до средиземноморските пазари — възрази му един от александрийските управници на острова. — Всичко, което се произвежда тук, принадлежи на Египет, а ние не сме позволили на пиратите да овладеят морето между Кипър и Египет.

Цезар трябваше да се върнеш при регента Птолемей за повторна аудиенция. Този път се оказа с по-голям късмет, защото регентът беше в компанията на съпругата си Митридатида Ниса. Ако познаваше някой представител на Митридатовото семейство, Цезар щеше да се убеди колко прилича на своите роднини жената на Птолемей — с широки рамене, руси коси, златистозеленикави очи. Митридатида не беше красавица, но излъчваше неустоим чар, който дори Цезар трябваше да признае. Самата тя също не скри симпатиите си към младия римски посланик. Когато глупавият разговор с Птолемей свърши, принцесата хвана гостенина под ръка и го отведе на морския бряг, за да му покаже къде точно богиня Афродита се е родила от морската пяна.

— Тя ми се пада трийсет и девет пъти прабаба — похвали се Цезар. Беше се облакътил на мраморния парапет, който отделяше родното място на богинята от околния свят.

— За кого говориш? Не и за Афродита, надявам се.

— Напротив, точно за нея. Аз съм наследник на нейния син Еней.

— Наистина ли?

— Чистата истина, принцесо.

— Тогава ти принадлежиш на любовта — зарадва се дъщерята на Митридат и прокара дългия си пръст по почернялата от слънцето ръка на Цезар.

Цезар се изпълни с най-приятни усещания.

— Никога никой не ми го е казвал, принцесо, но изглежда напълно логично.

Той се усмихна и погледът му се насочи към блестящата линия на хоризонта.

— Разбира се, че принадлежиш на любовта. С такава прабаба!

Той се обърна към нея. Принцесата беше толкова висока, че очите й бяха на едно ниво с неговите.

— Забележително — рече тихо Цезар, — как морето се пени толкова много точно на това място… И никъде другаде. Колкото и да гледам, не виждам причина. — Посочи първо на север, сетне и на юг. — Виждаш ли? Извън ограденото място никъде няма пяна.

— Говори се, че самата богиня е пожелала пяната да стои само на това място.

— Значи мехурчетата са това, което тя е оставила от себе си. — Цезар свали тогата си и се наведе да развърже сенаторските си обуща. — Трябва да се изкъпя в тях, принцесо.

— Ако не беше неин праправнук, щях да те предупредя да не го правиш — каза му принцесата, без да сваля поглед от него.

— Защо? Да не би религията да го забранява?

— Не е забранено, но не е и мъдро. Прапрабаба ти убива всички неразумни плувци.

Цезар излезе жив и здрав от вълните, но я завари съблякла робата си. Беше го чакала. На ръката му беше останала пяна; Цезар се наведе, за да погали с нея гладката й гърда.

— Чувствам се изгорен от самата Венера — заключи той и легна при нея. Беше мокър и опиянен от допира си с вълшебната морска пяна. Венера не само го беше миропомазала, но дори му беше осигурила красива жена, която само чакаше да му достави удоволствие; дъщеря на могъщ цар, но родена само за него (както се увери, щом я облада). Любовта и усещането за власт се сливаха в неописуемо изживяване.

— Изгорена от Венера — каза на свой ред Митридатида и се изтегна блажено като огромна златиста котка. Богинята я беше дарила с един забележителен миг.

— Ти знаеш римското име на Афродита — чудеше се замаяният от толкова много щастие правнук на богинята.

— Всички знаят по малко за Рим.

Цезар й се беше наситил.

Той се изправи — нямаше навика да се излежава дълго, след като е правил любов.

— Е, Митридатида Ниса, ще използваш ли влиянието си, за да ми уредиш нужните кораби?

— Колко си хубав… — Принцесата се облегна на лакът. — Без никакви косми, като бог.

— Доколкото забелязвам, и ти си така.

— Всички жени в двореца се скубят, Цезаре.

— Но не и мъжете?

— Не! Тях ги боли.

Той се засмя. Навлече си туниката, завърза си обувките и се зае с трудната задача да се омотае в сенаторската си тога.

— Хайде, жено, ставай! — подкани я Цезар. — Имаме цяла ескадра да извоюваме, а и един космат съпруг да убеждаваме, че сме гледали пяната и нищо повече!

— О, него ли! — Тя започна да се облича. — Той не се вълнува какво сме правили двамата с теб. Няма как да не си забелязал, че бях девствена.

— Забелязах.

Очите й лукаво заблестяха.

— Смея да вярвам, че ако не бях в състояние да ти издействам корабите, нямаше дори да ме погледнеш.

— Отричам подобни обвинения — отвърна й той. — Веднъж ме обвиниха, че точно по този начин съм се сдобил с една друга ескадра, но това, което отговорих тогава, важи и до ден-днешен — по-скоро бих се пробол с меча си, отколкото да използвам женски номера. Но ти, красива, мила принцесо, се оказа истински дар от богинята. А това е различно.

— Не те ли обидих?

— Ни най-малко. Но това, че се сети да попиташ, доказва, че си интелигентно момиче. Дали си наследила тази си черта от баща си?

— Може би. Той е умен човек. Но в някои отношения е глупак.

— В какви отношения?

— Неспособен е да слуша съветите на другите. — Двамата се запътиха обратно към двореца. — Много се радвам, че дойде в Пафос, Цезаре. Беше ми омръзнало да съм девствена.

— Но ти наистина беше девица. Защо избра с мен?

— Защото си наследник на Афродита, следователно си нещо повече от обикновен смъртен. А аз съм царска дъщеря! Не мога да се отдам на първия срещнат, само на човек с царска кръв… Или с божествен произход.

— Чувствам се поласкан.

Преговорите за ескадрата продължиха известно време, срещу което Цезар нямаше нищо против. Всеки ден двамата с жената, от която Птолемей Кипърски не бе пожелал да се възползва, се разхождаха до родното място на Афродита, всеки ден Цезар се къпеше във водите, от които се раждаше божествената пяна, и изхвърляше своята човешка пяна в жената на Птолемей Кипърски, от която с радост се възползваше. Очевидно чиновниците — управници на Кипър таяха много по-голям респект към Митридатида Ниса, отколкото към съпруга й — може би защото войските на цар Тигран чакаха от другата страна на морето. Египет можеше да се намира достатъчно далеч от Сирия и да се чувства в безопасност, но на острова арменското присъствие се усещаше по-осезателно.

Цезар се раздели с Митридатида Ниса в най-приятелски отношения, дори със съжаление, което щеше дълго да го преследва. Освен че беше изпитвал огромна физическа наслада от връзките си с нея, той се възхищаваше на увереността и самочувствието й, радваше се на съзнанието й, че щом е царска дъщеря, значи не отстъпва по нищо на мъжете. Римлянинът не можеше да третира жена си като куче, разсъждаваше Цезар, но дори и в Рим жената не може да претендира за равни права с мъжете. Затова преди заминаването си от Пафос Цезар подари на своята неочаквана любовница амулет с изящно изображение на богинята. Камъкът беше толкова скъп, че Цезар едва не се разори, но не съжаляваше.

Митридатида беше познавач и веднага разбра стойността на подаръка. Това до такава степен я зарадва, че тя веднага писа на сестра си Клеопатра Трифена в Александрия:

„Предполагам, че никога повече няма да го видя. Той не е човекът, който ще отиде някъде или ще свърши нещо, без да има някаква нужда от това. А под нужда имам предвид това, което мъжете смятат за нужно и важно. Подобни мъжки причини той никога повече няма да преследва в Кипър. Между целите му и него самия никоя жена не може да застане.

Досега не бях срещала римлянин, но доколкото знам, в Александрия римляни има много, затова ти по-добре ги познаваш. Дали беше толкова различен, защото е римлянин, или той и за римлянин е уникален, може би ти ще ми кажеш. Макар че отсега очаквам какво ще ми отговориш.

Това, което най-много харесвах у него, беше непоклатимото спокойствие — спокойствие, което не се дължеше на пренебрежение или безразличие към околните. Той не отрече, че се е сдобил с моя помощ с корабите си. Много добре знам, че ме използва! И все пак има моменти, скъпа Трифена, когато една жена не се чувства обидена, задето са я използвали. Той не обикна толкова мен, колкото мисълта, че съм жена с потекло. А не мисля, че се е родила жената, която да устои на начина му да й се надсмива.

Авантюрата ни беше приятна. Ще ми липсва този проклетник! Но не се тревожи за мен, след като си замина, аз взех от онова лекарство. Да се бях омъжила за мъж, а не за мъжа си, може би нямаше да го сторя — кръвта в жилите на Цезар е по-аристократична от тази в жилите, на който и да е Птолемей. Но както стоят нещата при мен, за жалост деца никога няма да имам.

Съжалявам за трудностите, които ти изпитваш, съжалявам, че те пратиха да царуваш в една страна, която трудно би могла да разбереш. Да ти напомня, че за разлика от теб нито баща ни Митридат, нито чичо ни Тигран биха се разтревожили от подобни проблеми. За тях ние двете сме начинът да прокараме интересите им в Египет — и двете сме донякъде Птолемеи по кръв, бихме могли да предявим законни претенции към престола. Но това, за което никой не си даваше сметка, е огромният авторитет на египетските жреци и неоспоримата власт, която упражняват над народа — имам предвид старото население, не пришълците от Македония и Гърция. Сякаш има две страни с едно име — Египет на македонците по Делтата и край Александрия и Египет на египтяните нагоре по течението на Нил.

Аз мисля, скъпа Трифена, че трябва сама да влезеш в преговори с египетските жреци. Съпругът ти Авлет не е мъж да общува само с мъже като моя, затова спокойно можеш да имаш потомство. Ти трябва да родиш деца! Но според египетските закони това трябва да стане едва след официалното ти коронясване и миропомазване. А за целта египетските жреци трябва да дадат своето съгласие. Знам, че за пред римляните александрийци са твърдели, че сте коронясани и миропомазани — не им е било трудно, Марк Перперна и останалите римляни в делегацията не познават египетските закони. Но египетският народ знае, че не сте получили официално потвърждение на царската си власт. Авлет е глупав човек, липсва му и вродена интелигентност, и политическо мислене. Но ние двете с теб сме деца на бащи и боговете са ни дарили с повече.

Иди при жреците и започни да преговаряш. Ясно ми е, че няма да сполучиш в нищо — дори и с деца няма да се сдобиеш, — докато жреците не застанат на твоя страна. Авлет продължава да си мисли, че царят е по-важен от духовенството, че Александрия е достатъчно могъща, за да надвие над старото жречество. Но той греши. Може би ще е по-точно да кажа: Авлет си мисли, че е по-важно да бъде македонски цар, отколкото египетски фараон, че щом веднъж е станал цар, рано или късно ще го направят и фараон. От писмата ти разбирам, че ти не си се поддала на тази заблуда. Но това не е достатъчно. Трябва да влезеш в преговори. Жреците си дават сметка, че нашите съпрузи са последните представители на династията, че след хиляда години на кървави нашествия и чуждо управление противопоставянето на враждуващи, млади династии, пък макар и от египетско потекло, е по-голяма опасност от признаването за фараон на последния жив Птолемей. Затова предполагам, че това, което жреците целят, е да докажат своята обществена значимост, да убедят царя в нуждата да се съобразява с мнението им. Съобразявай се с мнението им, скъпа Трифена. Убеди и съпруга си да се съобразява с тях! В крайна сметка те пазят лабиринтите на египетската хазна, те контролират приходите от горните земи, те наблюдават народа. Това, че Нахутено зърно успя да превземе Тива преди седем години, няма никакво значение. Той беше коронясан и помазан, той беше египетски фараон. А и Тива не е целият Нил!

Междувременно продължавай да вземаш от лекарството и не се спречквай излишно нито с мъжа си, нито с жителите на Александрия. Докато те останат твои съюзници, имаш основа да поведеш преговори с жреците в Мемфис.“

В края на секстил Гай Юлий Цезар се завърна при Вация в Тарс. Носеше му писменото съгласие на съседните острови и по-големи пристанища да осигурят исканите кораби и екипажи за война срещу пиратите. Вация беше зарадван от изпълнението на мисията, най-вече от споразумението с Кипър. Но и той имаше две новини за младия легат — първата, че няма повече задачи за него за близкото бъдеще, и втората, че диктаторът Сула е умрял.

— Тогава, Публий Сервилий — каза Цезар, — с твое позволение бих желал да се върна у дома.

— Защо?

— По няколко причини — обясни веднага Цезар. — Първо, и това е най-важната причина — защото вече нямаш нужда от мен. Освен ако нямаш намерение да предприемеш сухопътни действия срещу цар Тигран в Малка Киликия и Кападокия?

— Нямам такива заповеди, Гай Юлий — отвърна му сдържано Вация. — Трябва да се заема с вътрешните проблеми на провинцията и отстраняването на пиратската заплаха. Кападокия и Източна Киликия ще почакат.

— Разбирам. Което потвърждава, че нямаш никакви задачи от военно естество за мен. Другите причини да искам да се прибера у дома са лични. Трябва да консумирам своя брак и да започна юридическа кариера. Годините, които прекарах като Фламен Диалис, ме лишиха от възможност да се хвърля в адвокатската практика. А аз имам сериозното намерение, когато ми дойде времето, да се кандидатирам за консул. Баща ми беше претор, чичо ми — консул, Луций Цезар, техният първи братовчед — консул. Юлиите отново излизаме на предно място на политическата сцена.

— Много добре, Гай Юлий — можеш да се върнеш в Рим — даде съгласието си Вация, който сам беше чакал близо десет години да получи каквото му се полагаше и проявяваше разбиране към подобни мотиви. — Ще се радвам да те препоръчам пред Сената и да отчета изпълнената мисия за участие във военна кампания.

Със смъртта на Сула се сложи край и на дружеските отношения между двамата консули Марк Емилий Лепид и Квинт Лутаций Катул. Двамата поначало трудно се разбираха, но трябваше да умре диктаторът, за да станат явни противоречията им. Катул предложи Сула да бъде погребан с държавни почести и за сметка на хазната, докато Лепид отказваше да разпореди разходи при условие, че покойникът беше достатъчно богат. В Сената се разигра истинско сражение, което спечели Катул. Сула беше погребан за сметка на хазната, която сам приживе бе сторил всичко по силите си да попълни.

Но Лепид не беше човек без поддръжници. Рим започна да посреща един след друг оцелелите от преследванията политически противници на диктатора. Марк Перперна Вейентон и Луций Цина Младши се показаха в родния си град скоро след погребението на Сула. По някакви неясни причини Перперна Вейентон бе успял да избегне официалното си проскрибиране, нищо че бе управлявал Сицилия при идването на Помпей. Може би пропускът се дължеше на деликатното му преотстъпване на провинцията в ръцете на младежа и на факта, че не беше толкова богат, че да представлява примамка за Хризогон. Младият Цина, разбира се, беше напълно разорен. Но сега, след смъртта на диктатора, двамата доскорошни изгнаници се превърнаха в ядрото на тайни съглашателства, чиято единствена цел бе да премахнат суланските закони. От самото начало Цина и Вейентон застанаха зад консула Лепид.

Лепид беше не само първи консул, но се ползваше и с авторитета на човек, който единствен е възразявал на Сула. При възникналата ситуация той реши, че е в достатъчно добри позиции, за да премахне крайностите в законите на Сула. За целта можеше да разчита на повече подкрепа сред сенаторите, отколкото Катул.

— Искам — говореше Лепид на близкия си приятел Марк Юний Брут, — да вляза в историята като човека, който е преработил законите на Сула, за да бъдат те приемливи за всички, дори за враговете му.

Съдбата се бе усмихнала и на двамата. В последния списък на назначени управници, излязъл изпод ръката на Сула, фигурираше и името на Брут — посочен за претор. Когато на Нова година се беше теглил жребият кой коя провинция ще управлява, и Лепид, и Брут бяха облагодетелствани: на Лепид се беше паднала Трансалпийска Галия, а на Брут — Италийска Галия. В деня, в който мандатът им на консул и претор свършеше, те автоматично ставаха управители на посочените провинции. Трансалпийска Галия от много време насам не беше виждала управител проконсул, но за назначаването на Лепид имаше поне две причини: войната срещу Квинт Серторий в Испания (която не се развиваше никак добре за Рим) и поведението на галските племена, които се надигаха на бунт и заплашваха сухоземния път до Испания.

— Ще можем да управляваме двете Галий като един екип — беше се зарадвал Лепид веднага след тегленето на жребия. — Аз ще воювам с бунтовните племена, докато ти организираш приходите в провинцията си и ми осигуряваш снабдяване и подкрепления.

Така и Лепид, и Брут очакваха с нетърпение времето, когато щяха да застанат начело на въпросните провинции, за да свършат работа и да си приберат полагаемото. Щом Сула изчезна от сцената, Лепид се залови и за другата работа — да смекчи твърдолинейната политика на диктатора. В същото време Брут, председател на съда за насилие над личността, се зае да реорганизира своето съдилище, създадено предната година от претора Гней Октавий. Навярно със съгласието на Сула Гней Октавий бе принудил по съдебен път някои от лицата, облагодетелствали се от проскрибциите, да върнат имоти, придобити с насилие или изнудване… Което означаваше, че имената на жертвите трябваше да се премахнат от черните списъци. Брут изцяло одобряваше работата на предшественика си и с ентусиазъм заработи за още по-ефективното изпълнение на задачите.

През юни, когато прахът на Сула беше запечатан в гробницата на Марсово поле, Лепид обяви пред Сената, че ще иска неговото съгласие за своя лекс Емилия Лепида, според който част от земите, конфискувани от Сула в Етрурия и Умбрия в полза на уволнените ветерани, ще бъдат върнати на предишните им собственици.

— Както всички много добре знаете, назначени отци — обясняваше Лепид, — в земите на север има брожения. Според мене, както и по мнение на мнозина от вас, те се дължат на онази разпоредба на покойния ни диктатор, която наказваше жителите на Етрурия и Умбрия, като ги лишаваше от почти всеки югер общинска земя. Това, че Сенатът невинаги е подкрепял законопроектите на диктатора, стана ясно най-вече тогава, когато се възпротивихме на намеренията му да проскрибира всички жители на Ареций и Волатера. На нас се дължи това, че диктаторът беше разумен, нищо че спорът избухна точно във времето, когато той беше на върха на своята еднолична власт. Е, не мислете, че моят законопроект крие каквото и да било добро за Ареций и Волатера! Двата града активно поддържаха Карбон, което означава, че нищо няма да получат от мен. Не, градовете и общините, за които става дума в законопроекта ми, са онези, които сътрудничеха на Карбоновите легиони по неволя. Имам предвид градове като Сполеций и Клузий, които днес са огорчени, защото никога не са предали Рим, но бяха лишени от земите си! И едните, и другите бяха безсилни жертви на гражданската война.

Лепид се спря, за да огледа лицата от първия ред, от двете страни на овалната зала. Това, което видя, го зарадва. Той продължи с патос:

— Тук не е споменат нито един град, който активно е поддържал Карбон, земите на изменниците са достатъчни, за да възнаградят ветераните от легионите на Сула. Нека го подчертая дебело. С много редки изключения Италия е спечелена окончателно за Рим, жителите й се радват на римско гражданство и са пръснати из всичките трийсет и пет триби. Но много области в Етрурия и Умбрия все още се третират като бунтовници и се наказват по начина, по който навремето наказвахме италийските съюзници, когато се опълчеха срещу нас. Именно оттогава датира практиката Рим да лишава изцяло от обществената им земя победените италийски градове. Но как може Рим да конфискува земите на градове, чиито жители са пълноправни римски граждани? Тук се съдържа противоречие! А ние, назначени отци, като върховна държавна институция в Рим не можем да се примирим с подобно противоречие. Ако го сторим, ще си спечелим поредното въстание в Етрурия и Умбрия. А Рим не може да си позволи нова война у дома, тогава, когато я притискат толкова силно отвън! В момента са ни спешно нужни средства, с които да подсигурим четиринайсетте легиона, сражаващи се срещу Квинт Серторий в Испания. Очевидно хазната трябва да се погрижи най-напред за тях. Затова законопроектът ми има за цел да върне земите на градове като Клузий и Тудер. Така ще успокоим тамошното население и няма да позволим отново безредици да обхваната Етрурия и Умбрия.

Сенатът се вслуша в думите му, нищо че Катул произнесе на свой ред жарка реч против предложението на колегата си и беше подкрепен от повечето суланци.

— Хитро и добре премислено! — ядосваше се Катул след гласуването. — Марк Емилий Лепид възнамерява да премахне цялата нова конституция, но не наведнъж, а парче по парче. Естествено, че ще започне с проблем, за който е сигурен, че ще спечели съчувствието на сенаторите. Но аз ви казвам, че не бива да го допускаме! Всеки законопроект, който Марк Емилий предложи и бъде подкрепен от нас пред народното събрание, ще му вдъхва все повече смелост!

Но след като Цетег и Филип не се изказаха срещу законопроекта на Лепид, консулът усети, че ще успее. Може би беше странно, че двамата хитреци не бяха подкрепили Катул… Но защо да си задава подобни въпроси? Без да чака Сенатът да подложи на гласуване законопроекта за връщането на незаконно отнетите земи, той продължи с ново предложение:

— Дълг пред Сената е да премахне ембаргото, което покойният ни непрежалим диктатор наложи върху ниските цени на държавното зърно. — Този път Лепид беше наредил да отворят широко вратите на Курията, за да могат и хората отвън да слушат. — Назначени отци, аз съм трезвомислещ, почтен човек! Не съм демагог. Вече съм встъпил в длъжност като първи консул и нямам нужда да търся благоволението на народа, още по-малко — на най-бедните римски граждани. Политическата ми кариера е достигнала своя зенит, не съм човек, който тепърва ще търси издигане. Да не говорим, че съм достатъчно богат, за да си купувам брашно, каквато и цена да ми наложат търговците. Просто съм на мнение, че нашият непрежалим диктатор не успя да предвиди всички последици, когато наложи цените на държавното зърно да не са по-ниски от тези при частните търговци. Защото какво се случи в крайна сметка? При условие, че никоя държавна институция не може да ги задължи иначе, частните търговци на зърно вдигнаха цените! Кой търговец, назначени отци, ще устои на изкушението да се сдобие с по-големи печалби? Нима поведението му се ръководи от принципите на човечността? Разбира се, че не! Той се е хвърлил в търговията, за да трупа печалби, за да облагодетелства себе си и своите съдружници, и най-често е достатъчно късоглед, за да не види как с неоправданото вдигане на цените той надвишава сумата, която клиентите му реално са способни да си позволят, и съответно сам се обрича на бъдещи загуби.

Ето защо ви призовавам, членове на Сената, да дадете своето съгласие за лекс Емилия Лепида Фрументария, за да мога да го предложа за ратификация от народното събрание. Смятам да върна нещата към нашата стара, изпитана традиция, според която държавата предлага евтино зърно на населението срещу твърдата цена от десет сестерции за модий. В годините с добра реколта подобна цена позволява на държавата да реализира прилична печалба, затова в дългосрочен план никоя лоша реколта не може да застраши хазната.

Вторият консул Катул отново се изказа против искането. Но този път почти никой не го подкрепи; и Цетег, и Филип бяха единодушни в полза на Лепид. Затова и законопроектът получи одобрението още на същото заседание. Лепид беше свободен да превърне сенатското решение в действащ закон, като го прокара и през плебейското събрание. Консулът се сдоби с нова популярност, минувачите по улицата шумно го поздравяваха.

Но земеделският му закон, който трябваше да върне част от конфискуваните земи, се оказа по-труден за преглъщане от сенаторите; въпросът така и не получи окончателно решение и макар Лепид да го подлагаше на гласуване на всяко заседание, така и не се събираха достатъчно гласове да го подкрепят. Според новата конституция на Сула това означаваше, че няма право да го внесе за разглеждане в народното или плебейското събрание.

— Но нямам намерение да се предавам — каза веднъж той на вечеря с Брут.

Често се хранеше в къщата на Брут, защото намираше собствения си дом за самотен и потискащ. Когато проскрибциите влязоха в сила, Лепид, подобно на мнозина римляни от висшето общество, имаше сериозни основания да се страхува. През цялото време, докато в Рим бяха вилнели Марий, Цина и Карбон, той не беше мръднал от града, при това беше женен за дъщерята на Сатурнин. Самата Апулея му предложи двамата да се разведат, тъй като се страхуваше за децата им. Имаха трима синове, затова беше наложително да спасят семейното наследство за двамата по-малки. Големият беше даден за осиновяване във фамилията на Корнелий Сципионите и се очакваше да постигне бляскава кариера. Сципионите бяха не само далечни роднини на Сула, но и твърдо го бяха поддържали. Сципион Емилиян (едноименник с легендарния Сципион Африкански Младши) вече беше пълнолетен, когато Апулея предложи развод. Вторият им син Луций беше на осемнайсет, но най-малкият, Марк, беше само на девет. Лепид обичаше жена си, но се беше съгласил на развода в интерес на децата си, а и с мисълта, че един ден нещата ще се уталожат и двамата с Апулея ще могат да се съберат отново. Но Апулея неслучайно се беше родила дъщеря на Сатурнин. Убедена, че присъствието й в живота на съпруга и синовете й ще се превърне в постоянен риск за тримата, тя се самоуби. Смъртта й беше изключително тежък удар за Лепид, който така и не успя да се отърси от шока. Затова гледаше да прекарва свободното си време у приятели, особено у най-близкия си човек Брут.

— Точно така! Не бива за нищо на света да се предаваш — увери го той. — Ако си достатъчно упорит, няма как да не се съгласят.

— Няма да е зле за теб, ако Сенатът се съгласи по-скоро — отбеляза третият от сътрапезниците, който седеше на стол срещу кушетките на двамата сенатори.

Двамата погледнаха едновременно жената на Брут, Сервилия. Личеше си, че нейната дума значи нещо, щом в очите им се четеше известна тревога. Сервилия беше човек, който знае какво говори.

— Какво по-точно имаш предвид? — попита Лепид.

— Имам предвид това, че Катул се стяга за война.

— Откъде си могла да разбереш? — учуди се Брут.

— Просто умея да слушам — отвърна му тя невъзмутимо. — Тази сутрин се отбих у Хортензия. Тя неслучайно се е родила сестра на голям адвокат — подобно на Квинт Хортензий и тя не може нито за секунда да млъкне. Катул я обожава, затова е свикнал да споделя много неща с нея. А тя от своя страна ще каже всичко, стига да я подпиташ, както трябва.

— А ти със сигурност притежаваш подобна дарба — отбеляза Лепид.

— Именно. По-важното е, че съзнавам интереса си да я подпитам. Повечето й гостенки се интересуват само от светски клюки, докато Хортензия изпитва повече вкус към политиката. Така че аз често я посещавам.

— Кажи нещо повече, Сервилия — подкани я Лепид, който продължаваше да не е съвсем наясно за какво става дума. — Катул се готвел за война? В Испания? Предвижда се да замине за Близка Испания догодина заедно е цяла нова армия. Не е нелогично отсега да се… ъ-ъ стяга, както го каза.

— Тази война няма нищо общо с Испания и Серторий — възрази жената на Брут. — Катул е говорил за война в Етрурия. Според Хортензия щял всеки момент да измоли разрешение да въоръжи нови легиони, уж за да предотврати надигащ се бунт.

Лепид се надигна от кушетката.

— Но това е лудост! Има само един начин жителите на Етрурия да се усмирят и той е като върнем обратно на градовете, повечето от земите, които Сула конфискува!

— Ти поддържаш ли връзка с местните водачи в Етрурия? — попита Сервилия.

— Разбира се.

— С умерените или с крайните?

— Предполагам, че са умерените, ако под крайни имаш предвид жителите на градове като Волатера и Фезула.

— Точно тях имам предвид.

— Благодаря ти за сведенията, Сервилия. Бъди спокойна, ще удвоя усилията си, за да разреша етруския проблем по мирен път.

Лепид удвои усилията си, но не успя да попречи на Катул, който на свой ред започна да убеждава Сената в необходимостта да се формират нови легиони, които да сложат край на броженията в Етрурия. Все пак навременното предупреждение на Сервилия беше улеснило първия консул, който предварително си осигури подкрепа сред педариите, включително и тази на най-влиятелния им представител — Корнелий Цетег. Сенатът изслуша вдъхновената реч на Катул с очевидни резерви.

— Всъщност, Квинт Лутаций — взе на свой ред думата Цетег, — нас много повече ни е грижа за липсата на добра воля между теб и колегата ти Марк Емилий. За Сената това е много по-тревожен въпрос, отколкото възможните размирици в Етрурия. На нас ни изглежда, че ти си поел целенасочен курс да се противопоставяш на всякакво предложение, отправено от първия консул. Това е тъжно, още повече че се случва толкова скоро след кончината на Луций Корнелий Сула. Нашият непрежалим диктатор хвърли огромни усилия именно, за да създаде нови основи на сътрудничество между различните течения в Римския Сенат.

Катул нямаше какво да отговори и отстъпи. Но не за дълго, както скоро стана ясно. Събитията се развиваха в посока, която само доказваше правотата му и лишаваше Лепид от всякакви шансове да получи одобрението на Сената за скромната си аграрна реформа. В края на юни лишените от всякаква собственост жители на Фезула нападнаха войнишките селища край града, изхвърлиха суланските ветерани от новите им имоти и избиха всички, които оказаха съпротива.

Смъртта на неколкостотин сулански легионери нямаше как да бъде подмината. Нямаше как да се позволи на Фезула да се вдигне на нов бунт. Точно по времето, когато Сенатът трябваше да насочи вниманието си към очакваните за квинктил избори, всички в Рим забравиха за тях. Още преди това, според новата конституция на Сула, беше теглен жребий кой от консулите ще организира изборите в центуриатните и трибутните комиции (падна се да бъде Лепид), но с това всичко свърши. Вместо да мисли за избори, Сенатът даде инструкции на двамата консули да съберат по четири легиона и да се насочат незабавно към размирна Фезула.

Заседателите вече се готвеха да се разотидат, когато Луций Марций Филип стана и поиска думата. Лепид, който председателстваше през квинктил, направи първата си голяма грешка — без да подозира последствията, той даде възможност на Филип да се изкаже.

— Скъпи колеги — сенатори — заговори с едва ли не плачевен тон Филип, умолявам ви да не позволявате Марк Емилий Лепид да поеме командването, на каквато и да е въоръжена част! Не настоявам, не моля, а умолявам! Защото за мен е ясно, че нашият първи консул готви заговор, че е замислил този заговор още в деня, в който встъпи в длъжност! Докато нашият непрежалим диктатор беше жив, Марк Емилий не смееше и дума да изрече, но още в мига, в който диктаторът ни напусна, той поде своята кампания. Та той дори отказваше да позволи на хазната да покрие разходите по погребението на Сула! Разбира се, че не успя да наложи подобно становище, но и аз самият се съмнявам дали изобщо е разчитал да успее! Той използва дебата около държавното погребение като сигнал към всички свои поддръжници, че ще предприеме своята предателска контрареформаторска политика. И се зае с нея буквално от първия ден! Предложи ни да върнем обратно земите на хора, които с пълно право бяха заслужили да ги изгубят! И когато Сенатът му отвърна с мълчаливо несъгласие, той реши да спечели на своя страна всички по-бедни обществени класи с изтъркания трик на всички демагози, като почнем от Гай Гракх и стигнем със собствения му тъст Сатурнин — предложи да върнем ниските цени на държавното зърно. Значи Рим няма пари да заплати за погребението на своя най-достоен гражданин, но има предостатъчно, за да храни беднотията.

Лепид не беше единственият в залата стъписан от подобно обвинение; буквално целият Сенат беше настръхнал в тревожно очакване, Филип смело продължи:

— Сега, колеги — сенатори, вие искате да връчите на този човек командването на четири легиона! Искате да го пратите в Етрурия? Е, аз отказвам да се съглася! Първо, идва времето за провеждане на изборите за куриатни магистрати. Жребият пожела именно Марк Емилий да се заеме с организирането им. Затова негов дълг е да остане в Рим, а не да си губи времето с набиране на доброволци! Нека ви напомня, че ни предстои да участваме в първите наистина свободни избори от много време насам, че е от изключителна важност за нас тези избори да минат в мир и законност. Квинт Лутаций Катул е напълно способен да организира армията и да се заеме с военните действия срещу Фезула и всички онези етруски градове, които евентуално биха я подкрепили. Ще бъде нарушение на законите на Сула, ако позволим и двамата действащи консули да напуснат Рим и да участват в бойни действия. Именно, за да предотврати подобна възможност нашият обичан диктатор включи в законите си клаузата за специалното поръчение, което може да бъде връчено на всеки друг! Разполагаме с напълно законни средства да връчим командването на римските легиони на най-способните сред нас, дори и на такива, които не са намерили място в Сената. А вие бързате да направите военачалник човек, който изобщо няма военен опит! Квинт Лутаций е имал кога да се докаже, ние знаем, че той ще се справи компетентно с военните си задачи. Но Марк Емилий Лепид? Той е неопитен и неспособен! Освен това, пак повтарям, е потенциална опасност за реда в страната. Вие не можете да му дадете четири легиона и да го пратите да води война в същата онази област, където именно неговите изказвания в Сената подтикнаха населението към поредната си акция срещу Рим. Защото Марк Емилий недвусмислено постави интересите на Етрурия над тези на Рим.

Лепид го беше слушал известно време със зяпнала уста, но най-накрая рязко се обърна към роба си и грабна восъчната таблица и писеца от ръцете му. Докато Филип продължаваше да говори, той нервно драскаше някакви записки. Когато сенаторът млъкна, първият консул се изправи и протегна пред себе си таблицата, за да подреди по-добре отговора си.

— Какъв е личният ти мотив да наговориш всичко това, Филипе? — обърна се към противника си Лепид, без дори да го уважи с изричане на пълното му име. — Трябва да призная, че точно това не ми е ясно: какъв е личният ти мотив. Защото личен мотив има, в това поне съм сигурен! Щом всеобщият приятел е решил да изнася предварително подготвена реч пред Сената, значи има причина, която никой не знае! Някой пак му е платил, за да си облече тогата на другата страна! Колко богат е станал нашият приятел, колко дебел, колко самодоволен, как е потънал до гуша в разкош! И винаги е готов да се продаде на поредния желаещ сенаторски услуги!

Лепид вдигна восъчната таблица пред очите си и изгледа смълчалите се сенатори над нея. Дори Катул, в това Лепид беше сигурен, беше сварен неподготвен от изказването на Филип. Кой стоеше за всеобщия приятел, Лепид не знаеше, но със сигурност не беше Катул или някой негов приятел.

— Ще отговоря на Филип точка по точка, назначени отци. Първо, относно пасивността ми, преди диктаторът да умре. Това не е истина! Всички тук много добре го знаете! Спомняте си по-добре какво се е говорило в тази зала!

Второ, относно гласуването на държавните разходи за погребението на диктатора. Да, бях против държавното погребение. И много други бяха против. Защо не? Нали затова ни е дадено правото на глас?

Колкото до третото обвинение, че моята публична съпротива била сигнал към моите — ако изобщо са такива — поддръжници, че съм щял да премахна всичко, което Луций Корнелий Сула е постигнал… Това са абсолютни глупости! Опитах се да прокарам само два законопроекта, единият, от които така и не мина. Но кога и пред кого съм направил и най-малък намек, че смятам да премахвам законите на Сула? Кога сте ме чули да критикувам новите съдилища? Или новите разпоредби за статута на държавния служител? Или за статута на Сената? Или за провеждането на изборите? Или за новите закони за измяната, които ограничават дейността на управителите на провинции? Или за ограничаването функциите на народното и плебейското събрание? Или дори за изключително орязаните правомощия на народните трибуни? Не, назначени отци, никога не съм давал и най-малък повод за подобни подозрения! Защото нямам ни най-малкото намерение да поставям под въпрос, която и да е от изброените конституционни промени!

Последното изречение Лепид буквално изкрещя. Неколцина сенатори нервно подскочиха по местата си, затова той трябваше да се поуспокои, преди да продължи.

— Четвърто, твърдението, че законопроектът, с който искам да върнем част от конфискуваните земи в Етрурия и Умбрия — част, не всички, — бил предателство. И това е пълна глупост. Моят лекс Емилия Лепида с нищо не засяга земите, конфискувани от очевидните изменници, които се вдигнаха на открит бунт срещу Рим. Законопроектът се отнася единствено до градовете и земите, които бяха въвлечени в гражданската война на страната на Карбон против собствената си воля.

Лепид понижи глас:

— Колеги — сенатори, помислете малко, моля ви! Ако ние всички искаме да видим една обединена и римска по своя дух Италия, трябва да се отучим от навика си да налагаме старите наказания, които навремето се отнасяха до италийските съюзници, на хора, които по закон са не по-малко римляни от самите нас! Ако Луций Корнелий Сула някъде е сбъркал, то това е именно по този въпрос. За човек от неговото поколение подобно мислене е донякъде оправдано. Но е напълно неоправдано за повечето от нас, които сме двайсет години по-млади. Напомням ви, че Филип също е сенатор от старото поколение, и той страда от предразсъдъците на собственото си време. Преди години като цензор той страстно защитаваше своите предразсъдъци, като отказваше да изпълни това, което Сула като консул се бе заел да постигне — разпределянето на новите римски граждани поравно из трийсет и петте триби.

Лепид усещаше, че започва да печели сенаторите на своя страна. Беше намерил точните думи, защото повечето наистина бяха сравнително млади и Филип не можеше да се смята за един от тях. С известно облекчение консулът продължи:

— Пето, за закона за зърното. И той премахна една очевидна несправедливост. Искрено вярвам, че ако Луций Корнелий беше останал повече време на диктаторския пост, щеше да направи същото, което направих аз — щеше да върне със закон евтиното зърно за бедните. Търговците на зърно се оказаха алчни за пари, никой не може да го отрече! И наистина всички сенатори се оказаха на свой ред достатъчно прозорливи, за да видят добрата воля и трезвия разум в моя законопроект. Така се премахна всяка възможност с идващата реколта в Рим да започнат наново размирици. Защото никой не може безнаказано да отнеме от простолюдието привилегия, на която то се е радвало толкова дълго, че основателно я смята за свое право!

Шесто, задължението ми като консул, избран по жребий, да организирам изборите. Да, жребият наистина посочи мен и според новата конституция това означава, че единствено аз имам законно право да председателствам избирателните комисии. Но, назначени отци, не аз поисках да ми бъде възложено набирането и командването на четирите легиона! Не бях аз този, който постави потушаването на бунта във Фезула като най-важна и неотложна задача! Вие сами и без всякакви външни внушения го решихте! Аз нищо не съм искал от вас! Нито на вас, нито на мен самия ни е минало през ума, че провеждането на изборите заслужава повече внимание от умиротворяването на северните области. Признавам, че и аз се изкуших да сметна за свой дълг най-напред да потуша възникналия бунт, а едва след това да се заема с изборите. До края на годината има още много време. В крайна сметка сега сме едва началото на квинктил.

Седмо, никъде не е казано изрично в законите на Сула, че двамата консули нямат право да отсъстват от Рим по едно и също време, нито да водят война едновременно. Дори ако войната се разгаря извън пределите на Италия. Според Луций Корнелий Сула първа грижа на един консул трябва да бъде мирът и благополучието на Рим и Италия. Нито Квинт Лутаций Катул, нито аз ще превишим с нещо властта си. Клаузата, която предвижда специалното поръчение до лица без сенаторски статут, може да бъде приведена в действие едва след като се установи, че в самия Сенат няма компетентни лица, които да поемат върховното командване.

И най-накрая, осмото обвинение. Защо да съм по-неподготвен и неспособен от Квинт Лутаций Катул? И двамата сме служили като офицери по време на Съюзническата война. Нито аз, нито той напуснахме Рим по времето на Цина и Карбон. И двамата запазихме през цялото това време почтен неутралитет. Луций Корнелий Сула не е смятал да ни наказва. В крайна сметка и двамата сме назначени лично от него на консулския пост! Нашият военен опит е предостатъчен, за да поемем нужната отговорност. Никой не може отсега да предрича кой ще блесне повече на бойното поле срещу жителите на Фезула. В интерес на цял Рим е двамата с Квинт Лутаций да блеснем еднакво, не съм ли прав? Нормалната римска практика е при условие, че двамата консули искат да поемат военното командване, Сенатът да удовлетвори това тяхно желание. Ние вече получихме директиви от Сената. Няма какво повече да се говори по въпроса.

Но Филип не се даде толкова лесно. Без да изразява нито недоволство, нито гняв, той спокойно и доста дискретно прехвърли дебата около въпроса за очевидната вражда между двамата консули. За целта не спести на колегите си изброяването на поне стотина дребни реплики и инциденти, които доказваха твърдението му. Слънцето беше залязло (което означаваше, че заседанието трябва да свърши), но нито Катул, нито Лепид искаха да прекратят дебатите. И за двамата беше по-добре решение да се вземе още същия ден, затова робите запалиха факлите по стените, а Филип продължи. Беше наредил всичко, както трябва. Докато свърши с безкрайното си изказване, сенаторите щяха да са толкова отегчени и уморени, че биха се съгласили на всичко.

— Това, което предлагам — заключи Филип, — е всеки от сенаторите да положи клетва, според която няма да използва легионите си, за каквато и да е форма на саморазправа със своя колега. Това не е кой знае какво! Но аз поне ще спя по-спокойно, ако знам, че клетвата е била положена.

Лепид се изправи бавно от стола си.

— Личното ми мнение, Филипе, е, че без никакво съмнение ти току-що изказа най-голямата глупост. И все пак ако въпросното предложение зарадва сенаторите и ни позволи на двамата с Квинт Лутаций да си свършим по-бързо работата, нямам нищо против да се закълна.

— И аз съм напълно съгласен, Марк Емилий — подкрепи го Катул. — А сега можем ли да си вървим?

— Според тебе какво е намислил Филип? — попита Лепид приятеля си Брут по време на вечеря ден след заседанието.

— Да си призная, не знам — поклати глава той. — А ти имаш ли идея, Сервилия? — попита консулът.

— Не — навъси се тя. — Мъжът ми бе така добър да ми преразкаже какво се е говорило снощи, но може би ще успея да измисля нещо, ако се запозная с писмените протоколи на заседанието. Така де, ако писарите са отбелязали всичко.

Лепид имаше толкова високо мнение за политическия нюх на Сервилия, че не видя нищо нередно в желанието й. Обеща да й донесе протоколите ден, преди да напусне Рим, за да сформира армията си.

— Започвам да си мисля — каза Брут, — че няма никаква надежда да подобриш положението на градовете, които не подкрепиха пряко Карбон. Оказва се, че в Сената има твърде много хора като Филип, които дори не желаят да чуят какво им говориш.

Брут беше лично заинтересован от умиротворяването, ако не на Етрурия, поне на Умбрия. След Помпей той беше най-едрият земевладелец в областта и в никакъв случай не искаше войнишки селища край земите си. Бяха концентрирали най-вече около Сполеций и Игувий, чиито земи вече бяха конфискувани. Това, че областта още не беше заселена с ветерани, се дължеше на две основни причини — мудната работа на земеразделните комисии и заминаването на четиринайсет легиона войници, които вече двайсети месец водеха война в Испания. Именно последната причина беше дала смелост на Лепид да подеме аграрната си реформа; да бяха всичките двайсет и три сулански легиона в Италия, Сполеций и Игувий щяха да изгубят окончателно всичко в полза на ветераните.

— Това, което ми наговори снощи Филип, ми дойде наистина неочаквано — още се ядосваше Лепид. — Не мога да повярвам, че има такива глупаци! Бях убеден, че с отговора си на обвиненията ще спечеля мнението на своя страна, Сервилия! В крайна сметка доводите ми бяха съвсем точни и разумни! Но те пак се оставиха на Филип да ги заблуди и да си получи своята смехотворна клетва. И тази сутрин двамата с Катул трябваше да ходим по тъмно да се кълнем в храма на Семо Санк Дий Фидий!

— Което означава, че винаги ще се оставят да бъдат манипулирани — отговори Сервилия. — Това, което най-много ме тревожи, е, че дори няма да те има в Сената да възразяваш на този дърт пакостник. Явно гони някаква скрита цел.

— Не знам защо го смятаме за стар — отбеляза Брут. — Не е чак толкова стар, на петдесет и осем години е. И макар да изглежда като пред апоплектичен удар, предполагам, че още дълго време ще се радва на добро здраве. А колко ми се иска да си отиде ей така…

Но Лепид не си губеше времето в общи приказки и празни разсъждения. Лицето му си остана все така сериозно и той мина по същество:

— Заминавам за Етрурия, където ще набирам доброволци. Ще се радвам и ти да дойдеш с мен, Бруте. Бяхме решили да работим заедно догодина, но мисля, че се налага да започнем от днес. Нищо важно не се очаква да се случи в съда ти, което да не може да се отложи за догодина, когато друг ще те замести. Ще поискам да те определят за мой висш легат веднага.

Сервилия изглеждаше доста угрижена.

— Дали наистина е мъдро да набираш войска точно в Етрурия? Защо не в Кампания?

— Защото Катул ме изпревари и вече е запазил Кампания за себе си. Както и да е, моите собствени земи и клиенти са в Етрурия, затова и там се почувствам по-уютно. Познавам много хора.

— Но тъкмо това ме тревожи, Лепиде. Подозирам, че Филип ще използва случая, за да продължи да хвърля съмнения върху цялостната ти дейност. Ще прави всякакви намеци какви са истинските ти намерения. Не е добре да набираш войска от област, която всички смятат за размирна.

— Да говори каквото ще! — махна с ръка Лепид.

Филип наистина говореше в Сената. Мина квинктил, дойде секстил, армиите се попълваха забележително бързо. Той също си гледаше задълженията, като не изпускаше Лепид от око. Оказваше се, че старият сенатор разполага с огромна мрежа от осведомители. Обаче не смяташе да ги използва в Кампания; легионите на Катул така и така се попълваха без проблем от някогашни сулански войници, за които мирният живот беше скучен. Работата беше там, че жителите на Етрурия не бяха служили при Сула. По-скоро това бяха младежи от областта, които никога не бяха хващали оръжие, или ветерани, но служили при Карбон и неговите пълководци и дезертирали в подходящия момент. Повечето от войниците на Сула, които сега настаняваха в Етрурия, предпочетоха да си останат у дома и да си бранят новопридобитите имоти. Дори да се върнеха в армията, предпочитаха да отидат до Кампания и да се запишат там, при старите си другари.

През целия месец септември Филип не спря да държи речи в Сената, докато Лепид и Катул попълваха списъците с доброволци и хвърляха сили в обучаването на армиите си. Най-накрая, в самия край на октомври Филип успя да сломи съпротивата на Сената и гласува решение Лепид да се върне в Рим, за да проведе изборите за следващата година. Един и същ куриер замина на север за лагера на Лепид при Сатурния и се върна със спешния му отговор.

— Не мога да напусна точно в този момент — съобщаваше той. — Или ще чакате, или назначете Квинт Лутаций вместо мен.

Квинт Лутаций Катул получи заповед да се върне в Рим, но не за да провежда избори; Филип нямаше ни най-малко намерение да спестява усилието на Лепид. Освен това старият мошеник разчиташе на пълната подкрепа на Цетег — каквото и да подложеше на гласуване в Сената, поне три четвърти от сенаторите отсъждаха в полза на Филип.

И през цялото това време още никой не си беше мръднал пръста да усмири Фезула, която беше затворила вратите си и чакаше да видят как ще се развият събитията. Фезуланци можеха само да се радват на колебанията и споровете у омразните римляни.

Второ писмо беше пратено до Лепид с ново настояване той да се върне в Рим, за да проведе изборите; Лепид отново отказа, Филип и Цетег уведомиха Сената, че той трябва да бъде смятан за бунтовник; имали доказателства за негови лични контакти и споразумения с размирни елементи в Етрурия и Умбрия. Неговият висш легат Марк Юний Брут също бил участник в измяната.

Сервилия веднага писа на Лепид:

„Мисля, че най-сетне започнах да разбирам какво гони Филип с подобно поведение. Но с доказателства все още не разполагам. Така или иначе, сведенията ми ще са достатъчни да разбереш и ти кой стои зад Филип и Цетег.

Проучих много внимателно протоколите от онова заседание, когато Филип произнесе своята първа реч. Оттогава на няколко пъти съм сядала да си побъбря с тази или онази римска дама, която може да знае нещо по въпроса. Като се изключи противната Преция, която сега играе ролята на домакиня в дома на Цетег. Да бях я навестила и нея, щеше да стане подозрително. Хортензия нищо не знае, което означава, че и самият Катул нищо не подозира. Затова пък се сдобих с изключително ценна информация, и то от устата на Юлия, вдовицата на Гай Марий. Усещаш ли колко далеч съм стигнала с проучванията си!

Нейната доскорошна снаха Муция Терция в момента е омъжена за онова младо парвеню от Пицен Гней Помпей, което има безочието да се нарича Велики. Още не е член на Сената, но е много, много богат, още по-нахален и амбициран да успее. Бях изключително предпазлива да скрия от Юлия всякакво любопитство, не исках тя да усети, че измъквам сведения от нея. Но Юлия е откровен човек и стига да има някому доверие, е склонна да споделя. А в мен има доверие, тъй като покойният ми свекър още навремето, когато Сула беше консул, прояви изключителна лоялност към Гай Марий и доброволно замина в изгнание с него.

Излиза, че Юлия също се отнася с люта ненавист към Филип, още от деня, когато се продал на Гай Марий преди трийсет години. По всяка вероятност самият Гай Марий не е изпитвал симпатия към съюзника си, нищо че го е използвал. Затова при третото си посещение (казах си, че ще е добре да предразположа Юлия, преди уж случайно да спомена Филип) деликатно завъртях темата на разговора около сегашната ситуация и възможните мотиви на Филип така стръвно да се нахвърля върху теб. Юлия спомена, че се сещала за някакъв свой разговор с Муция Терция. Последния път, когато Муция се показала в Рим, тя била споменала, че Филип сега работел за Помпей! И не само той, ами дори и Цетег!

Повече не питах нищо. Пък и не ми беше нужно. От онази първа своя реч досега Филип постоянно натяква за прочутата клауза в законите на Сула за специалното поръчение: онази, според която Сенатът има правото да връчи военното командване на човек извън редиците си. И все пак, това достатъчно обяснение ли е за всичко, което се разиграва? Седнах и премислих цялото поведение на Филип през последните трийсет години.

Стигнах до заключението, че той е свикнал да работи по поръчка. Това прави и днес, ако приемем, че поръчките ги дава Помпей. Филип не е нито Гай Гракх, нито Сула; той не е способен да развие кой знае каква политическа стратегия, едва ли намеренията му са да те дискредитира пред Сената единствено с мисълта да постави Помпей на твое място. Предполагам, достатъчно добре си дава сметка, че Сенатът никога не би сторил подобно нещо — по пейките в Курия Хостилия седят твърде много способни пълководци; дори и двамата ни консули да се провалят — а поне засега не е ясно защо ще се проваляте, — на преден план веднага ще изникне Лукул. Той тази година е претор, затова практически се радва на империум.

Не, според мен Филип се задоволява с това да вдига шум, само и само да напомни на Сената за съществуването на онази прословута клауза за специалното поръчение. Вероятно и Цетег е склонен да го подкрепи, защото по някакъв начин Помпей е успял и него да оплете в мрежите си. Очевидно не го е сторил с пари! Но човек има и други слабости не само парите, а с Цетег никой в нищо не може да бъде сигурен.

Ето защо, скъпи Лепиде, на мен ми изглежда, че ти си станал случайна жертва на чужд заговор. Смелостта ти да говориш на глас неща, които малцина в Сената ще одобрят, е послужила на Филип да те определи за своя цел. Ти си невинната жертва, която ще оправдае огромните суми пари, които Помпей харчи за своето протеже, Филип се е заловил с евтината поръчка да осигурява сенатско лоби на човек, който отсега си прави сметката да разчита на поддръжка в Сената за деня, когато услугите му наистина могат да се окажат необходими.

Може и да греша, но все пак мисля, че съм права.“

— Във всеки случай обяснението ми изглежда много по-убедително от всички други, които досега съм чул — сподели Лепид пред съпруга на своята римска съмишленица. Нарочно беше прочел писмото на глас, та да може и Брут да се запознае с него.

— И аз съм съгласен със Сервилия — рече той, който беше направо смаян. — Обикновено тя не греши.

— И така, приятелю, какво да правя? Дали да се върна в Рим, да проведа изборите и да потъна в сянка? Или да сторя това, което етруските водачи искат от мен — да ги поведа на бунт срещу Рим?

Този въпрос Лепид си беше задавал много пъти, откакто се убеди в пълното нежелание на Рим да възстанови правата на жителите на Умбрия и Етрурия. Колебанията му се дължаха на чувството за лична чест и лична гордост, както и на инстинкта му да се отличава от околните, на желанието му да стори нещо необикновено и запомнящо се. Не му беше достатъчно да запише името си сред римските консули, искаше да изпъква сред самите тях. Откакто жена му се беше самоубила, личното щастие вече му се струваше невъзможно и безсмислено, животът беше изгубил стойност за него. Лепид дори беше забравил истинския мотив за самоубийството й — да не позволи Апулея синовете им да бъдат подложени на политическите преследвания заради греховете на родителите им. Сципион Емилиан и Луций Лепид твърдо бяха застанали на негова страна, а младият Марк беше още дете. От цялото семейство само той беше наследил белега на Лепидите. Вместо да го загрозява, белегът доказваше, че именно той е любимецът на съдбата именно той ще живее дълго и ще прослави фамилията си! Така че защо Лепид да се плаши за синовете си?

За Брут въпросът стоеше някак различно, но и той не се страхуваше. Това, което привличаше Брут към етруската кауза, бяха осемте години съвместен живот със Сервилия: съзнанието, че жена му го смяташе за безличен, неспособен, скучен, слабохарактерен, достоен за презрение. Той не я обичаше, но след като толкова дълги години бе живял в нейната сянка и дори най-близките му приятели ценяха повече нейното мнение, отколкото неговото, беше осъзнал, че единствено мнението на жена му означава нещо за него. Ето дори в настоящия случай тя бе предпочела да пише направо на Лепид, вместо на съпруга си, който все пак играеше ролята на римски претор и висш легат. Беше го подминала, все едно е човек без значение. Брут се чувстваше засрамен, усещаше, че по някакъв косвен начин засрамва и жена си. Ако искаше да се реабилитира в очите й, трябваше да извърши нещо смело, дръзко, възвишено, изобщо нещо, каквото другите римски аристократи не биха сторили на негово място.

Затова Брут веднага отговори:

— Мисля, че трябва да опиташ това, което старейшините искат от теб. Трябва да поведеш Етрурия и Умбрия срещу Рим.

— Така да бъде — съгласи се Лепид. — Но трябва да изчакам Нова година, за да се отърва от тази проклета клетва.

Когато дойдоха януарските календи, Рим осъмна без куриатни магистрати; избори така и не се бяха провели. В последния ден от старата година Катул беше свикал Сената, за да му съобщи, че на следващата сутрин ще върне фасциите си в храма на Венера Либитина и ще назначи първия интеррекс. Под името интеррекс се разбираше магистратът, който изпълнява временно функциите на върховен управник. Тази служба той изпълняваше в срок от пет дни, след което предаваше пълномощията си на друг; интеррексът трябваше да е патриций, при това водач на декурия в куриатните комиции. За първи интеррекс се назначаваше най-възрастният патриций в Сената. На шестия ден неговото място се заемаше от втория по възраст, който вече беше упълномощен да проведе избори.

Затова призори на Нова година Сенатът официално назначи Луций Валерий Флак Принцепс Сенатус за интеррекс, а всички желаещи да се кандидатират за консули и претори започнаха да се записват в кандидатските листи. Интеррексът прати кратко съобщение до Лепид, с което му заповядваше да остави армията си и да се прибере незабавно в Рим. Между другото се напомняше, че е дал клетва да не използва легионите си срещу своя колега.

На третия ден, откакто Луций Валерий Флак беше станал интеррекс, по обяд пристигна бързият отговор на Лепид:

„Нека ти напомня, Принцепс Сенатус, че вече не съм консул, а проконсул. Вече съм удържал на клетвата си, която не ме задължава с нищо в качеството ми на проконсул. С радост се отказвам от консулската си армия, но пак ти напомням, че вече съм проконсул и че още преди време ми е била гласувана проконсулска армия, затова от нея нямам причина да се откажа. Тъй като консулската ми армия се състоеше от четири легиона, а проконсулската — също от четири, очевидно няма от какво и за какво да се отказвам.

Бих се радвал да се завърна в Рим, но при следните условия:

Ако бъда преизбран за консул.

Ако и последният югер конфискувана земя в Италия се върне на доскорошните й притежатели.

Ако се възстановят изцяло наследническите права на синовете и внуците на проскрибираните.

Ако се възстановят всички предишни правомощия на народните трибуни.“

— А това — обърна се Филип към Сената — е достатъчно, надявам се, и за най-големите скептици сред вас да разберете какви са истинските цели на Лепид! За да изпълним неговите условия, ние трябва да унищожим цялата конституция, която с толкова воля и усилия Луций Корнелий Сула успя да ни дари. Лепид много добре знае, че не можем да сторим подобно нещо. Отговорът на подобно предизвикателство може да е само един — война. Ето защо се обръщам към Сената с искане да гласуваме незабавно „Сенатус консултум де република дефенденда“, сиреч да обявим извънредно положение.

Но подобно предложение само даде тон за разгорещени дебати и гласуваха извънредното положение чак на петия ден от краткия мандат на първия интеррекс. След успешното гласуване на декрета Катул получи официални пълномощия да води военните действия срещу доскорошния си колега Лепид. Той трябваше незабавно да се върне в Кампания и да се приготви за бойни действия.

На шестия ден от януари Флак Принцепс Сенатус напусна длъжността си на интеррекс и я прехвърли на втория по старшинство сенатор — Апий Клавдий Пулхер. Клавдий така и не беше напуснал Рим заради мъчителната си болест. Промяната обаче му подейства ободряващо и той с известен ентусиазъм се залови да свика центуриатните комиции и да председателства изборите. Изборите, както той оповести, щяха да се проведат на Авентинския хълм, вътре в периметъра на Сервиевите стени — мястото формално се намираше извън свещените предели на померия, но беше достатъчно добре защитено от възможна атака от север.

— Не е ли странно — разсъждаваше Катул, докато двамата с Хортензий разговаряха при една от последната си срещи. — След толкова дълги години, в които не сме имали възможност сами да избираме управниците си, се оказваме почти неспособни да проведем толкова дълго очакваните избори. Сякаш сме привикнали някой друг да взема решенията вместо нас и да се грижи за нас като за малки деца.

— Това — сряза го доста грубо Хортензий — го разправяй на глупаците, Квинт! Аз лично съм склонен да приема, че по някакво странно стечение на обстоятелствата годината, в която за пръв път щяхме да гласуваме свободно, съвпадна с годината, в която един римски консул отказа да изпълнява задълженията си. Нека ти напомня все пак, че в момента провеждаме въпросните избори, а й за в бъдеще римската държавна машина ще функционира така, както се предполага по конституция!

— Да се надяваме тогава — рече Катул, видимо засегнат, — че гражданите ще съумеят да направят избор не по-малко мъдър от избора на Сула!

Но Хортензий пак намери какво да му отвърне:

— Ти май съвсем забравяш, скъпи Квинт, че именно Сула избра Лепид!

Като цяло водещите сенатори (включително Катул и Хортензий) можеха да бъдат доволни от мъдростта на гласоподавателите. За първи консул бе посочен сравнително възрастният Децим Юний Брут, който беше прекарал живота си в Рим, но беше ловък политик и способен човек. Втори консул стана не друг, а Мамерк. Очевидно и избирателите имаха високо мнение за фамилията на Аврелий Котите, защото след като Сула беше посочил за претор предишната година Гай Аврелий Кота, сега брат му Марк се сдобиваше със същите почести, при това по волята на народа. Нещо повече, жребият пожела Марк Кота да поеме функциите на чуждестранен претор.

Катул бе останал в Рим, колкото да изчака изхода от изборите, и побърза да предложи върховното командване на двамата новоизбрани. Както се очакваше, Децим Брут отказа. Оправда се с напредналата си възраст и с липсата на нужните качества на военен; Мамерк трябваше да поеме тежестта върху себе си. Наскоро навършил четиридесет и три, той се радваше на успешна военна кариера, след като нито за миг не бе изоставил тъста си Сула. Но непредвидени обстоятелства, както и подмолната игра на Филип му попречиха да се възползва от случая. Луций Валерий Флак, който навремето беше правил компания в управлението на Гай Марий, умря в същия ден, в който предаде пълномощията си на интеррекс. Филип незабавно предложи Мамерк да бъде избран за изпълняващ длъжността принцепс Сенатус.

— Ние не можем да заседаваме без водач на Сената — обясняваше Филип, — нищо че открай време е било задача на цензорите да го избират. По традиция длъжността се изпълнява от най-старшия патриций, но законът предоставя на цензорите да назначат, който и да е патриций, по свой избор. Най-възрастният патриций в Сената е Апий Клавдий Пулхер, но неговото здраве е разклатено, а той така или иначе се готви да замине за Македония. На нас ни трябва принцепс Сенатус, който да е млад, здрав… И който да си стои тук, в Рим! Докато дойде време да изберем цензори, предлагам за изпълняващ длъжността да изберем Мамерк Емилий Лепид Ливиан. Предлагам също така той да остане в Рим, докато нещата се успокоят. Следователно Квинт Лутаций Катул трябва да запази своите функции на главнокомандващ.

— Но аз се готвех да замина за Испания! — възпротиви се Катул.

— Няма как — отвърна му Филип. — Предлагам да упълномощим нашия обичан върховен понтифекс Метел Пий, който така и така е действащ управител на Далечна Испания, да поеме управлението и на Близка Испания. Поне докато не намерим подходящ заместник на Квинт Лутаций.

При условие, че всички се надяваха заекващият понтифекс да стои по-дълго време далеч от Рим, подобно предложение беше гласувано с всеобщо одобрение. Сенатът упълномощи Метел Пий да управлява Близка и Далечна Испания едновременно, Мамерк застана начело на Сената, а Катул беше потвърден като главнокомандващ на гражданската война срещу Лепид. Крайно разочарован, той се прибра при легионите си в Кампания, докато не по-малко разочарованият Мамерк остана в Рим.

Три дни по-късно в Рим научиха, че Лепид е вдигнал легионите си на бойна нога, докато легатът му Брут е заминал за Италийска Галия, където събрал двата легиона местни войски и ги съсредоточил в Бонония на кръстопътя на Вия Емилия и Вия Ания; оттам можеха да се притекат по всяко време на помощ на Лепид. Клузий и Ареций все още не се бяха усмирили, нямаше как, след като им бяха отнели всички обществени земи, затова се очакваше и те да подкрепят Брут, когато тръгне да помага на началника си, или да попречат на Катул, ако се опита да го изпревари.

Филип реши да използва случая и да нанесе своя голям удар.

— Главнокомандващият нашите сили Квинт Лутаций Катул се намира все още на юг от Рим, дори не се е присъединил към частите си в Кампания. Лепид вече е поел от Сатурния по посока Рим — говореше Филип, — и е в състояние да блокира пътя на нашите войски, ако решат да се отправят на север срещу съюзника му Брут. Освен това ние не можем да отделим за война срещу Брут войници от легионите на нашия главнокомандващ, така рискуваме да отслабим позициите му и да обречем схватката с Лепид на неуспех. Как тогава да се справим с Брут, който държи разковничето на успеха за Лепид! Трябва отсега да измислим противодействие на Брут, противодействие бързо и ефикасно! Но какво? В момента не разполагаме с други легиони в Италия, а двата в Италийска Галия са под командването на Брут. Дори Лукул, ако все още беше на италийска земя, а не беше заминал за Африка, не би могъл да мобилизира достатъчно бързо два легиона, които да препречат пътя на Брут.

Хората мрачно го слушаха. Всички най-сетне си бяха дали сметка, че гражданската война още не е приключила. Това, че Сула се беше обявил за диктатор и беше забранил със закон всякакви въоръжени акции срещу Рим, не означаваше, че нямаше желаещи да го сторят. Нямаше и година, откакто Сула се беше споминал, а ето че се появи поредният обезумял пълководец, решен да налага едноличната си воля над беззащитната си родина. Само за няколко месеца няколко области на Италия отново се бяха вдигнали на въоръжена борба срещу римляните, нищо че доскоро всички италийци бяха давали мило и драго сами да се превърнат в римляни. Може би сред стотиците сенатори се намираха и почтени люде, които признаваха пред себе си своята вина; но дори да присъстваха в този момент в Курията, никой не намери смелост и желание да говори. Напротив, всички гледаха на Филип като на спасител и му имаха пълно доверие, че ще намери верния изход.

— Има обаче един човек, който може да спре Брут, при това незабавно — изведнъж подхвърли лукавият Филип. — Този човек разполага с ветераните на баща си, които вече могат да се нарекат негови собствени ветерани и които и в момента обработват огромните му владения в северен Пицен и Умбрия. От Пицен до Галия е много по-близо, отколкото от Кампания! Въпросният човек вече е имал случай да докаже своята предана служба в името на Рим, също както и баща му многократно го е доказвал преди него. Говоря, разбира се, за младия конник Гней Помпей Велики. Победител при Клузий, победител в Сицилия, победител в Африка и Нумидия. Нима беше случайно, че не друг, а Луций Корнелий Сула позволи на този млад конник да ознаменува триумф по улиците на Рим? Не, защото този млад римски конник и днес е нашата най-голяма надежда! А той е в състояние да спре Брут за броени дни!

Новоназначеният принцепс Сенатус и втори консул нервно се размърда на стола си.

— Гней Помпей не е член на Сената — каза Мамерк, — а на мен не ми се нрави идеята да връчим военното командване на човек, който не принадлежи на съсловието ни.

— Напълно съм съгласен с теб, Мамерк Емилий! — отвърна му веднага Филип. — На никого на твое място подобна идея не би се понравила. Но дали притежаваме по-добра възможност? Разполагаме с конституционното право във време на голяма опасност да потърсим своите пълководци — спасители извън Сената. Не друг, а самият Сула ни връчи това право. Той е най-консервативният римски държавник за всички времена, няма друг като него, който толкова стриктно да се е придържал към традициите. И тъкмо той предвиди, че може да възникне ситуация подобна на днешната, именно той намери начин за разрешаването й.

Филип стоеше до стола си (както Сула беше разпоредил в правилника), но бавно се извъртя към хората от едната и от другата си страна. Откакто преди години се беше заловил със съсипването на Марк Ливий Друз, и качествата му на оратор се бяха подобрили, и авторитетът му на сенатор се беше повдигнал; нямаше ги вече панаирджийските номера, които навремето превръщаха всяко негово изказване в трагикомедия.

— Назначени отци — заяви тържествено Филип, — нямаме време за губене в излишни дебати. В настоящия момент войските на Лепид вече вървят към Рим. Дали бих могъл най-любезно да помоля нашия първи консул Децим Юний Брут да подложи предложението ми на гласуване? Питам Сената дали ще разреши на Гней Помпей Велики да въоръжи старите си легиони, за да се изправи срещу Марк Юний Брут от името на римския Сенат и народ. Ще благоволи ли Сенатът да връчи проконсулски империум на конника Гней Помпей Велики.

Децим Брут вече бе отворил уста да изрази своето съгласие, когато Мамерк го хвана за ръката.

— Ще се съглася да подложиш предложението на гласуване, Децим Юний — изпревари го Мамерк, — но не и преди Луций Марций да е изяснил по-добре фразата, която използва във въпросното предложение! Доколкото чух той каза: „да въоръжи старите си легиони“, без да спомене изрично за колко стари легиона става дума! Колкото и славни да са деянията на Гней Помпей, той дори не е член на Сената! Не можем да му позволим да набира в името на Рим колкото си иска легиони. Искам да кажа, че в решението ни трябва изрично да се споменава колко легиона е упълномощен да сформира и използва във войната Гней Помпей. Нека отсега кажа, че техният брой не бива да надвишава два. Като управител на Италийска Галия Брут разполага само с два легиона не особено опитни войници, които поддържат реда в региона и не са имали случай да влизат в открити сражения. На нас са ни напълно достатъчни два легиона обиграни помпеанци.

Подобна уместна забележка никак не зарадва Филип, но той сметна за по-разумно да отстъпи. Мамерк беше флегматичен, но упорит човек, който цял живот бе трупал авторитет в политиката… А освен това беше женен за дъщерята на Сула.

— Моля Сената за извинение! — каза Филип. — Какъв непростим пропуск! Благодаря на нашия уважаван принцепс Сенатус и втори консул за навременната намеса. Разбира се, че исках да кажа два легиона. Нека предложението бъде гласувано, Децим Юний, като се има предвид точният брой на легионите.

Предложението беше гласувано и прието без нито един глас против. Цетег се беше протегнал, все едно се прозява, което всъщност беше изпробван сигнал към всички негови клиенти и съмишленици по задните редове на залата. И тъй като се решаваше въпросът за войната и мира, решението на Сената имаше законова сила; във време на война и по въпросите на външната политика народното или плебейското събрание вече нямаха думата.

След толкова политически уловки и увъртания самата война трудно можеше да се нарече дори конфликт. Макар Лепид да бе тръгнал срещу Рим много преди Катул да напусне Кампания, пръв под стените на града се озова именно Катул, който зае Марсово поле. Когато Лепид се показа на другия бряг на реката, в така наречената област Транстиберим (той беше пристигнал по Аврелиевия път), Катул запречи с барикади и войска всички мостове, затова Лепид трябваше да отстъпи на север към Мулвиевия мост. В крайна сметка двете армии се сблъскаха от североизточната страна на Вия Лата под самите Сервиеви стени при Квиринала. Тук-там някоя по-ожесточена схватка създаваше впечатлението, че се води сериозен бой, но битката скоро се превърна в преследване. Лепид се оказа безнадежден тактик, неспособен да разгърне правилно армията си и съответно неспособен да спечели никакво сражение.

Само час след началото на боя той отстъпваше обратно към Мулвиевия мост, а Катул го следваше. На север от град Фрегена Лепид се обърна и даде ново сражение, но само колкото да подсигури собственото си бягство в Коза. От Коза успя да се прехвърли на остров Сардиния, придружен от двайсет хиляди войници пехота и хиляда и петстотин конници. Имаше намерение да престрои армията си и да се върне да си опита наново късмета в Италия. С него на острова се бяха оттеглили синът му Луций, бившият съмишленик на Карбон Марк Перперна Вейентон и Луций Цина Младши. Най-големият син на Лепид Сципион Емилиан отказа да напусне Италия. Вместо това се окопа с легиона си в старата и непристъпна крепост на Албанската планина над град Бовила. Там беше и обсаден.

Често споменаваното завръщане на италийска земя така и не се състоя. Управител на Сардиния беше стар приятел на Лукул, някой си Луций Валерий Триарий, който не се радваше на Лепидовата окупация. През април самият Лепид умря; войниците му разправяха, че началникът им е умрял от мъка, неспособен да прежали покойната си съпруга. Перперна Вейентон и Цина се качиха на корабите и отплаваха за Лигурия, където начело на двайсетхилядната си армия поеха на запад и по Вия Домиция се озоваха в Испания при Квинт Серторий. Заедно с тях замина и младият Луций Лепид.

Големият син на Лепид, Сципион Емилиан, се оказа най-добрият войник сред бунтовниците и удържа в продължение на доста време Алба Лонга. Но най-накрая беше принуден да се предаде и по заповед на Сената Катул го екзекутира.

Подлостта стана нещо нормално при саморазправата между политически противници, но съдбата на Брут надминаваше всичко. Без да знае нищо за действията на началника си Лепид, Брут стоеше на лагер при Бонония и зорко пазеше пътищата; по този начин сам улесни Помпей да му отреже пътищата на юг. Младежът (вече двайсет и осем годишен), разбира се, беше мобилизирал армията си много преди Филип да подложи решението за това на гласуване. Но вместо да прекара двата си легиона най-напред в Аримин и оттам да навлезе навътре в Галия по Емилиевия път, той предпочете да хване Вия Фламиния към Рим. Там, където пътят се сливаше с Касиевия път при Ареций, Помпей свърна на север към Галия. По този начин откъсна окончателно Брут от Лепид… Ако изобщо можеше да се приеме, че Брут смята да гони приятеля си.

Когато научи за напредването на Помпеевата армия по Вия Касия, Брут се оттегли в Мутина. Това беше голям и добре укрепен град, пълен с клиенти на различните Емилий — Лепиди и Скаври. Затова жителите му посрещнаха с радост съюзника на Лепид. Помпей на свой ред се появи и обсади града, където Брут се държа до деня, в който научи за поражението на Лепид и за смъртта му в Сардиния. Щом се разбра, че цялата армия на Лепид е избягала в Испания, където се е предала на Квинт Серторий, Брут се отчая. Вместо да излага Мутина на нови злощастия, той се предаде на Помпей.

— Много разумно от твоя страна — каза му Помпей, след като влезе победоносно в града.

— Да, спестих излишна загуба на време за всички ни — съгласи се умореният Брут. — Страхувам се, Гней Помпей, че не съм се родил за войник.

— Така е.

— И все пак ще посрещна смъртта с достойнство.

Големите сини очи на победителя се разтвориха в дълбоко недоумение.

— Смъртта ли? — учуди се той. — Пепел ти на устата, Марк Юний! Та ти си свободен човек.

Този път Брут отвори широко очи.

— Свободен? Сериозно ли говориш, Гней Помпей?

— Да, сериозно! Което не означава, че можеш да разпалва нови бунтове! Върви си у дома.

— Ами тогава, Гней Помпей, с твое разрешение ще се оттегля в родовите си земи в Западна Умбрия. Хората там чакат някой да ги успокои.

— Аз няма нищо против. Сам смятах да се насоча към Умбрия.

Но щом Брут яхна коня си и излезе през западната порта на Мутина, Помпей извика един от легатите си, някой си Геминий, офицер с относително нисък чин, но родом от Пицен. Помпей обичаше да се обкръжава с подчинени, за които е спокоен, че стоят по-долу от него в обществената стълбица.

— Доста съм изненадан, че така реши да го пуснеш — призна си Геминий.

— О, налагаше се! Положението ми в очите на Сената не е толкова високо, че да съм в правото си да екзекутирам един Юний Брут без убедителни доказателства за вината му. Дори и с пропреторския империум не мога сам да решавам подобни въпроси. Затова искам от теб да ми осигуриш убедителните доказателства.

— Кажи какво искаш, Велики, и ще бъде изпълнено.

— Брут казва, че щял да се прибере в земите си в Западна Умбрия. Но защо тогава тръгна на северозапад? Бих казал, че това е обратната посока, ти как мислиш? Може би ще хване някой пряк път, но по-вероятно е да си търси нови доброволци. Искам да го проследиш… Заедно с пет дружини конница, да речем. Подозирам, че има намерение да събере нова армия, може би в Регий Лепид. Задачата ти е да го арестуваш и екзекутираш в мига, в който поведението му се окаже подозрително. Нека никой не се съмнява, че Брут е изменник. Така никой няма да ми държи сметка защо съм го убил. Разбрано ли е, Геминий?

— Напълно.

Това, което Помпей не обясни на своя подчинен Геминий, бяха личните му мотиви да действа по този необичаен начин. Малкият Касапин вече се стремеше към върховното командване във войната в Испания. Шансовете му да бъде пратен там бяха по-големи, ако не допуснеше демобилизация на двата си легиона. Ако успееше да убеди Сената, че в Галия все още съществува опасност от размирици, щеше да има чудесно оправдание защо не е разпуснал войниците след края на войната срещу Брут. Италийска Галия беше далеч от Рим, никой нямаше да сметне поведението на Помпей за заплаха, затова той можеше да си държи легионите въоръжени и да чака кога ще го извикат в Испания.

Геминий изпълни заповедта си. Когато Брут пристигна в градчето Регий Лепид на северозапад от Мутина, местните жители радостно го посрещнаха. Както самото име показваше, градът беше пълен с клиенти на Емилий Лепидите. Разбира се, че те на свой ред му предложиха съдействието си. Преди Брут да е успял да им откаже, конниците на Геминий нахлуха през отворените порти и на градския площад официално обвиниха Марк Юний Брут в държавна измяна. Пред очите на местните жители той беше посечен.

Главата му беше изпратена обратно на Помпей в Мутина. Геминий беше добавил съвсем лаконично писмо, в което обясняваше как заварил Брут да готви нов бунт и как следователно настроенията в Италийска Галия изглеждали доста размирни.

Помпей на свой ред побърза да докладва на Сената:

„На първо време смятам за мой дълг да осигуря с двата си легиона верни войници постоянна защита на Италийска Галия. Войската на Брут беше разпусната заради доказаната липса на лоялност към Рим, но не стигнах чак дотам, че да лишавам войниците от оръжията и доспехите им. Оставих и двата им орела. Поведението на жителите на Регий Лепид обаче говори за възможни нови брожения по северните граници на империята. Надявам се, това обяснява желанието ми да остана тук.

Не съм пратил главата на изменника Брут, защото по времето на екзекуцията му той беше законен управител на провинцията с пропреторски пълномощия. Не мисля, че Сенатът ще държи да излага на показ главата на такъв човек. Вместо това пращам праха и главата му на неговата вдовица да може да ги погребе, както подобава на римски гражданин. Надявам се, това да не бъде счетено за грешка. Нямах намерение да екзекутирам Брут. За всичко той сам си е виновен.

Мога ли най-любезно да поискам сега-засега империумът ми да не бъде отнет? Мога да свърша нещо полезно, като поддържам реда и закона в Италийска Галия.“

Под вещото ръководство на Филип Сенатът обяви всички участници в метежа на Лепид за светотатци, но заради пресните спомени от проскрибциите семействата им не бяха подложени на никакви репресии. С глинената урна в ръце вдовицата на Марк Юний Брут можеше да отдъхне. Наследството на шестгодишния й син беше в безопасност.

Сервилия разказа на сина си за смъртта на баща му по начин, който нямаше да позволи никога на момчето да изпитва към убиеца му Гней Помпей „Велики“ други чувства, освен омраза и недоверие. Момчето слушаше за злодеянията на пиценското парвеню, кимаше с глава и се мъчеше всичко да запомни. Дали това, че няма да се радва повече на бащина закрила, го измъчваше или тревожеше, никой не можеше да разбере.

Малкият Брут беше дребничко, слабичко детенце с тънки като клечки крака и изпито лице. И очите, и косите му бяха катраненочерни, имаше мургава кожа и личицето му беше достатъчно мило и симпатично, за да се самозалъгва майка му, че ще израсне хубавец. Учителят му шумно хвалеше способностите му да чете, пише и смята (това, което учителят премълчаваше, беше пълната неспособност на момчето да прояви каквото и да е въображение и самостоятелност). Разбира се, Сервилия нямаше ни най-малко намерение да прати синчето си на публично училище, където да се смеси с чужди момчета и момичета. Той беше твърде чувствителен, твърде умен, твърде скъпоценен, за да го излага на подобни опасности!

Само трима представители на семейството благоволиха да й поднесат съболезнованията си. Дори от тях двете жени не бяха кръвни роднини на вдовицата.

Сега многолюдната челяд на Цепион и Ливия Друза беше оставена под попечителството на единствения жив роднина — вуйчо Мамерк. Той беше оставил шестте сирачета, сред които и осиновеният син на брат си Марк Друз под грижите на една братовчедка по линията на Сервилий Цепионите и нейната възрастна майка. Двете жени, Гнея и Порция Лициниана счетоха за нужно да се отбият у някогашната си храненица — проява на любезност, на която самата Сервилия изобщо не държеше. Дори и сега Гнея пазеше стриктно мълчание, респектирана от властната си майка. Вече трийсетгодишна, тя изглеждаше още по-грозна и по-плоска, отколкото преди години. През цялото време разговора водеше майка й Порция.

— Е, Сервилия, никога не съм си представяла, че ще останеш толкова рано вдовица. Искрено съжалявам за теб — разправяше старата дама. — Винаги ми се е струвало странно как така Сула не вписа мъжа ти и свекъра ти в черните списъци. Предполагах, че го е сторил заради теб. Щеше да бъде доста фрапиращо, ако Сула беше проскрибирал свекъра на племенницата на собствения си зет. Но мен ако ме питаш, беше длъжен да го стори. Старият Брут винаги държеше страната на Гай Марий, а двамата с Карбон бяха близки. Навярно бракът ти със сина му ги спаси и двамата. От Марк Юний би се очаквало да си вземе поука, не мислиш ли? А той какво? Отиде да помага на глупак като Лепид! Всеки човек с малко ум в главата щеше да разбере, че тази работа върви на зле.

— Така е — съгласи се Сервилия, без да издава с нищо чувствата си.

— И аз съжалявам — рече Гнея, колкото да се чуе гласът й. Но в погледа на Сервилия не се четеше нито симпатия, нито съжаление към бедната й братовчедка; тя не я ненавиждаше, колкото ненавиждаше майка й, но дълбоко я презираше.

— Какво ще правиш сега? — попита Порция.

— Ще се омъжа възможно най-скоро.

— Ще се омъжиш! Няма да е уместно за жена в твоето положение. Аз не се омъжих, след като изгубих съпруга си.

— Предполагам, че никой не те е искал.

Порция Лициниана гордо стана от стола си и троснато изрече:

— Изпълних дълга си, изказах ти съболезнования. Хайде, Гнея, време е да си вървим. Не трябва да пречим на Сервилия да си намери нов съпруг.

„Съжалявам, че нямах камъни да ви изпратя“ — мислеше си самодоволно Сервилия, щом те тръгнаха.

Още по-нежелан от Гнея и Порция беше третият роднина, който се яви на вратата скоро след като те си заминаха. Най-малкият от шестимата сираци, Марк Порции Катон, беше брат на Сервилия от майка им Ливия Друза, сестрата на Мамерк и Марк Друз.

— Брат ми Цепион също щеше да дойде — оправдаваше го Катон с грубия си, дрезгав глас, — но точно в момента не е в Рим. Служи в армията на Катул като контуберналис, ако знаеш какво значи това.

— Знам — осведоми го любезно Сервилия.

Ако Порция Лициниана само се правеше на невъзмутима, то младият Катон си беше такъв по рождение. На шестнайсет години, сиреч пълнолетен, той продължаваше да живее под грижите на Гнея и майка й. Мамерк беше продал къщата на Друз преди известно време; племенниците му живееха в дома на покойния си баща Катон Салониан.

Огромният, остър като нож нос не позволяваше на Катон да се нарече красив, но младежът беше доста привлекателен. За разлика от повечето си роднини беше светлокож и широкоплещест. Големите му, живи очи бяха бледосиви, късо подстриганата му коса имаше червеникавокафяв цвят, напомнящ за узрели лешници. Сервилия обаче гледаше на него като на изрод — наивен, невъзприемчив, безчувствен, а и склонен от малък да се бие.

Между двамата имаше десет години разлика, бащите им бяха различни, но това не беше всичко: Сервилия беше истинска патрицианка, родът й водеше началото си до тъмните времена на римските царе; докато Катон беше наследник на някаква проста робиня от келтски произход, някоя си Салония, която Катон Цензор на стари години беше взел за жена. Сервилия никога нямаше да прости позорното петно, което майка й лепна на родовата чест, затова не можеше да погледне с добро око малките си братя и сестра — от порочната връзка на Ливия Друза с Катон Салониан. Пред Катон дори не се опитваше да прикрива чувствата си, но за съжаление с Цепион, който се предполагаше, че е син на баща й (но тя знаеше, че не е), трябваше да се държи почтително. Заради доброто име на семейството! Ако това може да е добро име…

— Изглежда, вуйчо Мамерк не успя да ти намери най-подходящия съпруг — подметна Катон.

— Не съм съгласна — отвърна му хладно Сервилия. — Мен ме уреждаше идеално. В крайна сметка друго си е да си Юний Брут. Може и да беше плебей, но потеклото му беше безупречно… По двете линии.

— Кога най-после ще разбереш, че потеклото на човек не е важно?

— Няма как да го разбера, след като не е вярно. Потеклото на човек струва много повече от делата му.

— Ти си един непоправим сноб!

— Да, сноб съм наистина. И благодаря на боговете за това.

— Ще развалиш сина си.

— Когато му дойде времето, ще си проличи.

— Когато порасне, аз ще го поема. Ще му избия всички аристократични приумици от главата!

— Само през трупа ми.

— Как ще ме спреш? Момчето не може да остане вечно при тебе. След като вече е без баща, ще го поема аз като най-близък роднина.

— Момчето няма да е вечно без баща. Аз ще се омъжа повторно.

— Да се омъжиш повторно не отива на такава изискана аристократка като теб. Предполагах, че точно ти ще следваш във всичко примера на Корнелия, майката на Гракхите!

— Твърде умна съм, за да постъпя така. Една римска патрицианка трябва да има съпруг, който да защитава името, честа и авторитета й. Така де, съпруг, който да отговаря на нейното високо обществено положение.

Катон се засмя:

— Искаш да кажеш, че ще се омъжиш за някой разглезен смешник като Друз Нерон!

— Друз Нерон вече го е взела сестра ми Лила.

— Двамата не могат да се понасят.

— Мога само да им съчувствам.

— А аз ще се оженя за дъщерята на вуйчо Мамерк — изведнъж се похвали той.

Сервилия го стрелна с изпепеляващ поглед.

— Няма да я бъде! Емилия Лепида отдавна е сгодена за Метел Сципион — още когато вуйчо Мамерк и Метел Пий воюваха заедно в армията на Сула. В сравнение с Метел Сципион, Катоне, ти си мижитурка!

— Няма значение мижитурка ли съм или не. Емилия Лепида може да е сгодена за Метел Сципион, но не го обича. Двамата се карат през цялото време, а тя на чие рамо отива да плаче? На моето, разбира се! Ще се оженя за нея, имаш ми думата!

— Има ли нещо под слънцето, което да не те прави толкова самодоволен? — ядоса се най-накрая Сервилия.

— И да има, още не съм го видял.

— Не се тревожи, рано или късно ще излезе.

Катон отново избухна в грозния си, стържещ смях.

— Надявай се!

— Не се надявам, знам.

— Сестра ми Порция вече е задомена — подхвърли Катон. Не че искаше да сменя темата, но му харесваше мисълта още повече да подразни надменната си сестра.

— Не се и съмнявам, за поредния Ахенобарб. Луций, най-вероятно?

— Точно така, за младия Луций. Много ми харесва! Един човек с правилно мислене.

— Как иначе, като е почти същото парвеню като теб.

— Тръгвам си. — На Катон му омръзна да се заяжда.

— Радвам се да го чуя!

Вечерта Сервилия се прибра в самотната си спалня, изпълнена със злоба и желание за мъст. Значи роднините й не бяха съгласни тя да се омъжи втори път? Значи вече я бяха отписали?

— Не са познали! — закани се тя и скоро след това заспа. На сутринта отиде да навести вуйчо си Мамерк, с когото винаги се бяха разбирали добре.

— Ти си изпълнител на завещанието на съпруга ми — напомни му Сервилия. — Искам да знаем какво ще стане със зестрата ми.

— Зестрата е все още твоя, Сервилия, но на теб тя няма да ти е нужна, след като си вдовица. Марк Юний Брут ти е оставил достатъчно средства, за да живееш комфортно до старини. Синът ти е един много богат гражданин.

— Но аз имах предвид именно, че не искам да оставам вдовица, вуйчо. Искам да се омъжа повторно, стига да ми намериш подходящ съпруг.

Той примигна.

— Доста бързо решение.

— Няма никакъв смисъл да отлагаме.

— Не можеш да се омъжиш в идните девет месеца, Сервилия.

— Което ти дава достатъчно време да ми намериш подходящ съпруг. Трябва да бъде поне от ранга на Марк Юний, както и да е не по-малко богат. Най-добре ще е да е по-млад от него.

— Ти на колко си сега?

— На двайсет и седем.

— Значи си търсиш съпруг около трийсетте?

— Би било идеално, вуйчо Мамерк.

— И да не е някой търсач на зестри…

Сервилия го погледна изкъсо.

— В никакъв случай!

Той се усмихна.

— Добре, Сервилия, ще се поогледам. Едва ли ще е много трудно. Ти си аристократка, имаш зестра двеста таланта, а вече си доказала, че си плодовита. Синът ти няма да се превърне в тежест нито за теб, нито за евентуалния ти съпруг, той си има достатъчно голямо наследство. Да, мисля, че ще успея да ти намеря подходящ кандидат!

— Между другото, вуйчо — подметна Сервилия, докато ставаше от стола си, — знаеш ли, че младият Катон е хвърлил око на дъщеря ти?

— Какво?

— Младият Катон си е харесал Емилия Лепида.

— Но тя е сгодена за Метел Сципион!

— И аз това му казах на Катон, но той очевидно не гледа на годежа като на пречка. Аз самата не мисля, държа да отбележа, че Емилия Лепида би заменила Метел Сципион за Катон. Но нямаше да съм честна с теб, ако не ти бях съобщила за намеренията на Катон.

— Двамата са близки приятели, така е — Мамерк изглеждаше смутен, — но пък и са на една възраст с Емилия! Момичетата обикновено не се интересуват от връстниците си.

— Повтарям ти, нямам никаква представа дали тя има същите намерения като него. Казвам ти какво мисли Катон.

„А това — мислеше си Сервилия, докато напускаше дома на Мамерк и Корнелия Сула на Палатина — ще те постави на мястото ти, Марк Порции Катон! Как смееш да си въобразяваш, че дъщерята на вуйчо Мамерк може да ти стане жена! Та тя е патрицианка и по баща, и по майка!“

Сервилия се върна вкъщи предоволна. По много причини не беше покрусена от вдовството си. Когато се бяха оженили с Марк Юний Брут, мъжът й не й се струваше много възрастен, но след осем години съвместен живот той видимо се беше състарил и Сервилия си даваше сметка, че едва ли ще се сдобие с второ дете. Един син беше напълно достатъчен да наследи името и клиентелата на баща си, но няколко дъщеря не биха дошли никак зле за семейството; предвид на богатата си зестра те щяха да си намерят високопоставени съпрузи, които да поддържат брат им в политиката. Да, смъртта на Брут беше изненадваща за Сервилия, но не и повод за мъка. Слугата лично й отвори.

— Какво има, Дит?

— Един човек дойде да те види, господарке.

— Колко години трябва да минат, гръцки глупако, за да научиш как се говори за гости! — ядоса се Сервилия, но вътрешно се зарадва, като усети уплахата му. — Кой е дошъл да ме види?

— Представи се като Децим Юний Силан, господарке.

— Бил се представил като Децим Юний Силан. Или е Децим Юний Силан, или не е. Е, Епафродит, кой ми е дошъл на гости?

— Децим Юний Силан, господарке.

— Въведе ли го в кабинета?

— Да, господарке.

Тя отмина роба си, като се мъчеше да си припомни кой точно беше този Децим Юний Силан. И той беше от старата и знатна фамилия на Юниите като покойния й съпруг, само че от друг клон. Силаните бяха получили името си не защото приличаха на известния горски сатир, който тъпо се хилеше от чучура на всяка римска чешма, а тъкмо наопаки — така ги бяха кръстили на шега, защото бяха големи красавци. Подобно на Мемиите Юний Силаните съумяваха да запазят красотата си през поколенията.

Посетителят подаде любезно ръка на вдовицата и й обясни, че си позволил да я навести, за да й поднесе съболезнования. Би желал да й помогне с каквото може.

— Предполагам, че няма да ти е никак лесно — подхвърли той някак неловко и се изчерви.

Ако се съдеше по лицето му, наистина нямаше как да не е Юний Силан. Беше русокос, синеок и забележително красив. Сервилия обичаше русите мъже, особено ако бяха красиви. Тя стисна ръката му, колкото повеляваше етикетът, след което отиде до близкия стол, за да хвърли черната си горна дреха. Робата й отдолу също беше черна. Черното й отиваше, защото кожата й беше съвсем светла, затова пък очите и косите й бяха тъмни, почти черни. Сервилия имаше изискан вкус, можеше да се облича добре, без да нарушава с нищо изискванията на траура. В очите на своя гостенин тя беше все същата елегантна и привлекателна жена, каквато той си я спомняше отпреди години.

— Познаваме ли се, Децим Юний? — попита Сервилия и му посочи близката кушетка, на която да се излегне.

— Запознавали сме се, Сервилия, но преди доста време. Засякохме се веднъж на вечеря у Квинт Лутаций Катул, по времето, когато Сула още не беше станал диктатор. Не си говорихме дълго, но си спомням, че тъкмо се беше сдобила с момче.

Сервилия грейна.

— Да, разбира се! Моля те да ми простиш подобен пропуск. — Тя си придаде скръбен вид. — Толкова неща ни се случиха оттогава, не е чудно, че съм те забравила.

— Няма нищо — увери я Силан и седна на кушетката, без да сваля поглед от лицето й.

Тя тихичко се покашля.

— Мога ли да ти предложа вино?

— Не, благодаря.

— Виждам, че не си довел съпругата си, Децим Юний. Тя как е, добре ли е?

— Не съм женен.

— А!

Сервилия не се издаваше с нищо, но трескаво мислеше. Той я харесваше! В това не можеше да има и съмнение! При това я е харесал още преди години. Много почтен човек. Знаел е, че е омъжена, и не е посмял да се натрапва на нея или на съпруга й. Но сега, след като е разбрал, че Брут е умрял, бърза да се представи пръв в дома й, да не би някой да го изпревари. Силаните бяха стара фамилия, но дали бяха богати? Той трябваше да е първороден син, Силаните кръщаваха именно първородните си синове Децим. Изглеждаше около трийсетте, което също я радваше. Но дали беше богат? Най-лесно бе да го подпита.

— Ти сенатор ли си, Децим Юний?

— От тази година, ако трябва да сме съвсем точни. В момента съм градски квестор.

Чудесно, чудесно! Ако не друго, поне покриваше сенаторския ценз.

— Къде са земите ти, Децим Юний?

— О, къде ли не… Най-голямото ми имение се намира в Кампания, двайсет хиляди югера земя по бреговете на Волтурн, между Телезия и Капуа. Но владея част от крайбрежието на Тибър, един голям имот при Тарентския залив, вила в Кума и още една в Ларин.

Личеше си, че Силан иска да й направи впечатление. Сервилия почти незабележимо се отдръпна назад, за да не я чуе как тихичко ахва. Истински богаташ.

— Как е синът ти? — попита гостът.

Тя никога не можеше да скрие чувствата си към малкия Марк.

— Липсва му баща му, но мисля, че ще свикне.

Децим Юний Силан стана да си ходи.

— Време е да си вървя, Сервилия.

Може ли пак да дойда някой път?

— Дори те моля, Децим Юний. Много ще ме зарадваш.

„Ще видиш ти, Порция Лициниана! — злорадстваше Сервилия, след като сама изпрати госта си до вратата. — Още месец не е минал от смъртта на мъжа ми, а вече си намерих нов! Само чакай да съобщя на вуйчо Мамерк!“

Около месец след смъртта на Марк Юний Брут Луций Марций Филип писа следното на Гней Помпей Велики:

„Вярно е, че вече преполовихме годината, но като цяло нещата се развиват изцяло в наша полза. Надявах се да задържа Мамерк за Рим, но след като се разбра за смъртта на Брут и Лепид, той твърдо заяви, че заминава. Поиска Сенатът да гласува прехвърлянето на върховното командване във войната в Испания на него. Нашите сенаторски козли веднага се превърнаха в познатите овци и гласуваха Мамерк да получи четирите легиона на Катул, които така и не бяха демобилизирани в Капуа. Катул, нека отбележа, беше доста доволен от бързия изход на войната срещу Лепид; съвсем незаслужено той се сдоби с репутацията на голям пълководец, а в крайна сметка не му се наложи да отиде по-далеч от Марсово поле. За да не се компрометира в бъдеще, Катул най-горещо подкрепи исканията на Мамерк, който да поеме властта в Близка Испания.

Възможно е наистина Мамерк да е човекът, от когото Римска Испания има нужда, затова трябва да сторя всичко по силите си той никога да не стигне до провинцията. Налага се да ти осигуря специалното поръчение, преди Лукул да се е завърнал от Африка. За щастие случаят като че ли ми предложи средството, от което имах нужда да попреча на нашия консул. Това средство се нарича Гай Елий Стайен, един от тазгодишните двайсет квестори, който по жребий се падна да служи в армията на консула. С други думи, от няколко месеца е разквартируван в Капуа и се очаква след Катул да мине на разположение на Мамерк.

По-долен разбойник от този трудно можеш да намериш Велики! Тъкмо затова можем да му имаме пълно доверие. Стайен спокойно може да съперничи по низост на Гай Верес, който между другото не само че осъди младия Долабела, като свидетелства срещу него по обвинението на младия Скавър, но сега разправя нагоре-надолу за годежа си с една Цецилия Метела, можеш ли да си представиш! Дъщерята на Метел Капрарий Козлето, сестра на онези трима обещаващи младежи, които единствени са в състояние да защитят престижа на фамилията. Какво падение…

Както и да е, Велики. Вече съм установил тесен контакт с нашия Гай Елий Стайен и съм осигурил съдействието му. Още не сме се споразумели за конкретната сума пари, но той няма да ни се продаде евтино. Обаче ще свърши каквото трябва. В това поне съм сигурен. Планът му е да подтикне армията на Мамерк към бунт. Ще изчака нужното време, та да изглежда, че легионите в Капуа се бунтуват срещу Мамерк, не срещу предшественика му. Намекнах му, че това са все стари суланци, които не биха се обявили срещу зетя на покойния си пълководец, но Стайен се изсмя на опасенията ми. Толкова искрено, се засмя, че успя да премахне всички мои съмнения. Можем да разчитаме на човек, който сам успя да си уреди осиновяване в рода на Елиите и сега убеждава хората да го наричат не Стайен, а Пет! Той е способен да въздейства на всякакви хора, но най-вече на нисшите класи, които го харесват като оратор и лесно се поддават на внушенията му.

И така, след като доскоро бях най-ревностен противник на назначаването на Мамерк в Испания, сега съм променил коренно позицията си. Колкото пъти го срещна, винаги го питам няма ли най-сетне да заминава за Капуа да си подготви войниците. Мисля, можем да разчитаме най-късно до септември Мамерк да стане жертва на масов бунт. Щом науча по официален път за бунта, веднага ще напомня на Сената клаузата за специалното поръчение.

За щастие събитията в Испания се развиват зле, така че задачата ми ще бъде улеснена допълнително. Затова бъди спокоен за бъдещето, Велики! Това, което искаш, ще се случи, ще се случи толкова скоро, че зимата няма да е дошла и снеговете няма да са засипали проходите на Алпите.“

Бунтът избухна в самото начало на секстил. Гай Елий Стайен се справи блестящо със задачата, като не позволи нито кръвопролития, нито дори насилие. Войниците бяха толкова искрени в негодуванието си, че Мамерк дори не помисли да отговаря с репресии. Пред него се беше явила войнишка делегация, която твърдо му заяви, че легионите ще заминат за Испания само под командването на Гней Помпей Велики. Не за друго, а защото били убедени, че само пълководец като Гней Помпей бил способен да надвие Серторий.

— Може би — сподели Мамерк пред Сената, след като се върна да докладва за събитията — до такава степен беше разтърсен от събитията, че не смееше да лъже, — са прави! Признавам си, че не мога в нищо да ги обвиня. Бунтовниците се държаха много коректно. Стари войници като тях имат опит в тези работи, пък и не може да се каже, че не ме познават. Ако те се съмняват, че мога да победя Квинт Серторий, може би и аз трябва да се съмнявам. Ако те мислят, че Гней Помпей е подходящият човек, то и аз започвам да се чудя не е ли така.

Подобни откровени слова имаха огромно въздействие върху сенаторите, които на свой ред забравиха доскорошното си възмущение от измяната на войската и се замислиха над положението. Филип можеше само да се радва на подобна аудитория.

— Назначени отци — започна той, — крайно време е да разгледаме положението в Испания без излишни предубеждения. За мен беше изключително приятно да чуя трезвите и конструктивни слова на нашия дълбоко уважаван принцепс Сенатус Мамерк Емилий! Нека тогава и аз продължа в същия дух.

Филип се обърна, за да види как реагират колегите му.

— Когато преди три години и половина Квинт Серторий избяга в Испания и се свърза с лузитаните, никой не се учуди на първоначалните му успехи. Хора като Луций Фуфидий подцениха силите му и горчиво съжаляваха за това. Но когато нашият върховен понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий пое управлението на Далечна Испания, а Марк Домиций Калвин — това на Близка Испания, всички трябваше да се убедим, че войната срещу Квинт Серторий ще бъде тежка и продължителна. Още в първата година от управлението на двамата Луций Хиртулей легатът на Серторий си позволи да нападне шестте легиона на Калвин с някакви си четири хиляди души пехота и да му нанесе тежко поражение. Самият Калвин загина на бойното поле. Както и повечето войници. Самият Серторий насочи усилията си срещу Пий, макар че нанесе големия си удар срещу прехваления легат на Пий Торий. Торий също загина на бойното поле, а трите му легиона претърпяха тежки загуби. Нашият обичан върховен понтифекс трябваше да се оттегли за зимата в Олизипон на река Таг, притискан от всички страни от Серторий.

На другата година големи битки не се състояха. Но и успехи не бяха постигнати! Пий гледаше как да избяга от Серторий, докато Хиртулей завзе Централна Испания и привлече под властта на Серторий племената на келтиберите. Серторий вече разполагаше с предаността на лузитаните, сега почти цялото местно население на Испания му се покоряваше, като изключим земите между река Бетис и планината Ороспеда, където Пий беше съсредоточил своите сили и не позволяваше на врага да настъпи.

Но миналогодишният управител на Трансалпийска Галия, Луций Манлий, реши, че той може да изненада Серторий, прекоси Пиренеите и начело на четири легиона навлезе в Близка Испания. Хиртулей го посрещна на река Ибер и му нанесе такъв удар, че Луций Манлий трябваше незабавно да отстъпи в собствената си провинция, където установи, че не е в безопасност! Хиртулей го последва и му нанесе второ поражение.

Тази година не беше по-добра за нас, назначени отци. Близка Испания още няма нов управител, в Далечна управлява Пий, който не е успял да пробие нито на запад от Бетис, нито на север от Ороспеда. Без да срещне съпротива, Квинт Серторий овладя прохода Консабура и навлезе в Близка Испания, където превърна град Оска в своя столица. Защото той има дързостта да окупира нашите територии по римски образец! Има си собствена столица, собствен Сенат, дори си е основал училище, където децата на местните главатари да учат латински и гръцки, та да наследят Серторий в управлението на независима Испания! Магистратите носят римски титли, Сенатът се състои от триста души. На това отгоре Серторий се сдоби с подкрепата на Марк Перперна Вейентон, който му доведе размирните легиони на Лепид.

Филип не съобщаваше нищо ново, цял Рим знаеше за развоя на събитията в Испания. Но никой не се бе постарал да подреди фактите в тяхната връзка и последователност, никой не бе говорил толкова подробно и обективно. Затова всички присъстващи едва сега си даваха сметка колко опасно е положението и не знаеха какво да отговорят.

— Назначени отци, ние сме длъжни да пратим управител на Близка Испания! Опитахме се, но Лепид попречи на Квинт Лутаций да замине, а сега и нашият принцепс Сенатус е възпрепятстван от бунта в армията си. За мен поне е очевидно, че новият управител не трябва да е случаен човек. Негово задължение ще бъда най-напред да воюва, а едва след това да управлява. Всъщност неговата задача ще е да воюва от първия до последния ден на мандата си! От онези четиринадесет легиона, които заминаха под командването на Пий и Калвин преди две години и половина, оцелели са може би седем, при това всички те са в Далечна Испания, при Пий. В Близка Испания единствен Квинт Серторий разполага с войска. В цялата провинция няма войник, който да му се противопостави.

Човекът, когото пратим в Близка Испания, трябва да разполага със собствена армия — ние няма как да отнемем от легионите на Пий. Ядрото на тази нова армия в момента стои и чака в Капуа: четири легиона, предимно войници на Сула, които изрично отказаха да заминат за Испания под командването на друг, освен Гней Помпей Велики. Който не е сенатор, а само конник.

Филип направи дълга пауза, след което продължи делово:

— И така, колеги — сенатори, благодарение на капуанската армия ние разполагаме с едно възможно решение — Гней Помпей Велики. И все пак законът на Луций Корнелий Сула изрично споменава, че в подобна ситуация върховното командване трябва да бъде предложено най-напред на хора, членове на Сената — на онези, които разполагат с нужния боен опит и способности и изрично пожелаят да го поемат. Ще ми се да проверя няма ли такъв човек в Сената.

Филип се обърна към подиума, на който седяха действащите магистрати.

— Децим Юний Брут, желаеш ли да поемеш командването?

— Не, Луций Марций. Твърде съм стар, а и никога не съм, бил голям войник.

— Мамерк Емилий?

— Не, Луций Марций, не желая. Армията не ме желае.

— Градският претор?

— Първо, службата не ми позволява да напускам Рим за вече от десет дни — оправда се преторът Гней Ауфидий Орест. — Но дори да не беше така, не желая командването.

— Чуждестранният претор?

— Не, Луций Марций, не желая — отказа и Марк Аврелий Кота.

Останалите шест претори също не пожелаха да поемат размирната провинция.

Филип тогава се обърна към седящите на първия ред, все бивши консули и претори.

— Марк Тулий Декула?

— Не.

— Квинт Лутаций Катул?

— Не.

И така нататък, и така нататък, без някой да изяви желание, Филип стигна дотам, че попита сам себе си.

— Не, и аз не искам! Много съм стар, много съм дебел и съм бездарен войник.

Тогава огледа присъстващите в залата.

— Има ли в тази зала човек, който да се чувства достатъчно подготвен за подобна отговорна мисия? Гай Скрибоний Курион, ти какво ще кажеш?

Курион с огромно удоволствие би отговорил с „да“, но Филип и Помпей го бяха купили предварително, затова честта налагаше да откаже.

В цялата зала имаше един-единствен, при това доста млад сенатор. Този сенатор изгаряше от желание да поеме каквото и да е командване, но не смееше да го изяви на глас, защото беше сигурен, че Филип няма да го позволи. Гай Юлий Цезар беше горд и амбициозен младеж, затова не можеше да си позволи подобни лудешки прояви, без да има поне известна надежда за успех.

— И така — заключи Филип, — стигаме до момента, в който да връчим специалното поръчение на Гней Помпей Велики. Вие всички чухте как всеки сенатор доброволно се отказа от командването на армията. Може би сред онези магистрати, които в момента са по служба в провинциите или в чужбина, се намират достойни люде, които биха могли да поемат управлението на Испания. Но ние не можем да си позволим да чакаме! Трябва да действаме бързо и решително, иначе рискуваме да изгубим завинаги Испания! За мен е ясно, че единственият възможен избор в настоящия момент е Гней Помпей Велики! Може да е само конник, но е заемал офицерски пост още от шестнайсетгодишна възраст, а на двайсет вече командваше легиони, с които печелеше сражение след сражение! Лично нашият непрежалим Луций Корнелий Сула го предпочиташе пред мнозина други. И с пълно право! Младият Помпей притежава опит и талант, радва се на личната преданост на голям брой ветерани. И което е най-важно, римската кауза е била винаги неговата кауза.

Ние разполагаме с напълно конституционни средства да назначим този млад човек от конническото съсловие за управител на Близка Испания, да му връчим проконсулски империум и да му разрешим да вземе със себе си колкото легиони сметнем за добре. Все пак, бих ви посъветвал конкретният текст на специалното поръчение да упоменава, че той не е бил консул, формулата би трябвало да звучи така: „нон про консуле, сед про консулибус“, да действа не като консул след прослужен мандат, а от името на действащите консули. По този начин той самият ще има предвид, че командва единствено според клаузите на специалното поръчение.

Филип седна, а Децим Юний Брут, първият консул, на свой ред стана:

— Членове на Сената, искам да гласувате. Нека тези, които са съгласни с връчването на специално поръчение на конника Гней Помпей Велики, който да се ползва с проконсулски империум и да има правото да командва шест легиона, седнат откъм дясната ми страна. Онези, които са против, да седнат от лявата.

Никой не застана вляво от Децим Брут, дори и младият сенатор Гай Юлий Цезар.

Речник

Абсолво — латинският термин, използван, за да се признае публично призованият пред съда за оправдан.

Авгур — свещенослужител, чиито функции се изразяват не толкова в това, сам да предсказва бъдещето, колкото да осигури всичко необходимо за гадателствата, извършвани от други. Всички авгури, дванайсет на брой — шестима патриции и шестима плебеи — образуват колегията на авгурите. До минаването на предложения през 104 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб лекс Домициа де сацердоциис авгурите са се избирали единствено от членовете на колегията. Според новия закон обаче започват да се избират публично от народа. Авгурът нито предсказва бъдещето, нито провежда авгуриите по своя воля. Задачата му се състои в това да провери дали предметите или знаците, по които се извършва гадаенето независимо дали става въпрос за започване на война, свикване на събрание, приемане на закон или каквито и да било други държавни дела, — са получили одобрението на боговете. Понеже е съществувал наръчник, по който точно да се определят знаците, представляващи знамения, човек не е трябвало задължително да притежава способности на медиум, за да бъде избран за авгур. Дори напротив, в Рим винаги се е гледало с недоверие на хората, твърдящи, че притежават свръхестествени способности, и се е държало всичко да бъде „по книга“. Авгурът е носил тога трабея (вж. статия), а в ръцете си е държал специална пръчка, наречена литуус.

Аве аткве вале — „привет и сбогом“.

Агера — двойната крепостна стена, защищаваща Рим откъм най-уязвимата му страна: покрай Есквилинския хълм. Агера представлява част от Сервиевите стени.

Агер публикус — земя, представляваща колективна собственост на римските граждани. В голямата си част е територия, придобита по правото на завоевателя или отнета от законните си притежатели като наказание за нелоялност към договора с Рим. Последното важи особено за римските земи из целия Италийски полуостров. Бива раздавана за ползване от държавата по принципи, които фаворизират едрите поземлени собственици. От различните територии на агер публикус в Италия най-много спорове и въоръжени конфликти предизвиква т.нар. агер Кампанус, земя, принадлежала в миналото на град Капуа, но отнета от римляните след редицата бунтове, вдигнати от гражданите му.

Адамас — диамант. Древните са го знаели като най-твърдото вещество на земята и имали ли са възможността да се сдобият с него, използвали са го като инструмент за рязане. В онези години всички диаманти са идвали или от Скития, или от Индия.

Адриатическо Море (или Маре Адриатикум) — морският басейн, отделящ Италийския полуостров от Илирик, Македония и Епир; на юг преминава в Йонийско море.

Азиатска провинция — западният бряг и хинтерландът на днешна Турция — от Троада на север до ликийския бряг срещу Родос на юг. По време на републиката столица на провинцията е бил Пергам.

Азилум — част от малката седловина, образувала се между двете могили на Капитолия; носи древното си название, означаващо „убежище“, защото това е било мястото, където всеки беглец може да се спаси както от силата на закона, така и от личното отмъщение на своите преследвачи и където никой няма право да го задържа насилствено. Мястото е било обявено за убежище на преследваните от самия Ромул, който е целял по този начин да привлече повече заселници в новооснования Рим.

Академик — последовател на Платон.

Аква — с това име се обозначават акведуктите. По времето на Гай Марий са съществували четири, чрез които се е осъществявало цялостното водоснабдяване на Рим. Най-старият е Аква Апия (312 г. пр.Хр.), а след него идват Аква Анио Ветус (272 г.пр.Хр.), Аква Марция (144 г.пр.Хр.) и Аква Тепула (125 г.пр.Хр.) По време на републиката за акведуктите и водоснабдяването са се грижили т.нар. „водни“ сдружения, наемани по договор от цензорите.

Аква Секстия — днешният Екс ан Прованс. По времето на Гай Марий влиза в рамките на римска провинция Галия и е известен най-вече с минералните си извори.

Аквилея — колония със статут на латински град, основана в източния край на Италийска Галия, за да защитава търговските пътища през Карнските Алпи между Норикум и Илирик. Основана е в 181 г. пр.Хр. Впоследствие са построени множество пътища, свързващи я с Равена, Патавиум, Верона и Плаценция, което я превръща в най-значителния град в този край на Адриатическо море.

Аквилифер — почетна длъжност във войската, вероятно създадена при Гай Марий, който пръв връчва на легионите сребърните им орли. Най-достойният войник в легиона, т.нар. аквилифер, бива избран да носи сребърния орел на легиона и да го пази от вражески плен. Като знак за почетното си положение ходи облечен във вълча или лъвска кожа.

Аквитания, Аквитани — земите в югозападна дългокоса Галия между река Карантон и Пиренеите, достигащи на изток по течението на река Гарумна почти до Толоза, се наричат Аквитания и са били населени от келтското племенно обединение аквитани. Най-значителното укрепено място в областта е Бурдигала, разположено южно от устието на река Гарумна.

Алба Лонга — близо до днешния Кастел Гандолфо. В дълбоката античност представлява политическият център на Лациум и голяма част от древните римски фамилии, включително Юлиите, произхождат от нея. Завзета от римския цар Тул Хостилий през VII в.пр.Хр., Алба Лонга бива срината със земята, а населението й — принудително преселено в Рим.

Албис, река — днешната Елба в Германия.

Александър Велики — Александър III, цар на Македония. Роден в 356 г. пр.Хр., умира на тридесет и три години. На двадесетгодишна възраст наследява баща си Филип II на престола и възпитаван в страх от персите, решава да премахне за вечни времена персийската заплаха за Европа. В 334 г.пр.Хр. прехвърля с армията си Хелеспонта, решен да подчини цяла Персия. Оттук до самата си смърт — умира от треска във Вавилон — той продължава величествена одисея, която след низ от победи го отвежда до бреговете на река Инд в днешен Пакистан. Като дете е бил възпитаван от Аристотел. Понеже умира, без да остави пряк наследник, империята, която завладява приживе, не остава владение на Македония, а се разпада на няколкото тъй наречени елинистически държави с владетели Александровите пълководци, поделили помежду си Мала Азия, Египет, Сирия, Мидия и Персия.

Алоброги — келтско племенно обединение, заемащо земите на юг от днешното Женевско езеро между западните склонове на Алпите и река Рона — на юг до река Изер. Остават докрай заклети врагове на Рим и се противопоставят на всякакво римско проникване в земите им.

Амбари — част от племенното обединение на хедуите в централната част на Дългокоса Галия. Живеят в близост до река Арар (дн. Саона).

Амброзия — храната на боговете.

Амврони — отделен клон от германските племена тевтони; избити до крак в битката при Аква Секстия в 102 г. пр.Хр. (вж. Тевтони).

Амизия, река — днешната река Емс в Германия.

Амор — буквално „любов“. Но понеже представлява и „Рома“, прочетено отзад напред, във времето на републиката римляните искрено вярвали, че тайното име на Рим, от което той черпи жизнената си сила, е именно „Любов“.

Амфора — глинен съд, с издуто тяло, тънко гърло, две големи дръжки в горната част и заострено или конусовидно дъно, което му пречи да стои изправен. Амфорите са се използвали за пренасяне на едро (предимно по море) на вино или зърно, като заострените им дъна са им помагали по-удобно да се подреждат в стърготините, с които са се пълнели както корабните трюмове, така и товарните каруци. По време на пътуването амфората е стояла изправена без никаква възможност да падне или да се строши. Отново заостреното дъно е улеснявало пренасянето й. Стандартната вместимост на една амфора е била от около 25 литра.

Анас, река — днешната река Гуадиана в Испания.

Анатолия — Анадол, или казано най-общо, днешна Азиатска Турция. На север граничи с Черно море (Евксински понт), на юг — със Средиземно, на запад — с Егейско, а на изток с днешните Армения, Иран и Сирия. Тавърските и Антитавърските планини правят вътрешността й труднодостъпна. Климатът в Анатолия е континентален.

Ана Перена — едно от безтелесните божества, култът към които е родом изключително от Рим и няма връзка с гръцкия пантеон (вж. нумен). Макар да не притежава лице, а и да не е обект на митове, на Ана Перена се гледа като на жена. Празникът й се чества при първото пълнолуние след Нова година (тогава първи март) и денят се е считал за изключително благоприятен за всеки римлянин.

Анио, река — днешната река Аниене.

Анк Марций — четвъртият поред римски цар, за когото фамилията на Марциите (особено разклонението й, носещо когномена Рекс) поддържа, че е неин основоположник; което обаче няма как да бъде вярно, след като Марциите са били плебеи. За Анк Марций се говори, че е колонизирал Остия, въпреки че в днешно време се водят спорове, дали наистина става дума за колонизация или просто за отнемането от етруските им владетели на солните залежи при устието на Тибър. По негово време Рим преживява разцвет. Единственият обществен строеж от негово време, който просъществува до по-късните епохи, е Дървеният мост, Поне Сублициус. Анк Марций умира в 617 г. пр.Хр., оставяйки двама синове, които вследствие на избухнал метеж не успяват да наследят престола му.

Антиохия — столицата на Сирия и най-големият град в тази част на света.

Апенини — планинската верига, разделяща по дължина Италия на три области, силно изолирани една от друга: Италийска Галия (по долината на река По) на север, адриатическото крайбрежие на изток и по-обширните и плодородни равнини на запад. Апенините се отделят от Приморските Алпи в Лигурия, пресичат основата на полуострова от запад на изток и се спускат по самата му ос до Брутиум, срещу Сицилия. Най-високият връх достига около 3000м.

Арар, река — днешната река Саона във Франция.

Араузио — днешен Оранж. Малко селище на източния бряг на река Родан, в трансалпийска Галия, от дълго време под римско влияние.

Ардуена — днешната Арденска гора в северна Франция. По времето на Гай Марий започва от река Моза и свършва при река Мозела и е била непроходима.

Ареа Флакиана — Марк Фулвий Флак, влиятелен сподвижник на Гай Гракх, бива убит заедно с двамата си синове по време на сенаторската реакция срещу политиката на Гай Гракх в 121 г. пр.Хр. Цялата му поземлена собственост бива конфискувана от държавата, включително и домът му на Палатин, който бива сринат със земята, а теренът остава дълго време незастроен. Образувалото се свободно пространство, от което се разкрива прекрасна гледка към Форум Романум, получава името ареа Флакиана. В 100 г.пр.Хр. теренът бива откупен от Квинт Лутаций Катул, който построява известната колонада с вградените в нея отнети от кимврите при Верцеле знамена.

Арелат — днешен Арл. Възможно е градът да е бил основан от гърците, заселили се в трансалпийска Галия. Разположен е точно над делтата на Родан. След построяването на канала за кораби при Гай Марий значението му нараства изключително много.

Аркс — по-северната от двете могили, които образуват Капитолийския хълм в Рим.

Армиле — тежки гривни от злато или сребро, които са се връчвали на римските легионери, центуриони, кадети и военни трибуни вместо награда за показана воинска доблест.

Арн, река — днешната река Арно. Именно по нейното течение се определя границата между същинска Италия и Италийска Галия.

Арпинум — град в Лациум, недалеч от границата му със Самниум, населяван първоначално най-вероятно от волски. Последен от общността на латинските права получава пълно римско гражданство, но по времето на Гай Марий все още не се радва на самоуправление.

Ас — най-малката по стойност монета, използвана в Рим. Десет аса правят един денарий. Секли са се от бронз. Избягвала съм споменаването им в книгата, първо, защото стойността им е относително незначителна и, второ, за да не се обърка думата с английското наречие, съюз и предлог „ас“!

Атал III — последният цар на Пергам, владетел както на голямата част от Егейското крайбрежие на западна Анатолия, така и на Фригия. Умира сравнително млад в 133 г. пр.Хр., като най-близките му родственици са братовчедите му. Завещанието му бива занесено в Рим, където да бъде прочетено. Оказва се, че Атал завещава цялото си царство на римския народ. Избухва война, завършена победоносно за Рим от Маний Аквилий в 129–128 г.пр.Хр. След като Аквилий се захванал с преобразуването на Пергам в римска провинция, той продал почти цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума злато, която влязла в собствената му кесия.

Атезис, река — днешната река Адидже в Италия.

Атически шлем — декоративен шлем, носен от римските офицери с ранг от центурион нагоре. В общи линии той е същият, който носят повечето холивудски звезди по историческите филми за древния Рим, макар аз лично много да се съмнявам, че по времето на републиката някой е носил щраусови пера.

Атрий — широкият вестибюл на входа на всеки римски частен дом. Обикновено в покрива му е изрязан широк правоъгълник, под който е изграден водосток. Първоначалната цел на водостока е била да се използва дъждовната вода за нуждите на домакинството, но по времето на Гай Марий предназначението му е било изключително декоративно.

Атуатуци — известни също и като адуатуци. Племенно обединение, населяващо областта около устията на реките Сабис и Моза в Дългокоса Галия. По-вероятно е да са били не от келтски, а от германски произход, защото сами се обявяват за родственици на тевтоните.

Аукторитас — труден за превеждане латински термин, в който се включват едновременно нравствено превъзходство, блясък, способност да ръководи, обществено влияние и лични връзки и най-важното — способността да се влияе на събитията единствено по силата на собствената обществена репутация. По принцип всеки висш магистрат се ползва с известна служебна аукторитас, но такава могат да притежават и други — например принцепс сенатус, върховният понтифекс, рекс сакрорум, консуларните сенатори и дори частни лица, неучастващи в политическото управление.

Африка — във времето на римската република с думата „Африка“ е била обозначавана предимно онази част от северния африкански бряг, в която се е издигал Картаген днешен Тунис.

Африканска Провинция — по времето на Гай Марий римската провинция Африка е заемала доста ограничена площ фактически само земите в близост до Картаген — и е била заобиколена от всички страни от далеч по-обширната Нумидия.

Баградас, река — днешната река Мелега. Най-значителната река в Римска Африка.

Базилика — голямо здание, дадено за обществени нужди, например за съдилище, но също така за тържища, дюкяни и кантори. Вътрешността й се е осветявала от общи прозорци, стоящи високо над главите на работещите вътре. По времето на републиката подобни сгради са били строени по инициатива на римски аристократи с гражданска съвест, обикновено настоящи или бивши консули. Първата базилика е издигната от Катон Цензор и се е намирала на Кливус Аргентариус, точно до сградата на Сената. Известна е като Базилика Порция. Служила е едновременно за седалище както на много банкерски дружества, така и на колегията на народните трибуни. По времето на Гай Марий до нея вече са били построени още няколко: Базилика Семпрония, Емилия и Опимия, всички в околностите на Форум Романум.

Бая — градче, разположено от южната част на нос Мизенум, заграждащ откъм север Неаполския залив. По времето на републиката още не е било известно като курорт, но затова пък се е славело с отглеждането на стриди.

Баний, Гай — вж. „Гай Баний“.

Белги — страховито племенно обединение, населяващо северозападна и прирейнска Галия. Белгите не са имали общ корен и навярно са били повече германци, отколкото келти. От белгийските племена се съобщава за тревери, атуатици, кондрузи, беловаци, атребати и батави. За римляните от времето на Гай Марий обаче белгите са били най-вече легенда.

Бенак, езеро — днешното езеро Гарда в северна Италия.

Бетис, река — днешната река Гуадалкивир. Намира се в Далечна Испания (Хиспания Ултериор). Според географа Страбон долината на Бетис била най-плодородната област на земята.

Бига — колесница, водена от два коня.

Близка Испания — римска провинция. Латинското й име било Хиспания Цитериор. Територията й обхващала равнината, отворена към средиземноморския бряг, както и планинските земи отвъд нея, като се почне от Нови Картаген на юг и се стигне на север до Пиренеите. Границата между провинциите Близка и Далечна Испания била доста неясна и разтеглива, но по всяка вероятност е вървяла между планинската верига Ороспеда и другата, по-висока, която започва от Абдера и се наричала Солорий. По времето на Гай Марий най-големият град в провинцията бил Нови Картаген (известен в днешно време като Картахена), чийто поминък бил тясно свързан с богатите залежи на сребро в планините Ороспеда — залежи, които римляните отнели от картагенците. В цялата провинция имало само още една област, която привличала интереса на римските управители — долината на река Ибер (днешно Ебро) и нейните притоци, където почвата била изключително плодородна. Управителят имал две резиденции: едната в Нови Картаген на юг, другата в Тарако на север. Като цяло обаче Близка Испания винаги е оставала в сянката на Далечна.

Бойохемум — Бохемия, днешна Чехия.

Бони — буквално „добри люде“. Използван за пръв път в пиесата на Плавт „Пленници“, терминът придобива политически смисъл при Гай Гракх, който го използва, за да обозначи с него своите поддръжници. Така обаче говорят и противниците му Друз и Опимий за своите. Постепенно изразът придобива все по-широко значение, но по времето на Цицерон „бони“ са се наричали единствено ултраконсервативно настроените сенатори.

Бонония — днешна Болоня в северна Италия.

Бористен, река — днешен Днепър.

Брен (1) — галски (келтски) цар. Плячкосва Рим и за малко да овладее самия Капитолий, ако не се били разврещели свещените гъски на Юнона. Бившият консул Марк Маний се събудил от шума, видял как галите се катерят по скалите и вдигнал защитниците на бой. И до ден-днешен римляните не са забравили позора на кучетата (който така и не били залаяли) и вместо тях почитат повече от всички домашни животни гъските. След като станали безпомощни свидетели как изоставените им домове се превръщат в пепелища и след като останали без храна, защитниците на Капитолия се принудили най-накрая да откупят мира от Брен с цената на хиляда фунта злато. Когато златото било занесено на Брен на Форума, той го претеглил повторно, само че с подправени от самия него теглилки, и се оплакал, че се опитват да го измамят. Римляните му отвърнали, че той иска да ги измами, при което Брен извадил меча си и презрително го хвърлил върху везните, казвайки: „Горко на победените!“ („ве виктис!“) Но преди да успее да посече римляните за тяхната дързост, на Форума се появила армията на новоизбрания диктатор Марк Фурий Камил, който попречил на Брен да отнесе златото. След започналата се по улиците на Рим битка галите били изтласкани извън града, а при второто сражение — на десетина-дванайсет километра на север по Тибуртиновия път Камил изклал голяма част от нашествениците. Заради този му подвиг (а и затова, че успява да убеди плебеите да се откажат от плановете си да напуснат Рим и да се преселят във Вейи), Камил бива наречен втори основател на Рим. Тит Ливий не ни съобщава каква е по-нататъшната съдба на цар Брен. Всичко това се е случило в 390 г. пр.Хр.

Брен (2) — друг галски (келтски) цар. През 279 г. пр.Хр. начело на могъщо келтско племенно обединение нахлул в Македония и Тесалия, преодолял гръцката съпротива в прохода на Термопилите и плячкосал Делфи, в битката за който бил ранен. После се насочил към Епир, където ограбил баснословните богатства на Зевсовия оракул в Додона, а впоследствие и тези, още по-големи, на Зевсовия оракул в Олимпия, в Пелопонес. (Общо взето, в историята такива неща няма — Б.пр.) Отстъпвайки пред упоритата съпротива на гърците, Брен се оттеглил в Македония, където починал от неизлекуваната си рана (има версия, че се е самоубил заради позорното поражение при Делфи — Б.пр.). След смъртта му галите не могли да се задържат повече заедно и се разделили. Някои от тях (толистобогиите, трокмите и част от волките тестосаги) пресекли Хелспонта и се прехвърлили в Мала Азия, където се установили в земите, наречени оттам насетне Галатия. Волките тестосаги, които отказали да продължат напред, се върнали по домовете си около Толоза в Югозападна Галия, отнасяйки със себе си цялата плячка, взета от Брен, и запазвайки непокътнат дела на всички онези Бренови войници, продължили похода на изток. Защото златото принадлежало еднакво на всички.

Брундизиум — днешно Бриндизи. Най-важното пристанище в Южна Италия, което се радвало на единствения удобен залив по цялото адриатическо крайбрежие на полуострова. В 244 г. пр.Хр. градът се превръща в колония със статут на латински град заради интереса, който Рим имал да опази новопостроения път между Тарентум и Брундизиум.

Броня — представлява две плочки от стомана или бронз, понякога и от втвърдена за целта кожа. Едната се слага отпред и закрива корема, другата — отзад и пази гърба, от раменете до лумбалния прешлен, като двете се прикрепват една за друга с помощта на каиши — над раменете и покрай трупа. Някои брони дори бивали изкусно извайвани според формата на гърдите на своя притежател; повечето обаче се правели така, че да бъдат достатъчно удобни за всеки. Военачалниците и висшите офицери обикновено носели от най-красивите, изработвани от бронз и стомана и покривани със сребро. Имало и такива, които си позволявали дори да позлатяват броните си. Върху бронята си между гърдите и талията военачалникът и легатите му си опасвали тънък червен шарф, завързан отпред по специален начин.

Бурдигала — днешно Бордо в Югозападна Франция. Могъщият галски опидум, владение на аквитаните.

Ведиовис — типично римско божество, твърде потайно и без собствена митология. В днешно време се смята за възможно Ведиовис да е представлявал превъплъщение на младия Юпитер; дори Цицерон се е оказал твърде пестелив и уклончив по въпроса — навярно защото сам не е бил съвсем наясно със същността на въпросния Ведиовис. Със сигурност като бог не е бил олицетворение на щастието и радостта от живота, дори се смята, че е свързан под една или друга форма с подземния свят, а според някои дори бил бог на разочарованията. В Рим му били посветени два храма: единия на Капитолия, а другия на острова на Тибър. Доколкото знаем, освен в Рим не са го почитали никъде другаде, като изключим в Бовила, където в 100 г. пр.Хр. някой си Юлий построил в негова чест храм от името на цялата си фамилия.

Вексилиум — знаме или флаг.

Верпа — латинска мръсотия, използвана повече като псувня, отколкото като обидна дума. Отнасяла се до пениса — по всяка вероятност се имало предвид еректиралият пенис, когато кожичката се е дръпнала назад — и при използването й се правели някакви бегли асоциации с хомосексуализма. Според литературните извори, както и по останалите от римско време графити д-р Ж. Н. Адамс стига до заключението, че под верпа се има предвид обрязан член.

Верцела — малък град в Италийска Галия. Намирал се от северната страна на река Пад, точно в началото на Долината на саласите. Около града се разпростирали малки поля, т.нар. Кампи Равдии, където в 101 г. пр.Хр. Марий и Катул Цезар разгромили кимврите.

Веста — римска богиня, чийто култ юди началото си от дълбока древност. Както много други стари римски божества Веста нямала нито форма, нито образ, нито митология, (вж. нумен). Представлявала огнището и затова се почитала особено много в дома и семейството, където й отреждали място до пенатите и ларите. Официалният обществен култ към нея също бил доста важен и се съблюдавал лично от върховния понтифекс. Храмът на Веста на Форума бил много стар, малък и кръгъл по форма; намирал се в съседство с Регията, кладенеца на Ютурна и Домус Публикус, където живеел върховният понтифекс. В храма на Веста постоянно горял огън, който за нищо на света не трябвало да го напуска.

Весталки — култът към Веста се обслужвал от специално жреческо съсловие, колегията на весталките, в която влизали шест жени. Отреждани били за тази длъжност още седем-осемгодишни и давали обет за целомъдрие. Служели на богинята в продължение на тридесет години, след което бивали тържествено освобождавани от обета си и били допускани обратно в обществото, където можели да се омъжат, ако пожелаят — нещо, което рядко правели, тъй като се смятало, че бракът ще им донесе нещастие. От тяхното целомъдрие зависел късметът на цял Рим, сиреч на държавата. Ако някоя весталка бъдела заподозряна, че е нарушила целомъдрието си, бивала привиквана пред специален съд, който се произнасял дали е виновна или не. Обвинените, че са прелюбодействали с нея, също били изправяни, но пред друг съд. Ако весталката бъдела обявена за виновна, хвърляли я в специално изкопана тъмница, където я зазиждали и оставяли да умре от глад. В републиканската епоха весталките живеели в същия Домус Публикус, в който живеел и върховният понтифекс, но естествено отделени от него.

Виен, Виена — днешният град Виен във Франция. Латинското име на този преден търговски пункт по течението на река Родан било Виена, но за да се избегне объркването със столицата на Австрия, предпочела съм да го наричам така, както звучи на френски.

Визургис, река — днешната река Везер в Германия.

Викус — градска улица, която не е главна, но и не е задължително да бъде къса. С думата се имало предвид не единствено самата улица, а също така и всички сгради на нея. Първоначално думата се използвала за колиби или малки селца, където всички къщи се намирали наредени на една-единствена улица. Както в Рим, така и в другите градове по онова време улиците не сменяли имената си в продължение на векове, освен в случаите, когато някой монарх или влиятелен политик не сметнел за необходимо да кръсти улица на свое име. Затова и при изготвянето на картата си на републикански Рим съм използвала имената на много улици от епохата на империята, които не са част от новоустроените при императорите градски квартали. Така например, Викус Инстеюс, Викус Югариус, Викус Тускус, Викус Патриции, Викус Лонгус и т.н. ще да са се наричали така открай време. Същото е с Алта Семита и стръмните улички, водещи към хълмовете: Кливус Орбиус, Кливус Патрициус, Кливус Капитолинус, Кливус Аргентариус, Кливус Пулиус ин Тавернола и т.н. Трябва да се отбележи, че за разлика от нас, които ще кажем: „Еди-кой си живее на Викус Куприус“, римляните са казвали по-скоро, че въпросният живее във Викус Куприус. Някои от улиците в Рим носели имената си на специфичните дейности, които се вършели на тях: например Викус Сандалариус („улица на обущарите“), Кливус Аргентариус („хълм на сарафите“), Викус Фабриции („улица на занаятчиите“); други носели имена на градове или области, например Викус Тускус (Етрурия); трети просто били кръщавани според мястото, където водели, като например Викус ад Малум Пуникум („улицата, водеща към пуническата ябълка“ — сиреч нарово дръвче).

Вила — провинциална резиденция, напълно самоизхранваща се и дори имаща първоначално характер на селскостопански център — с други думи, нещо като ферма. Издигала се около перистил или вътрешен двор, отпред се разполагали конюшните и стопанските пристройки, а жилищната част се строяла в дъното. До времето на Корнелия, майката на братя Гракхи, богатите римляни си строели вили най-вече като място за почивка, а не толкова, за да ги превръщат във ферми. Затова и архитектурата им започнала да се променя с времето. Много от вилите, строени за почивка, се намирали на морския бряг.

Вила Публика — парчето зелени площи на Марсово поле, което се използвало като обществена градина. Намирала се срещу Викус Палатине, където участниците в триумфалното шествие се събирали много преди парадът да е започнал.

Вино — виното представлявало неотделима част от живота както на римляните, така и на гърците; при липса на каквито и да било средства за дестилация на концентрати или пивоварство в древността виното си оставало единственото познато алкохолно питие. Това го превръщало и в обект на дълбока почит (например в лицето на боговете на лозята и виното Дионис и Бакхус), и в същото време на уважение. За производството на вино се отглеждали различни сортове грозде, бяло и черно, което предполагало и разнообразия сред самите вина.

По времето на Гай Марий римското винарство вече било надминало гръцкото и се било превърнало за възможностите на времето в същинска наука. Римляните винаги са били добри градинари и овощари и познавали добре тайните на растенията, които ги заобикаляли; с годините, когато много римски граждани си спечелили привилегията да обикалят свободно из Средиземноморието, те започнали да носят в Рим нови растения — понякога просто различни сортове на вече познати, а понякога и напълно непознати за съгражданите им. Безспорно към тези внесени растения принадлежи и лозата.

Римските винари били същински експерти в областта на присаждането и се били научили на множество хитрини, с които да предпазват реколтата от болести и буболечки. Така например внасяли добивания в Палус Асфалтитес (Мъртво море) асфалт от Палестина и мажели с него основата на лозовите храсти, за да ги предпазят от плесента. Когато били готови узрели, гроздовете се откъсвали, слагали се в бъчви и смачквали с крака. От сока, който се изстисквал най-напред, се правело и най-хубавото вино. След мачкането с крака гроздовете били доизстисквани в специални преси, твърде подобни на онези, които и досега се използват в немодернизираните винарни; от това, което се изстисквало в пресите, се правело обикновеното вино за по-честа употреба. След това гроздовете се изстисквали и за трети път — излизала тънка, кисела течност, която била толкова долнокачествена, че спокойно можела да се закупи в огромни количества дори от бедните, а пък богатите поели с нея робите си. Понякога на това третокачествено вино допълнително се повишавало алкохолното съдържание чрез добавяне на некипялата шира след ферментацията. Към самата ферментация се подхождало повече или по-малко сериозно — според това, дали става дума за първия, втория или третия изстискан сок, или според намеренията на самия винар. Най-добрите вина ферментирали в бъчви, облепени от вътрешната си страна с пчелен восък, а другите в бурета, уплътнени с черна борова смола. Оставали така в продължение на няколко месеца, през което време на няколко пъти им се обирала пяната.

След като ферментирали, вината, предвидени за пряка консумация, се преливали в амфори или в кожени мехове. Но останалите вина, които трябвало тепърва да отлежават, първо се прецеждали внимателно през сито и през плат, и чак след това се „бутилирали“ в амфорите, запечатвани херметично с разтопен восък. Върху гърлото се отпечатвали годината на реколтата, името на избата, където е направено виното, сорта грозде, името на винаря, а после всички амфори били складирани в хладни помещения. Някои от най-качествените вина се съхранявали и в дървени бурета.

Повечето вина се отваряли обикновено в рамките на четири години от преливането им в амфорите, но запечатаните с восък, които повече не можели да ферментират, били оставяни да отлежават понякога дори двадесет години, за да добият желания вкус. Тогава, както и сега, имало не един и двама изтънчени познавачи на вина, както и просто закоравели „ценители“. Един от най-известните познавачи, чието име достигнало и до наши дни, бил големият адвокат Квинт Хортензий Хортал, който при смъртта си в 50 г. пр.Хр. завещал на неизвестен свой наследник нито повече, нито по-малко 10 000 амфори вино; като се има предвид, че една амфора побирала двадесет и пет литра течност, излиза, че покойният Хортал е разполагал със запас от 250 000 литра вино в избата си. В онези времена не било прието да се пие виното чисто — задължително се разреждало с вода, като се следвали различни пропорции.

По времето на Гай Марий римлянките малко пиели вино; в зората на републиката било достатъчно патерфамилиас само да усети дъх на вино от устата на някоя от жените в къщата си и вече имал всички морални права да я екзекутира на място. Въпреки привидното въздържание на римляните и вечното разреждане на виното с вода и в античността алкохолизмът е съществувал като сериозен обществен проблем, също както и днес.

Вир милитарис — вж. мъж на войната.

Витиния — царство, заемащо азиатския бряг на Пропонтида, граничещо на изток с Пафлагония и Галатия, на юг — с Фригия, на югозапад — с Мизия. Известно с плодородните си земи и големите си богатства, управляващите го царе са предимно траки. Негов традиционен враг винаги е бил Понт.

Вия — широк път или улица.

Вия Аврелия Ветус (Стар Аврелиев път) — построен в 241 г. пр.Хр.

Вия Аврелия Нова (Нов Аврелиев път) — построен в 118 г. пр.Хр.

Вия Ания (Аниев път) (1) — построен в 153 г. пр.Хр.

Вия Ания (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Спори се дали пътят трябва да се нарича Вия Ания или Вия Попилия. На картите си съм го отбелязала като Вия Попилия, защото при преброяването на източниците, с които разполагах, се оказа, че е упоменат един път повече като Вия Попилия.

Вия Апия (Апиев път) — построен в 312 г. пр.Хр.

Вия Валерия (Валериев път) — построен в 307 г. пр.Хр.

Вия Домиция (Домициев път) — построен в 121 г. пр.Хр. от Гней Домиций Ахенобарб.

Вия Егнация (Егнациев път) — построен навярно около 130 г. пр.Хр.

Вия Емилия (Емилиев път) — построен в 127 г. пр.Хр.

Вия Емилия Скаври (Път на Емилий Скавър) — завършен около 103 г. пр.Хр. Започнат бил да се строи от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус в цензорството му през 109 г.пр.Хр.

Вия Кампана (Кампанийски път) — не се знае кога е бил построен.

Вия Касия (Касиев път) — построен в 154 г. пр.Хр.

Вия Клодия (Клодиев път) — построен някъде през трети век пр.Хр., но не се знае точно кога.

Вия Лабикана (Лабицийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Лата (Широкия път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Латина (Латински път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Минуция (Минуциев път) — построен в 225 г. пр.Хр.

Вия Остиенсис (Остийски път) — твърде стар, за да се датира.

Вия Попилия (Попилиев път) (1) — построен в 131 г. пр.Хр.

Вия Попилия (2) — построен в 131 г. пр.Хр. Наричат го и Вия Ания и все още не се знае кой точно е строителят му.

Вия Постумия (Постумиев път) — построен в 148 г. пр.Хр.

Вия Претория (пътят на пълководеца) — широката алея, която разделя римския военен лагер на две; започва от предния и завършва при задния му вход.

Вия Принципалис (главен път) — широката алея, разделяща римския военен лагер на две, започвайки от единия му страничен вход и свършвайки при другия. Кръстосвала се под прав ъгъл с Вия Претория. В точката на пресичане се издигала и палатката на пълководеца.

Вия Салария (Път на солта) — твърде стар, за да се датира. По всяка вероятност това е бил най-старият истински дълъг римски път изобщо. Към него в 283 г. пр.Хр. се прибавила допълнителната отсечка на Цецилиевия път, а в 168 г.пр.Хр. и тази на Клавдиевия.

Вия Тибуртина (Тибурски път) — старото име на първата отсечка от Валериевия път, свързваща Рим с Тибур.

Вия Фламиния (Фламиниев път) — построен в 220 г. пр.Хр.

Военен Трибун — Трибунус милитум. Всеки един от офицерите, заемащи средна позиция в чиновата йерархия в римската армия — между пълководците и центурионите. Съществували изборни и неизборни военни трибуни. Най-висши били изборните (вж. следваща статия). Ако командващият дадена армия не е консул и оттам легионите му не се определят като консулски, начело на всеки един от тях може да застане и неизборен военен трибун. Неизборните военни трибуни служели и като началници на конните дружини.

Военен Трибун (изборен) — всяка година трибутните комиции избирали двадесет и четирима младежи на възраст между двадесет и пет и двадесет и девет години за военни трибуни — трибуни милитум, които да служели в консулските легиони. Понеже бивали избирани от името на целия народ в лицето на трибутните комиции, изборните военни трибуни представлявали истински магистрати. Назначавани били по шестима за всеки от четирите консулски легиона, където командването минавало в техни ръце. Когато по време на война повече от четири легиона били определяни като консулски, не се избирали допълнителни военни трибуни, а двадесет и четиримата били разпределяни поравно между всички легиони.

Воконти — келтско племенно обединение, населяващо земите по течението на река Друенция в Трансалпийска Галия. Земите им се намирали в съседство с тези на алоброгите, падащи се на север. Любимо занимание на воконтите било да нападат и плячкосват римските пътници по Домициевия път в отсечката му между Алпите и долината на река Родан.

Волки Тестосаги — келтско племенно обединение, заемащо средиземноморското крайбрежие на Галия, на запад от река Родан. Земите им стигали до Нарбон и Толоза (вж. още Брен (2) и Толоза).

Волски — един от народите, населяващи Централна Италия. Заемали източен Лациум и поселенията им се съсредоточавали около Сора, Атина, Анция, Цирцеи, Тарацина и Арпинум; съюзници им били еквите. Към края на четвърти век пр.Хр. волските вече били отдавна погълнати от римската система и до голяма степен били изгубили културната си и социална идентичност. Не говорели латински, а свой собствен език, близък до умбрийския.

Върховен Понтифекс — главата на държавната религия и най-висшестоящият от всички жреци. По всичко изглежда длъжността му да е връстничка на републиката, тъй като с неговата поява по типично римски начин се заобикаляли известни препятствия, без да се нараняват излишно религиозните чувства на народа, свикнал да вижда в рекс сакрорум (титла, носена от римските царе) своя главен свещенослужител. Вместо да премахнат функциите на рекс сакрорум, новите римски управници в лицето на Сената просто измислили нов понтифекс, чиято роля и статут били по-висши от тези на рекс сакрорум. Върховният понтифекс бил избиран по-скоро от народа, отколкото от жреческата колегия, с което се потвърждавала неговата позиция на държавник. Навярно в началото се е държало да бъде патриций, но от средата на републиканската епоха, изглежда, нещата са се обърнали и за върховен понтифекс са се избирали предимно плебеи. Работата му се състояла в това да наглежда всевъзможните членове на всевъзможните жречески колегии — на понтифексите, на авгурите, на фециалите, на останалите по-нисши жреци и на весталките. В републиканската епоха върховният понтифекс, който живеел на държавна сметка, заемал най-внушителния от всички Доми Публици, но го споделял заедно с весталките. Официалното му седалище (което се водело със статут на храм) била малката атара Регия на Форум Романум.

Вътрешно Море — името, което съм използвала да обозначавам Средиземно море, което по времето на Гай Марий все още не било получило по-късното си латинско название „Маре нострум“ — „Нашето море“. По времето на Марий се е наричало Маре Интернум.

Галия — вж. Дългокоса Галия, Трансалпийска Галия и Италийска Галия.

Гай Баний — в оригинала Луций Тидлипус. Желанието на авторката било да създаде нарицателно име за определен тип хора, от рода на американското „Джо Блоу“ или английските „Фред Блогс“, или когато се имало предвид някой аристократ, „Лорд Мък от Дънгил Хол“. Името трябвало да звучи поне малко по латинско му, но в същото време да не е свързано с някой чисто латински каламбур, който би останал неразбираем за читателя. Опитвайки се на свой ред да преведа нейния латино-английски на латино-български, ми хрумна да се възползвам от почти латинско звучащото „Бай“ и като направя елементарната смяна на съгласните в двете думи, да се получи толкова красноречивото и в същото време звучащо като на истински римлянин име „Гай Баний“ — Б.пр. (Пък кой знае, нищо чудно и да е съществувала римска фамилия Баний…)

Гарум — хранителна подправка, високо ценена и любима на много римляни. Правена била от риба и според рецептата, останала до нас, от подобно нещо би му се повдигнало на мъж или жена в днешно време — най-малкото, защото заради изключителната си концентрация е воняла убийствено. Това не пречело на древните да обожават гарума. Той самият се е правел на различни места по Средиземноморското и Егейското крайбрежие, но най-известен е бил гарумът, изнасян от пристанищата на Далечна Испания.

Гарумна, река — днешна Гарона във Франция.

Генс (мн.ч. гентес) — римска фамилия или клан, в която всички носят общо име — така например Юлиите, Домициите, Корнелиите, Емилиите, Фабиите, Фабиите, Сервилиите или Юниите представлявали именно гентес. Всички членове на един гнес можели да проследят родословното си дърво обратно до общия предшественик. Самата дума била в женски род, заради което и на латински се казва: генс Юлия, генс Корнелия и т.н.

Германи (германци) — жителите на Германия, под което се разбират всички земи на север и на запад от Рейн.

Геторикс — типично келтско име, носено от няколко известни на историята келтски царе. Избрал съм го за име на неизвестния келтски цар, който предвождал обединените племена на тигурините, маркоманите и херуските по време на голямото германско преселение. Всичко, което знаем за него от историята, е, че е принадлежал към племето на тигурините, които са били келти.

Гетули — берберски народ, водещ номадски живот, чиито земи били навътре от крайбрежието на Северна Африка и се разпростирали по цялото огромно разстояние между Малката Сиртис и Мавритания.

Гладиатор — своего рода професионален боец, който използва уменията си, за да забавлява публиката. Гладиаторите били наследство от етруските, но техният занаят се ценял из цяла Италия и особено в Рим. Гладиаторите се набирали от различни места: някои са дезертьори от легионите, други — криминални престъпници, трети — роби или освободени роби, които доброволно са се записвали за гладиатори. Във всеки случай всеки гладиатор трябвало вътрешно да се е примирил със съдбата си, защото иначе не би си струвало изобщо да бъде обучаван. Гладиаторите живеели в школите (огромната част от които се намирали около Капуа), където нито били държани като затворници, нито били третирани зле — за господаря си те представлявали твърде печелившо капиталовложение и той ценял труда им по достойнство. Обучението на гладиаторите било в ръцете на доктор, а цялата школа била под ръководството на т.нар. ланиста. Имало четири основни дисциплини, които гладиаторът можел да практикува: мирмилон, самнит, рециарий или тракиец, като разликата била в оръжието, което използвали. В епохата на републиката гладиаторите служели в продължение на четири до шест години, като им се налагало да се бият средно по пет пъти на година. Сравнително редки били смъртните случаи — известният жест нагоре или надолу с палеца се появява по трибуните едва при империята. След като се оттеглел, гладиаторът обикновено си предлагал услугите като телохранител. Гладиаторските школи принадлежали на делови люде, които натрупвали значително състояние от турнетата, които уреждали на своите възпитаници из Италия особено покрай организирането на заупокойните игри. Много сенатори и конници били собственици на гладиаторски школи, някои от които наброявали около хиляда души, дори повече.

Големият Цирк — най-старият цирк, построен още от цар Тарквиний Приск, преди да е била установена републиката. Заемал цялата площ на Валис Мурция, разположена между Палатинския и Авентинския хълм. Трибуните му побирали между сто и сто и петдесет хиляди зрители дори в републиканската епоха. В онези години до цирка са се допускали единствено римски граждани и има достатъчно сведения, че щом се отнася за вход в цирка, освободените роби все още били смятани за роби и държани надалеч. Предполагам, че недопускането на освободените роби се е дължало не на друго, а защото броят на зрителите за всяко състезание е бил огромен. На жените им е било позволено да седят сред мъже.

Градски претор — претор урбанус. По времето на Гай Марий задълженията му почти се изчерпвали с правораздаване, което пък се изразявало най-вече в произнасяне по жалби и спорове, възникнали между римски граждани в границите на Рим. Империумът му се простирал до петия километричен камък от Рим и не му се позволявало да напуска Рим за срок от повече от десет дни наведнъж. Ако и двамата консули се намират вън от Рим, градският претор като най-висш магистрат е упълномощен да свиква Сената на събрания, както и да организира отбраната на града при внезапно появила се опасност. Той единствен имал правото да определя дали спорът, възникнал между две страни, може да се представи пред съда. В повечето случай предпочитал да раздава правосъдие на място, без да прибягва до същински съдебни процеси.

Гражданство — в смисъла, в който се използва в тази книга, римско гражданство. Правото на гражданство позволявало на мъжа да гласува в рамките на своята триба или центурия, ако принадлежи на някоя от петте имуществени класи (което между другото не е съвсем вярно — пролетариите също са имали теоретическото право на глас, което обаче е оставало без значение поради специфичната процедура за гласуване — Б.пр.), при провеждането на всички избори в Рим. Не е можело да бъде бит с камшик, можел е да се изправи срещу съд, съставен единствено от римски граждани, и е имал право на жалба. В различни години изискванията даден човек да бъде признат за римски граждани са били различни — веднъж е било задължително и двамата родители да са граждани, друг път — само бащата (откъдето се е появил и когноменът Хибрида). Гражданинът е бил длъжен да служи в армията, макар че до времето на Гай Марий са били набирани единствено онези, които са притежавали достатъчно земя и пари, за да могат сами да се въоръжат и да се издържат по време на походите — заплатите, които държавата е трябвало да гарантира на всеки войник, са били твърде недостатъчни, за да покрият разходите му, а и са се плащали едва след привършването на кампанията.

Гракхите — известни и като братя Гракхи. Корнелия, дъщеря на Сципион Африкански и Емилия Павла, е била омъжена на осемнайсет години за Тиберий Семпроний Гракх, който тогава бил на четиридесет и пет; годината била 172 г. пр.Хр. и вече дванадесет години Сципион Африкански не бил между живите. Тиберий Семпроний Гракх бил веднъж консул в 177 г.пр.Хр., после цензор в 169 г.пр.Хр. и повторно консул в 163 г.пр.Хр. При смъртта си в 154 г.пр.Хр. вече бил станал баща на дванадесет деца, но всички те били с крехко здраве и въпреки грижите си Корнелия успяла да отгледа до пълнолетие само три от тях. Най-голямото било момиче — Семпрония, която била омъжена веднага щом било възможно за братовчед си Сципион Емилиян; другите две деца били момчета. Тиберий Гракх бил роден в 163 г.пр.Хр., а брат му Гай в годината на смъртта на баща си — 154 пр.Хр. Така че и двете деца са били отгледани изключително от майка си, която си свършила добре работата.

И двамата братя Гракхи служили под командването на първия братовчед на майка си Сципион Емилиян — Тиберий се сражавал в Третата пуническа война, а Гай — в Нумантийските войни; и двамата се отличили с храбростта си. Тиберий Гракх бил пратен като квестор в Близка Испания в 137 г. пр.Хр., където на своя глава успял да издейства освобождаването на победения и пленения от нумантийците Хостилий Манцин и да спаси от унищожение армията му. Тъй или иначе Сципион Емилиян сметнал условията на сключения от шурея му договор за унизителни и успял да убеди Сената да не го ратифицира. Тиберий никога не му го простил.

В 133 г. пр.Хр. Тиберий бил избран за народен трибун и се заел да сложи край на държавната политика за даването на агер публикус под аренда на едрите земевладелци. Въпреки жестоката съпротива той прокарал своя поземлен закон, ограничаващ правото на даване под арендата обществена земя до 500 югера на човек (плюс още по 250 за всеки от синовете му) и създал комисия, която да разпредели останалата земя между безимотните римски граждани. Целта му била едновременно да облекчи самия Рим от най-ненужните му жители и да осигури за в бъдеще повече боеспособни войници за римската армия. След като Сенатът предпочел да удави законопроекта му в блатото на празнословията и безкрайните отлагания, Тиберий Гракх го отнесъл пред плебейското събрание, с което буквално стъпил в кошера с пчелите, защото постъпката му била безпрецедентна. Един от колегите му народни трибуни (между другото негов роднина) Марк Октавий наложил ветото си над законопроекта и бил свален по незаконен път от поста си — още един удар, нанесен от Тиберий Гракх върху мос майорум, сиреч установената практика. За противниците на Тиберий Гракх била важна не толкова законността или незаконността на неговите действия, колкото самият факт, че е дръзнал да се обяви срещу установените политически порядки, независимо от това, дали са записани под формата на закон или не.

Когато в същата година умрял царят на Пергам Атал III и се оказало, че е завещал цялото си царство на Рим, Тиберий Гракх не признал на Сената правото да определи каква да бъде съдбата на новопридобитите територии, ами прокарал нов закон, според който земите отново щели да отидат за безимотните. Това била още една причина да предизвика недоволство както в Сената, така и на Форума.

И накрая, след като установил, че годината на мандата му ще изтече, преди да е довел докрай реформаторската си програма, Тиберий Гракх за сетен път пренебрегнал установените порядки и се кандидатирал повторно за народен трибун. Стигнало се до сблъсък между привържениците му и сенаторските сили, предвождани от братовчеда на Тиберий Сципион Назика, при който Тиберий Гракх и неколцина от сподвижниците му били пребити до смърт на Капитолийския хълм. Другият му братовчед Сципион Емилиян, който при инцидента се намирал все още под стените на Нуманция, публично оправдал убийците, обвинявайки Тиберий Гракх, че е целял издигането си за римски император.

За около десет години в Рим настъпило спокойствие, но то било нарушено, щом в 123 г. пр.Хр. за народен трибун бил избран по-малкият брат на Тиберий Гракх Гай. Гай Гракх бил със същата натура като брат си, но се бил поучил от грешките му, а и с личните си качества далеч го превъзхождал. Реформите, които на свой ред се заел да прокарва, били много по-широки и обхващали, освен поземления закон, законопроекти, свързани със снабдяването бедните в Рим с евтино зърно, с промени в организацията на армията, с основаването на колонии със статут на римско гражданство, със започването обществено благоустройство из цяла Италия, с отнемането съдебната власт от ръцете на сенаторите и предаването й на конническото съсловие, с въвеждане системата на откупване данъците от азиатската провинция чрез сключването на обществени договори между частни лица и цензорите, с даването пълно римско гражданство на градовете, ползващи се с латинските права, и съответно с гарантирането на латинските права на всички италийски съюзници. Разбира се, за една година дейност като народен трибун Гай Гракх не би могъл да прокара изцяло започнатите реформи, но преди да е изтекъл мандатът му, той вече бил постигнал невъзможното — успял за втори пореден път да си спечели вота на избирателите за народен трибун. Изправен срещу заканите на политическите си врагове, Гай Гракх продължил с реформите си и понеже и в края на 122 г.пр.Хр. те все още не били проведени докрай, кандидатирал се за трети пореден мандат, но при изборите заедно с приятеля си Марк Фулвий Флак били победени.

След като още в 121 г. пр.Хр. Гай Гракх видял как първата работа на консула Луций Опимий и на бившия народен трибун Марк Ливий Друз била да се обърне назад хода на реформите, той преминал към открито насилие. Сенатът отвърнал с гласуването на първия „декрет — ултиматум“ в историята си, с който се помъчил да спре разрастващото се беззаконие, но в резултат постигнал единствено убийството на Фулвий Флак и двама от синовете му, както и самоубийството на бягащия от преследвачите си Гай Гракх в дъбравата на Фурина, в подножието на хълма Яникул. Занапред римската политика никога повече нямало да се води по старите правила вековната крепост на мос майорум получила първите пробойни.

Личният живот на братята Гракхи също преминал под знака на несъгласието с установеното. Тиберий Гракх нарушил вековната традиция на фамилията си и вместо да се ожени за някоя Корнелия Сципионида, взел за жена Клавдия, дъщеря на Апий Клавдий Пулхер, консул в 143 г. пр.Хр. и заклет враг на Сципион Емилиян. От нея имал трима синове, но и тримата умрели рано, без да могат да поемат по пътя на баща си. Гай Гракх пък се оженил за Лициния, дъщеря на един от най-близките му сподвижници Публуй Лициний Крас Муциан; родила им се дъщеря Семпрония, която се омъжила за Фулвий Флак Бамбалио и на свой ред родила дъщеря Фулвия, омъжила се на три пъти: за Публий Клодий Пулхер, за Гай Скрибоний Курион и за Марк Антоний.

Граматик — учител, но не по граматика, а по основи на риториката (вж. риторика).

Далечна Испания — Хиспания Ултериор, по-отдалечената от Рим римска провинция в Испания (за разлика от Близка Испания). По времето на Гай Марий границата между двете провинции била, общо взето, неустановена, но най-общо може да се каже, че под Далечна Испания се разбира целият водосборен басейн на река Бетис, богатите на руда планини, от които водят началото си Бетис и Анас, атлантическият бряг от Олизипо при устието на Тагус до Стълбовете на Херкулес и средиземноморският от Стълбовете до Абдера. Най-големият град в цялата област бил Гадес, днешният Кадис, но седалището на управителя било в Кордова.

Дамно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели, за да обявят някого за виновен. Навярно е имало някаква разлика в смисъла между ДАМНО и КОНДЕМНО; най-вероятно ДАМНО е било по-категорично и е трябвало да убеди съдията да не проявява никаква милост към признатия за виновен.

Данастрис, река — днешната река Днестър в Молдавия. Древните са я знаели и като Тирас.

Данубий, река — днешният Дунав. Гърците, които са го наричали Истър, са знаели, че е огромна река, но не са го изследвали по-нагоре от течението от колониите си около устието му към Евксина. По времето на Гай Марий римляните познавали само алпийските му притоци, но както гърците, така и те имали някаква най-обща представа, че минавал през Панония и Дакия.

Двуколка — колесница с две колела, дърпана от две или четири впрегатни животни, най-често мулета. Била много лена и сравнително удобна — доколкото древните са могли да си го позволят, без да са познавали пружините и съвременните амортисьори — и затова представлявала предпочитаното превозно средство за всеки римлянин, бързащ да отиде от едно място на друго. Недостатъкът й бил, че не гарантирала никаква защита срещу вятъра и дъжда. Латинското й название било цизия. Съществували и закрити двуколки, доста по-тежки и по-тромави, които се наричали карпентум.

Делфи — знаменитото светилище на Аполон в подножието на Парнаската планина в Средна Гърция. От дълбока древност представлява важно култово средище, макар че е посветено на Аполон едва в седми или шести век пр.Хр. На мястото се виждал т.нар. омфал или пъп (голям, объл камък, най-вероятно паднал метеорит) и Делфи се е смятал за център на света. Светилището било обитавано от прочутия оракул, предаващ своите гадания чрез устата на старица, която за целта изпадала в епилептичен транс; знаели я като Пития или Питонката.

Демагог — първоначално гръцко понятие, използвано за политик, който разчита най-вече на влиянието си върху тълпите. Римските демагози предпочитали да говорят на арената пред комициите, отколкото в Сената, но това далеч не е било политика за „освобождаване на масите“, както и слушателите му в основата си не са били представители на най-низшите класи. Терминът се е използвал най-вече от ултраконсервативните фракции в Сената по адрес на радикалните в своите искания народни трибуни.

Денарий — като се изключат редките серии златни монети, отсечени на един-два пъти по времето на Римската република, денарият е бил най-голямата парична единица. Съдържал е около 3,5 г. чисто сребро. 6250 денария правели един талант. Бил с големината на сегашните монети от 10 стотинки.

Дертона — днешна Тортона в Северна Италия.

Диадема — диадемата представлявала дебела бяла ивица плат с ширина около 25мм., бродирана по краищата и завършваща най-често с ресни. Носела се е завързана около главата — или върху челото, или върху косата, връзвала се е под тила и двата й края са падали свободно над раменете. Първоначално символ на персийската царска власт, диадемата била възприета и от елинистическите владетели, след като Александър Велики я отделил от персийската тиара, убеден, че е далеч по-подходяща за един елин от корона.

Дивертикулум (мн.ч. — дивертикула) — в смисъла, използван в книгата, път, който свързва помежду им главните пътища, тръгващи от римските порти — околовръстен път.

Дигнитас — понятие, характерно за римското мислене. Дигнитас не съответства напълно на нашето „достойнство“. Най-общо с думата се обозначава личният дял на човек в делата на общността, към която принадлежи, и включва моралните му устои, репутацията, с която се ползва, и способността му да си печели уважение у околните. От всичко, което един римски благородник се смята, че притежава, именно дигнитас е онова, което е длъжен да пази повече от всичко друго; за да запази своята дигнитас, благородникът трябва да е готов по всяко време да отиде на война, да се оттегли в изгнание и дори да се самоубие или да екзекутира собствения си син. Предпочела съм да не превеждам думата, за което и в текста я използвам така, както звучи и на латински — дигнитас.

Дис — друго име на Плутон, бога на подземния свят.

Добрите люде — вж. бони.

Додона — храм, посветен на гръцкия бог Зевс. Намирал се във вътрешността на Епир, на около петнайсетина километра югозападно от езерото Памборис, и бил известен с оракула, живеещ в свещения дъб, станал дом на ято гълъби.

Долината на саласите — днешната област Вал Д’аоста в Италия (вж. също така Лугдунумски проход, саласи).

Доминус — буквално „господар“. Домина означавало „госпожа“, а доминила „малка госпожа, госпожица“. Използвала съм тези думи, за да предам най-ясно уважението на робите към своите господари, уважение — същото, каквото биха изпитвали слугите на един английски благородник.

Домус (мн.ч. — доми) — буквално, „дом, къща“. Думата се е използвала за градска къща и в книгата съм я използвала, за да отделя самостоятелните домове на някои от героите от апартаментите на друга.

Домус Публикус — сграда, притежавана от римския Сенат и народ, сиреч собственост на държавата. Имало поне няколко такива, а може дори броят им да е бил значителен, и както изглежда, всички са били обитавани от свещенослужители. Върховният понтифекс, весталките, рекс сакрорум и тримата върховни фламини — на Юпитер, Марс и Квирин — са живели в държавни здания. По всичко личи, че доми публици са се намирали около Форум Романум, както и че по времето на републиката върховният понтифекс и весталките са споделяли една и съща сграда (намираща се на същото място, където по-късно се издига Атриум Весте, но ориентирана на север); обикновено под „Домус публикус“ се е разбирала именно тя. Домът на рекс сакрорум, намираща се на Велия, се знаела като „царския дом“. На плана на центъра на Рим съм посочила напълно произволно разположението на жилищата на тримата върховни фламини, колкото да създам най-бегла представа къде са се намирали в действителност.

Драв, река — днешната река Драва в бивша Югославия.

Друенция, река — днешната река Дюранс във Франция.

Друидизъм — основната келтска религия, разпространена особено в Дългокоса Галия и Британия, носеща името си от жреците, наречени друиди. Сборищата на друидите се намирали в онази част от Дългокоса Галия, където властвали карнутите. Друидизмът бил мистичен и натуралистичен култ, който не се нравел на нито един от средиземноморските народи, считащи принципите му най-малкото за странни.

Дурия, Голямата река — днешната Дора Балтея в Северна Италия.

Дурия, Малката река — днешната Дора Рипария в Северна Италия.

Дългокоса Галия — Галия Комата. Като се изключи римската Трансалпийска Галия, Дългокоса Галия обхващала цяла днешна Франция, Белгия, както и онази част от Холандия, която се намира на юг от Рейн. Представлява обширна, предимно равнинна земя, покрита с гъсти гори и дарена с изключително плодородна почва, която никой не използвал. Страната била напоявана от многобройни реки, сред които най-важните са: Лигер (Лоара), Секвана (Сена), Моза (Мьоза), Мозела, Скалдис (Схелде), Самара (Сома), Матрома (Марна), Дураний (Дордона), Олтис (Лот) и Гарумна (Гарона). По времето на Гай Марий огромната част от Дългокоса Галия била практически непозната за римляните, които нямало как да я проучат, ако изключим военните походи на Гней Домиций Ахенобарб в 122–121 г. пр.Хр. Населението й било предимно от келтски произход, като изключим относително редките случаи на смесване с германските племена, прекосили Рейн (така например приема се, че белгите са смесено племе). Въпреки че галите, за които било характерно да си пускат дълги коси (откъдето и латинското наименование на страната им), знаели, и то твърде добре за римляните, всички те, като изключим онези техни племена, имали лошия късмет да живеят на самата граница с римската провинция, старателно отбягвали всякакъв контакт с нежеланите си съседи. Галите били привързани към земята, независимо дали се занимавали със земеделие или скотовъдство, и изпитвали отвращение към градовете, предпочитайки да живеят на малки селца или дори откъснати стопанства. Строели т.нар. опида (от опидум), своего рода крепости, в които съхранявали племенните ценности, запасите си от зърно, и пазели съкровената личност на своя цар. Като се изключат малкото племена, в които преобладавал германският елемент, в религиозното си мислене галите били под силното въздействие на друидите. Като цяло не можем да наречем галите войнолюбиви, защото никога не гледали на войната като на самоцел, но това не им пречело да са свирепи и жестоки бойци. Пиели са повече бира, отколкото вино, яли са повече месо, отколкото хляб, пиели са мляко и са използвали масло вместо зехтин. Физически били високи и добре сложени, с руси или червени коси, със сини или сиви очи.

Дървеният мост — името, с което най-често са наричали Сублициевия мост над Тибър, построен от дърво.

Евксинско Море (Евксински Понт) — днешното Черно море. Гърците го опознали добре и колонизирали бреговете му още през седмия и шестия век пр.Хр., но отвъд бреговата му част вътрешността на Сарматия (към Европа) и Скития (към Азия) си оставала населена от варвари. Това не пречело да има прокарани множество търговски пътища, зорко пазени както от местното население, така и от колонизаторите. Който успеел да сложи ръка върху Тракийския Боспор, Пропонтида и Хелеспонта, бил в изключително благоприятното положение да иска мито от всички кораби, минаващи от Евксина в Егейско море и обратно; по времето на Гай Марий проливите се владеели от царство Витиния.

Едепол — начин за изразяване на почуда или изненада, който възпитанието налагало мъжете да употребяват в присъствието на жени. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Полукс.

Едес — дом на боговете, който обаче не е смятан за култов храм, тъй като в момента на освещаването му не е било направено предсказание. Храмът на Веста, например не представлява същинско светилище, ами просто едес сакра.

Едил — название на четирима магистрати, чиито функции се ограничават в рамките на града Рим. Двама от тях са плебейски едили, а другите двама — куриатни едили. Плебейските едили се появяват за пръв път през 493 г. пр.Хр. и първоначалните им функции са били да подпомагат народните трибуни в техните задължения, както и да поддържат и охраняват съкровения за всички плебеи храм на Церера. По-късно на тях се прехвърля задължението да поддържат изобщо сградите в Рим, а също и да съхраняват документите с текстовете на плебисцитите, приети от плебейското събрание, както и на сенаторските укази, свързани по някакъв начин с въпросните плебисцити. Плебейските едили се избират от плебейското събрание. Длъжностите на двамата куриатни едили се появяват по-късно — в 367 г.пр.Хр., за да се позволи и на патрициите да вземат своя дял в поддържането и опазването на обществените сгради и архивите, но твърде скоро за куриатни едили започват да се избират както патриции, така и плебеи. Куриатните едили се избират от трибутните комиции. От трети век преди Христа нататък и, едните, и другите отговарят за снабдяването на града с вода, за градската канализация, за уличното движение, за обществените сгради, за пазарищата, за мерките и теглилките, за организирането на публичните игри, за правомерното разпределяне на зърнените храни. Имат пълномощието да налагат глоби на гражданите, които са нарушили разпоредбите, свързани с всичко гореизброено, като сумите от тези глоби отиват в собствената им хазна и се използват при организирането на публичните състезания. Длъжност както на куриатния, така и на плебейския едил не се смята за част от курсус хонорум, но доброто организиране на игрите практически представлява задължително условие за всеки бъдещ кандидат за преторска длъжност.

Екастор — начин за изразяване на почуда или изненада, с който жените не нарушавали нормите за благоприличие. Предполага се, че коренът му е свързан с името на бога Кастор.

Елизиум — римляните — републиканци не вярвали особено в пълното духовно оцеляване на индивида след смъртта, но това не им пречело да си представят подземния свят на „сенките“ — едни твърде обезличени и лишени от човешки разум превъплъщения на мъртвите. Така или иначе, и гърците, и римляните мислели, че някои хора, добили достатъчно слава (именно слава, а не истински заслуги) приживе, си спечелват благоволението на боговете и биват пренасяни почти непокътнати от света на живите до мястото, наречено Елизиум или Елисейските поля. Тези привилегировани сенки също си оставали безплътни духове, но щом опитали сурово месо, можели да си възвърнат човешките чувства и желания.

Елинистически — понятието се използва за своеобразния синтез на гръцката и източната култура, който настъпва с разпространението на гръцкото културно влияние на изток при Александър Велики.

Емпориум — думата има две значения. С нея може да се обозначи пристанищен град, чиято търговия се води изключително по море (остров Делос например бил емпориум). Другото й значение било голяма сграда срещу кея на някое пристанище, където били канторите на търговците.

Еней — принц на Дардания в Троада. Син на цар Анхиз и богинята Венера (Афродита), според легендата напуснал горящата Троя, пренасяйки възрастния си баща на гърба си и Паладия под мишница. След множество премеждия доплувал до Лациум и дал начало на рода, от който произлизали всички истински римляни. Вергилий твърди, че синът му Юл всъщност бил една и съща личност с Асканий, Енеевия син от троянската му съпруга Кревза, която придружила мъжа си по целия му път от Троя до Лациум; от друга страна, Тит Ливий смята, че Юл бил роден от латинската съпруга на Еней Лавиния. Но какво точно са мислели съвременниците на Гай Марий, всъщност не се знае, защото и Тит Ливий, и Вергилий са живели почти цял век по-късно.

Ен, река — днешната река Ин в Бавария.

Епикуреец — последовател на философската школа, основана от гърка Епикур в началото на трети век пр.Хр. Самият Епикур се обявявал за толкова изтънчен хедонизъм, че в действителност това, което търсел, се оказвало едва ли не същински аскетизъм; човешките удоволствия трябвало да бъдат толкова добре премерени и всеки миг толкова пълно оползотворяван, че всяко прекаляване със сладостите се смятало за неуспех на упражненията. На епикурейците се забранявало всякакво участие в обществения живот или вършенето на дейност, способна да наруши душевното им равновесие. Но в Рим тези принципи претърпели осезателни промени, така че нищо не пречело на един римски аристократ — епикуреец да гони публична кариера.

Епир — Молоската и Теспротийската области в Западна Гърция, изолирани от ядрото на гръцката култура както от Коринтския залив, така и от високите планини, които преграждат пътя към Средна Гърция и само с няколко прохода свързват региона с Беотия и Тесалия. След победата на Емилий Павел над македонската армия в 161 г. пр.Хр. около сто и петдесет хиляди епирци били насилствено изселени, оставяйки земите си на грабителите. По времето на Гай Марий епирските земи били в огромната си част притежание на едрите римски земевладелци, които ги използвали за пасища за многобройните си стада овце.

Епоредия — днешна Иврея в Северна Италия.

Етна Монс — днешният вулкан Етна. В античността известният сицилийски вулкан е бил също толкова активен, колкото и в модерната епоха, но това не е пречело земята около него да бъде използвана.

Етнарх — гръцката дума за градски магистрат.

Етрурия — римското наименование на някогашното етруско царство. То се разпростирало върху просторните крайморски равнини в северозападната част на полуострова, на юг стигало до Тибър, на север — до Арн, а на изток — до Апенините при горното течение на Тибър.

Закон за лукса — лекс сумтуария. Закон, който имал за цел да ограничи количеството на луксозни (разбирай скъпи) стоки и храни, които римлянинът имал право да купува или държи в къщата си, независимо от финансовото му положение. По времето на републиката подобни закони се приемали неведнъж и в някои случаи стигали дотам, че на жените им се забранявало да носят повече от определен брой скъпоценности, както и да се возят на носилки или колесници в пределите на Сервиевите стени. Някои цензори обаче били достатъчно наблюдателни да установят, че такива ограничения изведнъж превръщали римлянките в обществена сила, с която управниците трябвало да се съобразяват.

Заместник-консул — Консул суфектус. Когато се случело избраният консул да умре по време на службата си или по някаква друга причина бъде лишен от възможността да изпълнява задълженията си, на негово място Сенатът назначавал заместник, наричан суфектус. Суфектусът не бивал избиран от народа. Понякога Сенатът бил склонен да назначи заместник дори когато мандатът на покойния консул бил почти пред края си; в други случаи си спестявал това назначение дори когато до края на консулската година оставало много време. Това непостоянство в принципите се дължало най-вече на преобладаващото сред сенаторите настроение в един или друг момент. Името на заместник-консула се записвало сред тези на римските консули и след изтичането на службата си официално бил признаван за консуларен сенатор.

Игри — едновременно начин на римляните да си прекарват времето и своеобразни обществени институции. Различните игри (луди) водели началото си поне от зората на републиката, но навярно от много по-рано. Първоначално се организирали единствено по повод триумфа на някой пълководец, но в 366 г. пр.Хр. луди Романи — първите игри, организирани изобщо — се установили като ежегодно събитие в чест на Юпитер Оптимус Максимус, чийто празник бил на 13 септември. Скоро луди Романи започнали да продължават повече от един ден и по времето на Гай Марий тяхното провеждане отнемало цели десет дни, започвайки най-вероятно от петото число на месеца. Въпреки че имало състезания по бокс и борба (не особено популярни), в римските игри никога не се е изтъквала толкова атлетическата, физическата, най-общо спортната страна на съревнованията, тъй характерна за гръцките. В началото игрите се състояли най-вече от надбягвания с колесници, впоследствие към тях се прибавил ловът на диви зверове и дори театралните представления, изнасяни на построени специално за целта сцени. Игрите се откривали със зрелищно религиозно шествие из цирка, след което се провеждали едно-две надбягвания с колесници и се минавало към бокса и борбата. Следващите дни се изнасяли театралните представления: трагедиите никак не били популярни, вместо тях успех имали комедиите, а с узряването (и остаряването) на републиката дори и те изгубили някогашния си чар и се превърнали във фарсове и пантомима. С приближаването края на игрите идвала и кулминацията в надбягванията с колесници, чиято програма се раздвижвала с публичния лов на диви зверове. Гладиаторските битки не са били част от програмата на никои игри по времето на републиката; подобни представления е имало единствено по време на т.нар. заупокойни игри и обикновено са се провеждали не по цирковете, а на Форума. Освен това, за разлика от игрите, платени от държавата, гладиаторските „представления“ били субсидирани от частни лица. Всъщност и публичните игри получавали щедра помощ от частни лица, сиреч от джоба на едилите, които в желанието си да си създадат име и да спечелят електората за предстоящите избори, се бръквали доста дълбокичко, за да задоволят исканията на съгражданите си.

Първите игри в годината били т.нар. луди Мегаленсес в началото на април, следвани почти веднага от луди Церери и от луди Флорие, които продължавали и през май. В първите дни на юли идвало ред на луди Аполинарес, а след два месеца почивка и на луди Романи в първата половина на септември. По времето на октомврийските иди само в продължение на един ден се организирали луди Капитолини, за които заслуга имала една частна колегия. Последните игри в годината били луди Плебеи, които се провеждали в първата половина на ноември и продължавали най-дълго. Всички римски граждани, включително и жените, имали право да присъстват безплатно на игрите, като за жените били предвидени специални трибуни в театрите, но не и в цирка. Роби и освободени роби обаче не били допускани.

Изара, река — съществували няколко реки с това име. Едната била днешната Изер (във Франция, приток на Рона), друга — днешната Изар (в Германия, приток на Дунав) и трета — днешната Оаз (във Франция, приток на Сена).

Изарк, река — днешната Изарко в Северна Италия.

Изономия — гръцка дума, която първоначално означавала „равенство“. В шести век пр.Хр. атинският държавник Клистен, считан за създател на общественото устройство, което гърците наричат най-общо демокрация, прилепил към понятието „демокрация“ етикетът „изономия“.

Икозиум — днешният град Алжир.

Илва — днешният остров Елба. Навремето бил богат на желязна руда. Жителите на острова я копаели, претапяли я и я изливали във формата на брусове, които пращали за дообработка в Пиза или Популония.

Илирик — дивата планинска страна, заграждаща Адриатическо море от изток.

Илиум — латинското наименование на Троя.

Имаго (мн.ч. — имагинес) — красиво оцветена, покрита с перука маска, възстановяваща почти идеално лицето на някой славен предшественик — консул или понякога претор — на определена римска фамилия. Правела се е от пчелен восък (тези, които са били в музея на Мадам Тюсо, вече са разбрали колко реалистично изглежда нечие лице, направено от пчелен восък) и се е пазела от преките наследници на знаменития покойник в специални долапи във формата на миниатюрен храм, грижливо почистван от прах и мръсотия. Долапът, всъщност долапите, защото знатните фамилии обикновено имали повече от един предшественик, с когото да се гордеят, се поставял в атрия на дома, близо до олтара, посветен на домашния лар и домашните пенати. Маската и долапът, в който се пазела, били обект на особена почит. След смъртта на главата на семейството за церемонията по погребението му бил наеман специален актьор, който си надявал восъчната маска на някои от предците и възможно най-точно възпроизвеждал жестовете, походката му и т.н., такива каквито ги е запазил споменът за поколенията. Ако умрелият бил консул, била му правена маска и на него, която съвсем естествено заемала място до тази на предците му. Случвало се, когато покойникът е постигнал нещо изключително през живота си, дори да не е бил консул, да заслужи подобна чест.

Император — буквално „главнокомандващ“. С тази дума най-общо са се наричали римските пълководци. С времето обаче терминът започнал да се употребява по адрес единствено на пълководците, спечелили важни сражения; за да получи от Сената разрешение да чества своя триумф, пълководецът е трябвало да докаже, че след спечелената битка войниците му официално са го провъзгласили за император. Съвременното значение на думата се появява по-късно.

Империум — империумът бил най-общо степента на пълномощията, които всеки куриатен магистрат или промагистрат получава за времето на своя мандат. Да притежаваш империум, означава, че си поел пълната отговорност за делата си и в същото време никой не може да пречи на изпълнението на собствената ти политика (освен в случаите, когато тя излиза от рамките на получения империум и законите, съблюдаващи изпълнението на задълженията ти). Империумът се предавал според нормите, възприети в лекс куриата, и не можел да бъде държан повече от една година. Изключения се правели в случаите с промагистрати, които не са успели за едногодишен срок да изпълнят докрай конкретната мисия, която им е била връчена заедно с империума. Продължаването срока на империума се е решавала със съгласието на Сената и/или народа. Ликторите, носещи върху рамото си т.нар. фасции, свидетелствали, че човекът, когото придружават, е получил империум.

Инсула — буквално „остров“. Използва се за многоетажните сгради, разделени на апартаменти, които най-често били обградени от всички страни от улици, площади и алеи и напомняли на острови. Римските инсули били доста високи (до 30м.) и понякога заемащи такава огромна площ, че вместо един, били нужни няколко вътрешни двора. В античността, тъй както и днес Рим е бил град, чието население е живеело предимно в апартаменти.

Ируматор — мъж, който при орален секс лиже пениса на партньора си. За римляните това била най-унизителната форма на плътски контакт, израз на нравствен упадък и в същото време на сервилност, която никой достоен човек не би допуснал (във всеки случай, когато ируматорът е всъщност ируматрис, сиреч жена, на деянието не се гледало толкова строго). Ако степенуваме латинските обидни думи, тази е най-силната от всички. Самият акт се нарича ирумо или ирумацио.

Италийска Галия — или Цизалпийска Галия, сиреч Галия отсам Алпите. Нарекла съм я Италийска Галия за по-просто. Включвала всички земи на север от реките Арн и Рубикон и се разпростирала на север до величествения полукръг на Алпите, които я откъсват от останалата част на Европа. Била буквално разсечена от изток на запад от могъщата река Пад (днешно По) и съществувала осезателна разлика между земите на север и на юг от Пад. На юг от реката населението било силно романизирано и много градове в областта притежавали латински права. На север населението запазвало келтския си характер, римското влияние било слабо, а по времето на Гай Марий единствено два града — Аквилея и Кремона — се радвали на латински права. Латинският език е отстъпвал по популярност на местните келтски наречия, а по някои места изобщо не се е говорел. В политическо отношение Италийска Галия тънела в пълна забрава, защото нито имала статут на римска провинция, нито се радвала — ако изобщо можем да се изразим така — на донякъде привилегированото положение на италийските съюзници. По времето на Гай Марий в римската пехота не са се наемали войници от Италийска Галия, дори като спомагателни части.

Италийски съюзници — хората, племената и народите (в различни извори населението на Италия се определя и като едното, и като другото, и като третото), които живеят на Италийския полуостров, но не се радват нито на римско гражданство, нито на латинските права. В замяна на военната закрила и на желаното от всички мирно съжителство те били принудени да осигуряват боеспособни войници за римските легиони и да заплащат издръжката им. По времето на Гай Марий именно италийските съюзници понасяли върху себе си най-тежкото бреме на данъците, събирани от цяла Италия, и често били принуждавани да дадат част от земите си за постоянно разрастващия се римски агер публикус. Много от съюзниците се вдигали на открит бунт против Рим (най-често самнитите) или пък в случаите, когато той е във война, заставали на страната на противниците му (какъвто бил случаят с много кампанийски градове и Ханибал). Най-сполучливото средство, което римляните открили за противодействие на антиримската политика на италийските съюзници, било вклиняването на „колонии“ между техните градове. В колониите преобладаващото население, или поне най-активната му част, се състояло от римски граждани, а останалите колонисти се радвали на латинските права и се стремели също да получат пълно римско гражданство. Колониите упражнявали значително влияние над живота и политиката на италийските съюзници, които ги заобикаляли. Естествено при всяко противоречие между съюзническите градове и Рим, а те били твърде много, колониите заставали на страната на Рим. В една или друга степен сред италийските съюзници постоянно се проявявал стремеж или за отхвърляне на римското иго, или за изискване правото на римско гражданство, но до последните десетилетия на републиката Рим винаги съумявал да предотврати надигащото се недоволство и да спре в зародиша им политическите тежнения на съседите си. Последната съществена концесия, която се прави на италийските съседи преди Съюзническата война, бил законът на останалия неизвестен за историята римски политик от 123 г. пр.Хр., който позволявал управителите на градовете с латински права да придобият за себе си, за цялото си семейство и за наследниците си римско гражданство.

Италия — в античността с това наименование се е обозначавал единствено Апенинският полуостров, и то без земите на север от реките Арн и Рубикон. Твърде съмнително е самите римляни, казвайки Италия, да са имали предвид някаква определена етническа общност.

Йол — днешният Шершел в Алжир.

Калабрия — доста объркващо за онези, които познават съвременна Италия, но ако сега Калабрия е върхът на „ботуша“, то в античността тя е била петата!

Кампания — баснословно богата и плодородна област, образувала се върху магмени скали с богато вулканично съдържание в почвата. Намира се между Самнийските Апенини и Тосканско (Тиренско) море, като стига на север до Тарацина, а на юг до Неаполския залив. Напоявана от реките Лирис, Волтурн, Калор, Кланий и Сарн, Кампания се превръща в най-обширната и най-развитата област в цяла Италия. Колонизирана отрано от гърците, впоследствие попада под етруско владичество. По-късно населението се обединява със самнитите, за да премине най-накрая под римска власт. Гръцките и самнитските елементи винаги са превръщали Кампания в съмнителен съюзник и в продължение на столетия в областта избухват бунтове и въстания. Градовете Капуа, Теанум, Сидициум, Венафрум, Ацере, Нола и Интерама са важни търговски и административни центрове навътре в полуострова, докато пристанищата в Путеоли, Неапол, Херкулан, Сурентум и Стабие нямат равни по целия останал западен бряг на Италия. Путеоли е най-голямото и оживено пристанище в цяла Италия. През областта преминават Кампанският, Апиевият и Латинският път.

Кампус — най-общо равнина, обширно равно пространство.

Кана — апулейски град на брега на река Ауфидиус. На това място в 216 г. пр.Хр. Ханибал начело на картагенската си армия нанася съкрушително поражение на римските легиони, предвождани от Луций Емилий Павел и Гай Теренций Варон. До битката при Араузио в 105 г.пр.Хр. това се смята за най-голямата военна катастрофа на Рим. Загиват между тридесет и шейсет хиляди души. Оцелелите са били принудени да минат под хомота.

Капите цензи — буквално „глава от населението“. Терминът се използва за всички онези римски граждани, които са лишени от възможността да се причислят, към която и да е от петте икономически състоятелни класи и затова са били практически неспособни да участват с гласа си в работата на центуриатните комиции. Понеже по-голямата част от капите цензи както по произход, така и по местоживеене са били градско население, те принадлежали предимно към четирите градски триби, а това не им давало възможност да участват активно и в трибутните комиции, и в плебейското събрание (вж. още пролетарии).

Капитолий — Капитолийският хълм, един от седемте хълма, върху които лежи Рим, и единственият, върху който се издигат предимно култови и обществени сгради. Но въпреки че по времето на Гай Марий на върха на хълма е нямало нито един частен дом, в полите му вече са били построени първите богаташки къщи — най-скъпите в цял Рим. Самият Гай Марий също е живял в подножието на Капитолия.

Капуа — най-важният град във вътрешността на Кампания. Бунтовете на неговите граждани и неизпълнените обещания към Рим представляват цяла история и са причината за необичайно жестоките репресии от страна на римляните. С вековете Капуа напълно се лишава от изключително плодородните си обществени земи, които се превръщат в ядрото на кампанската агер публикус и са включвали така например фалернските лозя, от които се прави прочутото фалернско вино. По времето на Гай Марий благополучието на Капуа е зависело от многобройните тренировъчни лагери около града, в школите за гладиатори и началните пунктове на търговията с роби. Всъщност поминъкът на цялото население на Капуа е било снабдяването на всички тези огромни по своите мащаби институции.

Карбункул — скъпоценният камък рубин. Думата се е използвала и за червен гранат.

Карина — един от най-луксозните квартали в Рим. Разполага се върху северната могила на Опийския хълм и върху западните му склонове. Започва от Велия — в горния край на Форум Романум — и стига до Кливус Пулиус.

Карнските Алпи — с това име съм обозначила онази част от Алпите, която опасва Северна Италия откъм изток и заобикаля крайбрежните градове Тергесте и Аквилея. По принцип римляните наричат тези планини Юлиански Алпи, а името Карнски Алпи се е използвало за днешния Тирол в Австрия. Но аз самата не можах да открия никакво свидетелство, че преди диктатора Гай Юлий Цезар друг от фамилията Юлии е могъл да има планина, кръстена на него, което естествено ме кара да смятам, че преди диктатора Гай Юлий Цезар Юлианските Алпи са се наричали другояче. И тъй като в изворите не съм се сблъскала с друго наименование (което не значи, че такова не е съществувало — просто аз не съм го открила), разширих топонима Карнски Алпи и върху Юлианските.

Карнути — едно от най-големите и могъщи племенни обединения в Галия. Земите им са се разпростирали по течението на река Лигер приблизително между вливането на Карис и точката, която съвпада по географска дължина с днешния Париж. Една от причините за превъзходството на карнутите над останалите галски племена е, че именно в техните земи са се намирали както култовите им средища, така и школите, в които са се обучавали друидите на цяла Галия.

Карцер — тъмница. Другото име на Тулианума е било просто Карцер.

Кастор — по-висшият от боговете — близнаци Кастор и Полукс (на гръцки Кастор и Полидевк), познати още и като Диоскурите. Техният храм на Форум Романум е достатъчно внушителен по размери и в същото време достатъчно стар, за да покаже, че култът към тези богове се е разпространил най-късно в царската епоха. Което подсказва, че на тях не може да се гледа единствено като на заемка от гръцката митология, както например е случаят с Аполон. Може би причината за тяхното особено почитане в Рим (твърде вероятно е впоследствие римляните да са ги отъждествявали малко или много с ларите) се корени в самия факт, че и Ромул, и Рем, основателите на Рим, също са били близнаци.

Квадрига — колесница, теглена от четири коня.

Квестор — най-ниското звено, съставляващо сенаторския курсус хонорум. По времето на Гай Марий да бъдеш избран за квестор, не означавало, че автоматически ставаш член на Сената; това не пречело обаче на традиционната практика цензорите да допускат всички квестори в състава на сенаторите. Точният брой на квесторите, избирани за една година, засега все още не е ясен, но е бил навярно между дванадесет и шестнадесет. Възрастта, на която се приемало за препоръчително човек да се кандидатира за квестор, била тридесет години, колкото били нужни и за влизане в Сената. Основните задължения на квестора били фискални. За него съществували няколко възможности: да му бъде връчена римската хазна или някоя от по-незначителните държавни съкровищници, да бъде натоварен със събирането на търговските и пристанищните мита (по времето на Марий за подобна дейност са били необходими поне трима квестори — един за Остия, един за Путеоли и един за всички останали пристанища) или да бъде пратен да съблюдава финасите в някоя от римските провинции. Новоизбраният консул, за когото се знае, че на другата година ще управлява някоя от провинциите, имал правото лично да посочи името на човек, когото би желал да има за свой квестор — това било знак на личен престиж за всеки кандидат за квесторския пост и със сигурност му гарантирало избирането. При обикновени обстоятелства мандатът на квестора продължавал една година, но ако името на квестора е било предварително посочено от някой от консулите, той бил задължен да остане в управлявана от своя „покровител“ провинция до края на своя консулски или проконсулски мандат. Квесторите встъпвали в длъжност на пети декември.

Квирин — един от най-представителните и типични латински богове. Квирин бил божественото въплъщение на една определена идея. Навярно произходът му е повече сабински, отколкото латински, защото домът му се е намирал на Квириналския хълм, а там от самото начало е съществувало сабинско селище. По-късно хълмът влязъл в пределите на латинския град на Ромул, а бог Квирин се омесил с бог Ромул. Кой точно е бил Квирин и какво е представлявал, никой не знае, но се смята, че е бил въплъщението на самото римско гражданство, богът на всички римляни, взети в едно. Личният му жрец, фламен Квириналис, бил един от тримата върховни фламини, а в чест на самия Квирин имало празненства — т.нар. Квириналия. Пред входа на храма му се издигали две миртови дървета — едното символизирало патрициите, а другото — плебеите.

Квирити — римските цивилни граждани. Това, което не знаем, е дали терминът „квирити“ не е използван конкретно за хора, които никога не са служили в армията; една бележка в спомените на Гай Юлий Цезар ни подсказва, че може би става дума точно за такива: в един случай той нарекъл разбунтувалите се войници квирити, с което изразил такова дълбоко презрение, че те веднага го помолили за прошка. Тъй или иначе, между времето на Гай и Марий и това на Гай Юлий Цезар настъпили много промени и затова ми се ще да вярвам, че в годините, в които се развива действието на книгата ми, определението „квирити“ е звучало като израз на уважение.

Келти — терминът е повече съвременен, отколкото античен и се отнася най-общо за варварската раса, която изниква от Централна и Северна Европа през първите векове на последното хилядолетие преди Христа. От 500 г. пр.Хр. нататък келтите се опитват да завладеят земите по европейските брегове на Средиземноморието. Но ако успяват в Испания и Галия, то от Италия и Гърция биват изтласкани обратно. Въпреки това отделни келтски групи и племена се разселват в Северна Италия, Македония, Тесалия, Илирик и Мизия, където постепенно се омесват с местното население. В Галатия в централна Мала Азия се е говорело на келтски много векове след Христа (вж. Брен (2)). Като раса келтите са се различавали от германците, но пък и в много отношения са си близки. Самите те обаче са се смятали за отделен народ. В келтските наречия има известни прилики с латинския език. Римляните рядко са използвали думата „келт“ — казвали са „гал“.

Келтибери — онези представители на келтската раса, които преминават Пиренеите и се настаняват в Испания — предимно в централните, западните и северозападните й части. По времето на Гай Марий те до такава степен били усвоили земите си, че римляните ги смятали за туземци.

Керкина, остров — днешна Керкина, остров близо до брега на Тунис. На него е била създадена от Гай Марий първата колония за ветерани. Бащата на диктатора Гай Юлий Цезар е бил пратен от Марий в Керкина, за да организира новосъздадените селища.

Кимври — голямо германско племенно обединение, населявало до около 120 г. пр.Хр. северната половина на Херсонес Кимврийски. Огромно природно бедствие ги принуждава да напуснат родните си места и заедно с южните си съседи, тевтоните, да започнат великото си преселение в търсене на нова родина. В продължение на близо двадесет години изминават хиляди километри, за да се окажат най-накрая лице в лице с римляните и Гай Марий.

Класи — петте икономически състоятелни съсловия, на които се делят римските граждани. За да бъдеш вписан в редиците на едно или друго, трябвало е да разполагаш със сигурен и постоянен източник на доходи. Най-богатите римляни са се включвали в първата класа, най-бедните — в петата. Пролетариите не са принадлежали към нито една от петте класи.

Кливус — улица под силен наклон. В Рим, който е изграден в огромната си част върху хълмове, такива е имало много.

Клиент — на латински „клиенс“. Терминът се използва да обозначи свободен човек или освободен роб (не е задължително да бъде римски гражданин), обвързан чрез лични задължения към друг човек, наречен патрон („патронус“). Клиентът тържествено дава обет, че навсякъде и във всичко ще защищава интересите на своя патрон, както и че ще изпълнява неговите желания в замяна на услугите, които получава от него (най-вече парична помощ, даване на служба, застъпничество пред съда). Всеки освободен роб автоматически се превръща в клиент на бившия си господар, освен ако той самият изрично не го освободи от това му задължение, което се случва изключително рядко. Отношенията между клиента и патрона са изключително въз основа личния морал на клиента, за когото е въпрос на чест да изпълнява своите задължения. Да си нечий клиент, не означава непременно, че сам не можеш да бъдеш патрон; по-скоро означава, че твоите клиенти се превръщат в клиенти и на патрона ти. Създадени са закони, определящи правните отношения между патрона и неговия клиент, когато той е чужденец, както и такива, в които се изясняват отношенията към цели царства и народи, приели Рим за свой патрон. Съществува закон, според който всеки патрон е длъжен да заплати откуп за свой отвлечен клиент — ако той е римски гражданин — и това е била една от причините в Средиземно море да процъфтява пиратството. Стига се дотам, че клиентела на даден римлянин може да бъде цял град, дори цял един народ.

Клиент — Владетел — чуждестранен монарх, който е поел лично задължение към Рим, а понякога и към отделен римски гражданин, обявявайки го така за свой патрон и покровител. Изразът „приятел и съюзник на римския народ“ доказва именно установяването на клиентни отношения.

Клитумн, река — река в Италия, областта Умбрия.

Клоака — канал, особено подземен. Без никакво съмнение още в ранната си история Рим е разполагал с изключително гъста канализационна мрежа. Тит Ливий съобщава, че когато в 390 г. пр.Хр. галите буквално сринали Рим със земята, при възстановяването му градът не бил построен както трябва. Понеже Сенатът се страхувал плебейското съсловие да не изпълни заканата си да се пресели във Вейи, принуден бил да склони на всички условия, които плебеите поставили, включително и това те да определят новия градоустройствен план. Получило се така, че докато в стария град улиците били широки и минавали върху основните артерии на канализацията, то в новия те се стеснили, започнали да криволичат и така над каналите били построени къщи.

Клоака Максима — канализационната мрежа, отводняваща Субура, горната част на Есквилин, Капитолия, Форум Романум и Велабрума. Водите й се изливали в Тибър между Емилиевия мост и Дървения мост, по-близо до първия. Първите канали всъщност следвали коритото на някогашната река Спинон.

Клоака Нодина — канализационната мрежа, отводняваща Палатин, долната част на Есквилин, Опийското възвишение, района около Големия цирк и част от Авентин. Следва коритото на някогашната река Нодина и нейните притоци и се влива в Тибър точно над Дървения мост.

Клоака Петрония — канализационната мрежа, отводняваща Виминал, Квиринал и Марсово поле и следваща коритото на някогашната река Петрония и притоците й. Вливала се в Тибър точно над остров Тибър. От тази точка надолу по течението Тибър ставал опасен за плуване.

Коански — думата идва от остров Кос срещу брега на Мала Азия, един от Спорадите. Прилагателното „коански“ всъщност се прикачвало на стоката, с чийто износ се славел островът — коанската коприна. Тя не била същинска, а дива коприна (същинска коприна се появява едва по време на ранната империя). Коанската коприна била особено ценена от проститутките, заради което и от един момент нататък започнали да ги наричат коанки.

Когномен — последното име, което мъжът римлянин си слага, за да се отличи от носещите същото лично и фамилно име като него. В някои фамилии станало необходимост човек да притежава повече от един когномен — да вземем например Квинт Цецилий Метел Пий Сципион Назика! Когноменът обикновено подчертавал някоя типична черта във физиката или характера му — например големи уши, плоски стъпала, гърбица — или увековечавал някой боен подвиг — така в рода на Цецилии Метелите срещаме Далматик, Балеарик, Нумидик. Много от когномените имали саркастичен смисъл и в този случай си проличавала хорската находчивост.

Колегия — най-общо група хора, обединили се на принципа на нещо общо между тях. Така например съществуват жречески колегии, политически колегии като тази на народните трибуни, религиозни колегии като тази на ликторите, както и колегии на работещите в определен отрасъл. Създават се и своеобразни групи от хора, произлизащи от всички слоеве на населението (включително и роби), които се събират в колегии, за да бдят над римските кръстопътища и да организират годишните празници на кръстопътищата, т.нар. Компиталии.

Комиции — виж „събрание, народно“.

Комум — днешно Комо в Северна Италия.

Кондемно — един от двата термина, използвани от съдебните заседатели да признаят обвиняемия за виновен. Другата дума е ДАМНО.

Конници — Еквитес, членове на Ордо еквестер (конническото съсловие). Съсловието се появило, когато римските царе привикали най-богатите жители на града в специално сформираната конница, в която между другото конете се издържали за сметка на обществената хазна. В онази епоха конете били изключително рядко явление за Италия и в същото време непосилно скъпи. В края на царския период, когато се установила републиката, в конницата влизали хиляда и осемстотин души, разпределени в осемнадесет центурии. С разрастването на републиката нараствал и броят на конниците, но новопостъпилите в конницата трябвало сами да си купуват конете и да осигуряват издръжката им; хиляда и осемстотинте души, които пазели т.нар. „обществен кон“, се превърнали в най-старшия клон на конническото съсловие. Тъй или иначе в началото на втори век пр.Хр. Рим престанал да се грижи за конницата си — задължението по нейното организиране се прехвърлило у съюзниците му — и конническото съсловие се превърнало в обществена единица от изключително социален и икономически характер и първоначалният му смисъл на определена войскова част постепенно се изгубил напълно. Принадлежността към конническото съсловие започнала да се определя от цензорите на имуществен принцип и докато осемнадесетте центурии, пазещи „обществения кон“, си оставали от по сто души всяка, останалите (седемдесет и една на брой) започнали да наброяват все повече и повече членове, така че всеки, който достигне конническия ценз, да бъде включен в първата имуществена класа. До 123 г. пр.Хр. самите сенатори продължавали да се смятат за членове на Ордо еквестер; образуват отделно съсловие от триста души при Гай Гракх. Синовете им обаче, както и всички мъже във фамилиите им, които не били членове на Сената, продължавали да бъдат конници.

За да бъдеш приет в конническото съсловие според ценза (за целта се организирал специален трибунал на Форум Романум), трябвало да притежаваш под формата на поземлена или друга собственост годишни доходи на стойност 400 000 сестерции. Въпреки че това правило не се спазвало стриктно, някои цензори настоявали периодично хиляда и осемстотинте конници, държащи „обществения кон“, да минават публично на парад, за да се провери дали се грижат както подобава за конете си. Парадът на обществения кон се провеждал най-вероятно на юлските иди, като цензорите седели на специално приготвената трибуна пред храма на Кастор и Полукс, а хиляда и осемстотинте конници минавали един подир друг пред тях, водейки конете си за поводите.

От времето на Гай Гракх до края на републиката в ръцете на конниците ту преминавала, ту отново им се изплъзвала властта над съдилищата, произнасящи се върху обвиненията в дребна измяна или злоупотреби в провинциите, отправяни срещу сенаторите, което естествено довеждало двете съсловия до чести търкания. Нищо не можело да възпре един конник, получаващ достатъчни доходи, за да влезе в Сената, да превърне това в реалност; единствената причина, която въздържала мнозинството конници от подобни аспирации, била любовта им към търговията, която си оставала забранен плод за сенаторите. В конническото съсловие (получило официално названието си при Гай Гракх) винаги предпочитали силните усещания в деловата сфера пред тези в политическата.

Консул — най-висшият римски магистрат, притежаващ империум. Консулската длъжност (или „консулството“ — да не се бърка със съвременното значение на думата на дипломатическо представителство) се е считала за връх в политическата кариера, последната стъпка от курсус хонорум. Всяка година центуриатните комиции са избирали за срок пак от една година двама консули. Първият сенатор — онзи, който най-напред си е спечелел одобрението на мнозинството от центуриите — получава и правото на фасциите за месец януари, което най-общо означава, че през това време управлява той, а колегата му само го придружава при изпълнението на задълженията му и чака своя ред да го замести през февруари (и т.н.). Консулите встъпват в длъжност в самото начало на Новата година, на първи януари. Всеки от консулите се обкръжава с дванадесет ликтори, но само придружаващите действително управляващия в момента имат право да носят фасции. По времето на Гай Марий за консули са били избирани както патриции, така и плебеи, при условие че двама патриции не могат да бъдат консули едновременно. Приема се, че най-подходящата възраст за консула е четиридесет и две години, дванайсет години след като е стъпил за пръв път в Сената. Консулският империум е бил практически безграничен. Властта му се е разпростирала не само в рамките на града, но и из цяла Италия, както и в отвъдморските провинции и консулът винаги е можел да заповядва на провинциалните управители — проконсули. Също така консулът е можел да застава начело на всяка една армия.

Консуларен — определение за всеки, който някога е бил консул. В Сената се е ползвал с почит от страна на колегите си и винаги е бил приканван да говори преди останалите сенатори. В случай на нужда Сенатът винаги е можел да му връчи управлението на някоя провинция. Би могъл да поеме и други задължения, като например снабдяването на града със зърно.

Консултум (мн.ч. — консулта) — думата, с която са се наричали сенатските укази. Подобни укази не са имали силата на закон; за да се превърне в закон, консултумът е трябвало да бъде представен за гласуване пред трибутните комиции или пред плебейското събрание, които решавали дали да го приемат, или отхвърлят. И все пак имало много консулта, които не са били поставяни за гласуване пред народа и все пак са се ползвали с тежест на закон; такива са били решенията на Сената относно това, кой ще управлява дадена провинция, дали да се обяви война, или да се продължи вече започната, кой ще получи командването на дадена армия. Обикновено външните дела на републиката са се водели единствено от Сената, без да е имало нужда решенията му да бъдат подлагани на обсъждане от народа.

Контуберналис — латинският термин за кадет — най-низшият офицерски чин в армията, без да се включват центурионите; никой центурион не може да бъде кадет. Центурионите са опитни, практически професионални войници.

Конфареацио — най-старата и стриктната от трите форми на бракосъчетание, прието в римското общество. По времето на Гай Марий само някои патриции продължавали да се придържат към нея — във всеки случай далеч не всички, след като това няма отношение към съсловната им принадлежност. Според закона при такава форма на брак младоженката минава от ръцете на баща си право в ръцете на съпруга си, без да й бъде оставена ни най-малка свобода или самостоятелност. Това е и една от причините конфареацото да не бъде популярно, тъй като другите форми на бракосъчетание позволявали на жената по-голям контрол над зестрата й и собствените й дела. Другата причина се състои в трудностите, пред които се виждат изправени желаещите развод. На развода (дифареацио) се гледало като на нещо изключително неприятно, отнемащо излишно енергия за решаването на религиозните и правни проблеми, които създава. Поради това и всеки е гледал да го избягва, освен при твърде наложителни обстоятелства.

Концио (мн.ч. — конционес) — предварително заседание, на което и да е от трите народни събрания, където се обсъждат повторно вече приети закони и се решава дали ще бъде гласувано тяхната отмяна или не. Подобно заседание може да бъде свикано единствено от магистрат, който има правото да свика и съответното народно събрание — центуриатните или трибутните комиции (и съответно техните предварителни заседания) се свикват от консул или претор, а плебейското събрание — единствено от народен трибун.

Корона — венец или корона. Терминът се е използвал обикновено за най-високите войнски почести. Според значението и стойността им короните се разделят на няколко:

Корона Граминея — венец от трева, който се връчва на човека, спасил от гибел цял легион или — в изключителни случаи — цяла армия.

Корона Цивика — „гражданският“ венец, изплетен от обикновени дъбови листа. Връчвал се е на онези, които са спасили живота на бойни другари и не са отстъпили нито крачка от тях до самия край на сражението.

Корона Аврея — първата от по-скромните по своя смисъл награди (която е била с доста по-голяма материална стойност от предните две, което показва, че е била въведена значително по-късно). Златна корона, връчвана на победителя в единична хватка с врага и на онзи, който не е отстъпил по време на бой.

Корона Муралис — назъбена златна корона, връчвана на онзи, който при щурм на вражески град пръв прехвърли крепостните стени.

Корона Навалис — златна корона, украсена с фигурки на корабни носове, връчвана за проявена храброст по време на морско сражение.

Корона Валарис — златна корона, връчвана на първия, прехвърлил палисадите на вражи укрепен лагер.

Котабус — игра, с която са се забавлявали сътрапезниците в триклиния. Всеки бъркал в утайката на виното си и замервал с гъстата течност специално приготвения за целта плосък съд. Целта била в получилото се петно да се образуват най-много лъчи, но каква точно е била техниката, не знаем.

Кохорта — основна тактическа единица в римския легион, включваща шест центурии. Освен в необичайни обстоятелства легионът се състои от десет кохорти. Обикновено, когато една римска армия наброява до три-четири легиона, живата й сила се изчислява не в легиони, а в кохорти.

Кулибония — латинска мръсна дума, която според д-р Дж. Н. Адамс означавала проститутка, предлагаща на клиентите си анален секс; оттам и играта на думи, която си прави Публий Рутилий Руф с боните.

Кулус — основната латинска дума за анус.

Кума — първата гръцка колония в Италия, основана в началото на осми век пр.Хр. Намирала се на брега на нос Мизенум и по времето на Римската република се славела като морски курорт.

Кунум Лингере — доста груб латински израз, означаващ „да лижеш женски гениталии“.

Кунус — латинска мръсна дума, звучаща също толкова грубо, колкото и нашенската „путка“. Това и означавала.

Куратор Аноне — човекът, отговарящ за снабдяването на Рим със зърно от провинциите.

Куриатен стол — на латински, села курулис. Стол от слонова кост, пазен изключително за висшите римски магистрати; куриатният едил например можел да седи на такъв, но не и плебейският. Преторът и консулът също имали своите куриатни столове. Заедно с ликторите това бил вторият признак, по който си личало, че дадена личност е удостоена с империум. По принцип куриатните столове били изкусно издялвани, с крака, извити във формата на широко Х; имали само две доста ниски облегалки за ръцете, без друга за гърба. Римлянинът, облечен в тога, седял винаги изправен и пестял жестовете и движенията си, да не би да размести опасаната с труд около рамената, едната му ръка и гърба му дреха.

Курия (мн.ч. — курие) — първоначално курията била една от тридесетте основни административни единици, на които били разделени римляните, преди да се образуват трибите и класите. Представлявали практически отделни кланове, които се събирали в специални помещения; всяка курия била оглавявана от своя курио, или главатар, който бил избиран до живот. Залите за събрания, т.нар. курие ветерес, били накачулени една до друга на самия край на палатинския Палаций, точно над Триумфалния път. Макар и изгубили първоначалния си смисъл, куриете далеч не били забравени, дори напротив. Имало случаи, например осиновяването на патрицианско момче от плебейско семейство или прехвърлянето на империум върху някой висш магистрат според лекс куриата, когато са се свиквали някогашните куриатни комиции, в които всяка курия бива представена от по един ликтор.

Курия Хостилия — зданието, в което заседава Сенатът. Смята се, че е било построено от цар Тулий Хостилий, третият римски цар, откъдето и името му („сградата за събрания на Хостилий“).

Курсус Хонорум — „пътеката на честта“. Ако човек си постави за цел да стигне до консулския пост, то той трябва да преодолее няколко стъпала: първо, да бъде допуснат до Сената (или като се кандидатира и бъде избран за квестор, или според съгласието на двамата цензори, които по времето на Гай Марий все още имали решаващата дума); второ, дори да е бил избран за сенатор по втория начин, да служи като квестор; трето, да се кандидатира за претор и чак тогава да посегне и към консулството. Четирите стъпала — сенатор, квестор, претор, консул — представляват, най-общо казано, курсус хонорум. Нито едилската (независимо дали става дума за куриатен или плебейски едил), нито трибунската длъжност се считали за част от курсус хонорум, но повечето имащи аспирации към консулската длъжност твърде добре си давали сметка, че за да се надяват на успех при изборите, трябва да са си спечелили име като народен трибун или едил. Цензорската длъжност, давана само на хора, били вече консули, също не се смятала за част от курсус хонорум (вж. магистрати).

Кълчища — груба тъкан от слепнали се влакна, която в древността се извличала от кленовия „памук“ или от най-жилавата част на лененото стъбло. Използвали се за уплътняване, но най-вече за фитили за лампа.

Ланувиум — днешно Ланувио.

Лар, Лари (лат.мн.ч. — ларес) — ларите били сред „най-римските“ от всички божества и не притежавали нито форма, нито пол, нито митология, нито дори имали установен брой. Били най-красноречивият пример за нумина (вж. нумен). Имало различни видове лари, които представлявали обикновено духове — закрилници или пък извор на жизнените сили на определено място в пространството (например кръстопътищата или границите), на определена социална прослойка (като семейството, което винаги си имало някой домашен лар), определена дейност (например мореплаването) или цял един определен народ (така например Рим се смятал за закрилян от своите обществени лари). В епохата на късната република ларите започнали да бъдат изобразявани под формата на малки статуйки като двойка младежи с куче, но е твърде съмнително да се смята, че в мисленето на римляните ларите наистина са били само двама или че са притежавали точно тази или каквато и да била друга форма — просто непрекъснато усложняващият се живот изисквал и на ларите да бъде лепнат някакъв „етикет“.

Ларес Пермарини — ларите — закрилници на пътуващите по море.

Ларес Преститес — ларите-закрилници на държавата наричали ги още „обществени лари“.

Ларий, езеро — днешното езеро Комо.

Латински права — Определен граждански статут, стоящ по средата между статута на италийски съюзници и този на римските граждани. Радващите се на латински права споделяли много от привилегиите на римските граждани: поделяли поравно с тях военната плячка, можели да сключват договори с граждани и да търсят законова защита за тях, можели да сключват брак с римски граждани и имали право на обжалване на смъртна присъда. В същото време били лишени от правото на суфрагиум, сиреч от правото да участват в каквито и да било избори, както и от правото да участват в съдебните журита. След въстанието във Фрегеле в 125 г. пр.Хр. магистратите в латинските градове и области получили правото да придобиват пълно римско гражданство за себе си и за преките си наследници.

Лациум — онази област в Италия, в която се намирал Рим. Северната й граница бил Тибър, южната — областта навътре от Цирцеи, а на изток граничела със земите на сабините и марсите.

Легат — на латински легатус. Легати се наричали най-висшите членове на римския военен щаб. За да бъде считан за легат, офицерът трябвало да бъде най-малкото сенатор, а често дори бивш консул (по всичко изглежда, че мнозина зрели политически мъже изпитвали непреодолимо влечение към армията и доброволно предлагали услугите си на пълководците, започващи обещаващи кампании). Легатите отговаряли единствено пред главнокомандващия и били по-висши по чин от военните трибуни.

Легион — най-малката единица в римската армия, която можела да води самостоятелно война (въпреки че подобни случаи били редки). По времето на Гай Марий, за да се впусне във военна кампания, римската армия трябвало да се състои най-малкото от четири легиона, но пък и рядко от повече от шест. Единични легиони, които не можели да разчитат на подкрепления, играели ролята на местни гарнизони в области като Испания, където съпротивата на местните племена била ожесточена, но в доста случаи безпомощна. Легионът наброявал около пет хиляди души войници, разделени на десет кохорти, всяка от тях — на шест центурии. Към тях били прикрепени около хиляда души спомагателни части, които не влизали в сражение, както и сравнително скромни кавалерийски дружини. Всеки легион разполагал изключително със собствена артилерия и материална част. Ако е под върховното командване на консул, се предвожда от военни трибуни, най-много шестима на брой; ако главнокомандващият е бивш консул, легионът се командва или от него самия, или от легат. Редовните офицери били центурионите, по шестдесет и шест на легион. Въпреки че всички войници в легиона живеели в общ лагер, всеки бил разпределен по центурия, а в самата центурия — по групи от по осем души (една центурия всъщност включвала само осемдесет бойци — останалите двадесет души били от спомагателните части, които не влизали в сражение).

Легионер — най-общо войник, служещ в римската армия.

Лекс (мн.ч. — легес) — латинската дума за закон; използвала се понякога и вместо плебисцит, приеман от плебейското събрание. Законът се считал за влязъл в сила в мига, в който текстът му бъдел изписан върху бронз или камък и поставен в подземието на храма на Сатурн. Логиката обаче подсказва, че престоят на закона в храма на Сатурн не е бил много дълъг, тъй като подземията трудно биха побрали всички таблици, съдържащи текстовете на действащите римски закони — дори по времето на Гай Марий. Още повече, че римската хазна също се пазела под Сатурн. Без никакво съмнение таблиците със законите имали навика да шестват насам-натам из различните храмове в града, преди да се установят за постоянно в едно от няколкото известни нам хранилища.

Лекс Апулея Агрария — първият от двата поземлени закона на Луций Апулей Сатурнин, които имали за цел преразпределението на част от обществения поземлен фонд между ветераните от Мариевите легиони. Този първи закон обхващал земите в Гърция, Македония, Сицилия и Африка. Би било логично да се приеме, че всички тези територии са били римско притежание от по-дълго време, но дотогава на тях се е гледало като на второстепенен проблем.

Лекс Апулея Агрария (секунда) — нарекла съм този закон „втори“ просто за по-удобно — така хем ще подчертая разликата между него и първия аграрен закон, прокаран от Сатурнин, хем ще спестя на непросветения в римското право читател пълното латинско название на законопроекта. Текстът на втория закон включвал клетвата за вярност и именно той бил причината за разгорещените дебати в Сената, предизвикани от нечии накърнени интереси. Какви точно са били тези интереси, и до днес се водят спорове из академичните среди. Аз самата съм си избрала за най-вероятна причина за споровете фактът, че оспорваните земи в Трансалпийска Галия и Близка Испания са били сравнително отскоро завзети и са били обект на ламтежите както на многобройните търговски съдружия, така и на едрите скотовъдци, които навярно са плели дългогодишни интриги новозавоюваните плодородни земи да им бъдат дадени на тях. Подобна хипотеза се потвърждава и от традиционното мислене у древните, че Западът е изключително богат на залежи на руди и минерали. Мисълта, че точно тези богати земи ще отидат за ветераните — пролетарии, навярно би се видяла на мнозина непоносима.

Лекс Апулея де Майестате — законът за държавната измяна, прокаран от Сатурнин по време на първия му мандат като народен трибун. Отнемал контрола над съда за държавна измяна от компетенцията на центуриатните комиции, тъй като при подобно положение било практически невъзможно да се повдигне обвинение срещу когото и да било, освен ако заподозреният сам не признае публично, че се е надигнал на война срещу Рим. Законът се занимавал и с различните степени на държавна измяна, без да забравя казусите с онези деяния, считани най-общо за „дребна измяна“. На конническото съсловие било връчено организирането на специален съд (квестио), който имал за задача изслушването единствено на дела, свързани с държавна измяна. В този съд и заседатели, и председател били единствено конници.

Лекс Апулея Фрументария — Сатурниновият закон за зърнените храни, който съм решила, че е бил приет по време на втория му мандат като народен трибун. След като почти четири години в Сицилия не затихва Второто въстание на робите, възможно е в Рим да е настъпила осезателна липса на зърно. Друга причина да смятам, че законът е приет през втория мандат на Сатурнин, са сведенията, с които разполагаме, че точно тогава той започва най-целенасочено да ухажва бедните слоеве в града.

Лекс Вилия Аналис — прокаран в 180 г. пр.Хр. от народния трибун Луций Вилий. Посочвал определена възрастова граница за заемане куриатните магистратури (най-вероятно тридесет и девет години за претор и четиридесет и две за консул). По всичко личи, че в закона изрично се е държало да измине срок от поне две години между заемането на преторската и консулската длъжност, както и десет години между два последователни консулски мандата на един и съши човек.

Лекс Вокония де Мулиерум Хередитатибус — приет в 169 г. пр.Хр., законът строго ограничавал правото за наследство по завещание на жените. При никакви обстоятелства жена не може да бъде посочена като главен наследник, дори да е единствено дете на покойника — най-близките й роднини от мъжки пол (естествено по бащина линия) я измествали на второ място. Цицерон споменава случай, при който се оспорвал въпросният закон, защото имуществото на покойния не било предварително оценено от ценза; което обаче не попречило на претора (Гай Вер) да лиши дъщерята от каквото и да било наследство. Най-вероятно са съществували начини законът да се заобиколи, защото са останали сведения за поне няколко наследнички от женски пол, които са се сдобили със завидно имущество покрай нечие завещание (например третата жена на Антоний Фулвия). В книгата си съм помогнала на Корнелия, майката на братята Гракхи, да си издейства официалния отказ от наследство на претендента сенатор. Друг възможен казус е при липсата на какъвто и да бил друг роднина по бащина линия покойникът умишлено да не е оставил завещание и в такъв случай според някогашния закон децата му да го наследят, независимо от пола си. Изглежда, решаващата дума по въпроса е имал градският претор, който имал свободата да решава сам как най-добре да постъпи с нечие наследство; по всяка вероятност не е съществувал съд, който да се занимава със законността на завещанията и градският претор се е оказвал последната инстанция.

Лекс Домиция де Сацердоциис — законът бил прокаран в 104 г. пр.Хр. от народния трибун Гней Домиций Ахенобарб и отнемал контрола върху членството в жреческите и авгурските колегии от вече приетите членове, които по традиция избирали новопостъпващите. Според новия закон бъдещите членове и на двете колегии щели да бъдат избирани на заседание на трибутните комиции, при което ще участват представители само на седемнадесет от трибите, изтеглени при жребий.

Лекс Лициния Сумптуария — закон за лукса, прокаран от някой си Лициний Крас около 143 г. пр.Хр. Забранявал сервирането на определени ястия на публични банкети, включително стридите и сладководните змиорки. Също така забранявал да се носи прекалено често и фрапантно пурпур.

Лектистерниум — умилостивителен религиозен акт, спазван при период на дълбока криза. Скулптурни изображения на най-важните божества се слагали две по две — мъж и жена — на легло, предлагала им се храна и им се отдавала висока почит.

Лемана, езеро — днешното Женевско езеро.

Лернейската Хидра — зловещо създание, убито от Херкулес. Имало седем глави, но щом някоя от тях бивала отсечена, на нейно място мигновено изниквала нова. Оттам думата придобила значението на проблем, който тъкмо изглежда решен веднъж завинаги, когато се налага човек повторно да се справя с него.

Лигер, река — днешната Лоара във Франция.

Лигурия — планинската област, намираща се между реките Арн и Вар и влизаща навътре в сушата до билото на Приморските Алпи и Лигурийските Апенини. Най-оживеното пристанище било Генуа, а най-големият град навътре в сушата — Дертона. Тъй като обработваемата земя била малко, Лигурия била като цяло бедна. Славела се е най-вече с непраната си вълна, от която се шиели качулки и наметала, включително и войнишкият сагум. Другият широко разпространен местен поминък било пиратството.

Ликтор — една от няколкото появили се за пръв път в Рим обществени длъжности. Ликторът служел единствено на Сената и на народа. Съществувала Колегията на ликторите броят на членуващите в нея е неизвестен, но по всяка вероятност достатъчен, за да може да се осигури личният ескорт на всеки от магистратите, притежаващи империум, едновременно извън и вътре в границите на Рим, както и да се изпълняват различни други задачи. Сигурно няма да е пресилено, ако определим броя на ликторите на двеста или триста души. Ликторът трябвало да бъде римски гражданин, но като се имат предвид ниските им заплати, повече от сигурно е, че мнозинството ликтори произлизат от бедните слоеве — ликторът винаги е зависел от щедростта на онези, които придружавал. В самата колегия ликторите били разделени на групи по десет души (декурии), всяка от които се командвала от т.нар. префект, които от своя страна се подчинявали на няколкото президенти. В рамките на Рим ликторът ходел облечен в бяла тога и нищо друго; извън Рим си слагал пурпурна туника и широк черен пояс, украсен с металически ръб; при погребение се слагала черна тога. За по-удобно върху картата си съм разположила сградата на Колегията на ликторите зад храма на ларите престити, в източния край на Форум Романум, но в действителност за това няма никакви свидетелства.

Лилибеум — главният град в западния край на остров Сицилия.

Лимец — особен сорт пшеница (Triticum spelta), от която се получава фино и меко брашно, неизползваемо за месене на хляб, но затова пък било идеално за сладкиши.

Лирис, река — днешната река Гариляно в Италия.

Лихнитес — терминът, използван от Плиний Стари за някакъв скъпоценен камък, открит в Западна Нумидия. В днешно време учените смятат, че става дума за турмалин.

Лугдунум — днешният Лион във Франция.

Лугдунумски проход — името, което избрах за днешния проход Малки Сан Бернар, свързващ Италийска с Трансалпийска Галия. Намирал се на много голяма надморска височина, но хората го знаели и още преди Гай Марий се случвало понякога да го използват. Големият проход Сан Бернар също бил познат на пътниците, но никой не минавал през него. И двата прохода били завардена откъм италийската им страна от келтското племе саласи, което населявало сегашната област Вал Д’аоста.

Луструм — латинската дума, която се използвала да обозначи едновременно петгодишния мандат на цензорите и церемонията, с която цензорите официално приключвали с ценза (преброяването) на римския народ на Марсово поле.

Мавритания — днешно Мароко. По времето на Гай Марий с това име се обозначавал крайният африкански запад. Границата между Мавритания и Нумидия била течението на реката Мулухат, на около 960 км западно от Цирта. Жителите на Мавритания се наричали маври; като раса принадлежали към берберските народи. Столица на страната им бил град Тингис (днешен Танжер). Управлявали се от царе; по времето на Югуртинските войни мавританският цар се е казвал Бокх.

Мавър — с думата се обозначават берберите, населяващи Мавритания.

Магистрати — представителите на изпълнителната власт в Рим, публично избирани от Сената и народа. Докъм средата на републиканската епоха всички политически мъже, които заемали римските магистратури, трябвало да бъдат членове на Сената (избраните за квестори обикновено били допускани до Сената още при първата цензорска година), което давало определено превъзходство на Сената над народа — превъзходство, което на свой ред народът (в лицето на плебса) щял да неутрализира с присвояването правото на законодателна дейност.

Магистратите представлявали изпълнителното тяло на управлението. Подредени по старшинство, най-нисшият от всички магистрати бил военният трибун, който по принцип не бил навършил дори нужната възраст да бъде приет в Сената, но това не му отнемало правото да се смята за истински магистрат. След него идвал квесторът, а по-нататък народният трибун и плебейският едил. Куриатният едил бил най-нисшият от магистратите, притежаващи империум. Над него стоял преторът, а най-отгоре — консулът. Цензорът заемал специално място, защото макар че като магистрат не притежавал империум, не можел да получи поста си, ако преди това не е бил консул. Във време на голяма опасност Сенатът бил упълномощен да назове един-единствен магистрат, надарен с безгранична власт — диктатор. Диктаторът управлявал в период само от шест месеца, но след изтичането на мандата си не бил задължен да се отчита пред никого и за нищо, извършено от него или по негово нареждане по време на управлението си. Самият диктатор лично назначавал началника на конницата, който бил дясната му ръка в управлението и практически главнокомандващ.

Майестас минута — буквално „дребна измяна“, наричана така, за да се направи разлика от случаите, когато човек се лишава от римското си гражданство и се счита за официално обявил война на Рим. Пръв Луций Апулей Сатурнин при първия си мандат като народен трибун в 103 г. пр.Хр. сложил майестас минута в таблиците със закони и организирал специалните съдилища (квестио) да изслушват обвиненията в подобно престъпление, считано за криминално. В състава на съдебните заседатели влизали изключително конници, а онези, които се изправяли пред съда, били сенатори. След въвеждането на закона на Сатурнин старата практика обвиненията в държавна измяна — пердуело — да се представят пред центуриатните комиции се прекратила.

Македония — за римлянина от републиканската епоха с този термин се обозначавала територия, далеч по-голяма от това, което представлява днес Македония. Започвала от източния бряг на Адриатическо море, на юг от Далмация, в една определена точка, където се е намирал град Лис; после границата слизала на юг и достигала Епир, а двете най-оживени пристанища на адриатическото крайбрежие, където пристигали повечето от корабите от Италия, били Дирахион (по-късно Драч, днес Дурас в Албания — Б.пр.) и Аполония (близо до дн. Фиери в Албания — Б.пр.). На север Македония граничела с Мизия; границата вървяла на изток по билото на планинската верига, от която извират Морава, Аксий (Вардар), Стримон (Струма) и Нестос (Места). На юг Македония граничела с гръцка Тесалия, а от другата страна на Нестос била Тракия, като под Македония продължавала да се разбира тясната брегова ивица покрай Егейско море, стигаща чак до Хелеспонта. Македония била досегаема за цивилизацията единствено по протежението на големите реки; често обаче долините на Морава, Аксий, Стримон и Нестос се оказвали широко отворени за варварските племена, нахлуващи от Мизия и Тракия — по времето на Гай Марий особено чести били нахлуванията на келтското племе скордиски и на тракийското племе беси. На юг единствената удобна връзка между Македония и Тесалия бил проходът при долината Темпе. Първоначалните жители на Македония били навярно от германо — келтски произход; с вековете няколко последователни вълни нашественици от дорийски, тракийски и илирийски произход се смесили с автохтонното население. Разделена в продължение на столетия от естествените си топографски бариери на малобройни племена и народи, склонни най-вече да воюват помежду си, Македония се обединила в политическо цяло едва при преките предшественици на Филип II. Именно Филип II и синът му Александър Велики не само извели Македония на световната политическа сцена, но дори й отредили главната роля. След смъртта на Александър Македония била разкъсана от изтощителните династически борби между претендентите за царския престол, което я превърнала в лесна плячка за Рим. Последният македонски цар Персей загубил окончателно властта си в 167 г. пр.Хр. след разгрома при Пидна от легионите на Емилий Павел. Римските опити за устройването на Македония в самоуправляваща се република се провалили и в 146 г.пр.Хр. Македония била включена в състава на разрастващата се Римска империя в качеството на провинция.

Малака — днешна Малага в Испания.

Мамилианска комисия — специалният съд, свикан от народния трибун Гай Мамилий Лиметан в 109 г. пр.Хр. Бил упълномощен да разследва сделките, които нумидийският цар Югурта се предполагало, че е сключвал в различни години с определени римляни, предимно висши магистрати.

Манипула — старата тактическа единица в римския легион. Състояла се само от две центурии войници и по времето на Гай Марий се оказала твърде малобройна, за да е боеспособна срещу огромните варварски пълчища, с които римляните трябвало да се сблъскат. Затова и Марий я премахнал окончателно като тактическа единица.

Манумисио — акт на даване личната свобода на роб. Буквално означава „изпускам от ръката си“. Ако господарят на роба е римски гражданин, то и освободеният роб автоматично получава римско гражданство и взимал за свое име името на господаря си, прибавяйки го към своето като когномен. Робът можел да получи свободата си по няколко различни начина: като сам се откупи със собствените си спестявания, като получи специалното благоволение на господаря си по повод някое знаменателно събитие, например навършването на пълнолетие на него или на някой от синовете му, като се навършат предварително договорените години служба или според завещанието на покойния господар. Въпреки че пред закона освободеният добивал равни права с бившия си господар, в действителност бивал задължен да се признае за негов клиент, освен ако официално не бъдел освободен и от това си задължение. Иначе имал твърде малко случаи да се възползва истински от получената свобода, защото по закон се включвал в състава на някоя от двете (от общо четирите) градски триби — Есквилина или Субурана и по този начин личният му глас практически нищо не е означавал пред трибутните комиции; почти задължителната за всеки освободен малоимотност не му позволявала да се запише и в някоя от петте икономически състоятелни класи, което му отнемало възможността да гласува и в центуриатните комиции. Тъй или иначе, повечето роби в Рим мечтаели някой ден да бъдат освободени не толкова заради собствения си интерес, колкото заради децата си. Щом един роб получел свободата си, той започвал да се нарича официално „освобожденец“ и до края на живота си носел върху главата си малка, конусовидна шапчица, наричана „шапчицата на свободата“.

Маркомани — едно от трите негермански племена, участвали в германското преселение от 120 г. пр.Хр. Маркоманите били келти, близки до бойците от Бойохемум и прародината им била по горното течение на Елба в днешна Чехия. Присъединили се към кимврите и тевтоните около седмата година на голямото преселение — 113 г.пр.Хр.

Марси — един от най-многобройните народи, населяващи Италия в древността. Марсите живеели около езерото Фуцине, което им принадлежало изцяло. Поселенията им стигали чак до най-високите части на Апенините. Марсите контролирали планинските проходи откъм западната им страна — от страната на Рим. Историята показва, че са били винаги лоялни към Рим и никога не са се съюзявали нито със самнитите, нито с Ханибал. Били войнолюбиви, радвали се на големи богатства и се знае, че са възприели латинския език рано. Главният град в областта бил Марувиум; Алба Фуценс, надвишаващ го и по брой на жителите си, и по икономическо значение, бил колония, основана от римляните на марска територия и се ползвал със статут на латински град. Марсите почитали змиите и се славели като змиеукротители.

Марсово поле — намира се на север от Сервиевите стени, на юг е заградено от Капитолия, на изток — от Пинцийския хълм, а от всички други страни е заобиколено от голямата извивка на Тибър. На Марсово поле са се настанявали на лагер легионите, чиито пълководци са очаквали своя триумф, а през останалото време са се провеждали упражненията по бойна подготовка на римските юноши. Там са се намирали и конюшните на конете, използвани в надбягванията с колесници, провеждали са се събранията на центуриатните комиции и се е водела голяма част от търговията в града. Неизползваните площи са били превърнати в обществени паркове и градини. Марсово поле е пресечено от юг на север от Вия Лата (Фламиниевия път).

Марта — сирийската гадателка, която предрекла, че Гай Марий ще бъде римски консул седем пъти поред, преди той да е бил избран дори веднъж. Накарала Марий да й обещае, че ще я вземе със себе си в Рим, където до смъртта си живяла в неговия дом и скандализирала жителите на града с боядисаната си в пурпур носилка. Втората част на предсказанието й, а именно, че племенникът на Мариевата съпруга Юлия ще стане още по-велик от своя чичо, е чисто моя измислица; подобно предсказание ми беше нужно, за да придам повече логика на събития, които ще има да се случват в друга книга.

Масилия — днешна Марсилия. Това великолепно пристанище в южна Трансалпийска Галия, намиращо се недалеч от устието на река Родан, било основано от гръцки колонисти около 600 г. пр.Хр. Масилиотите, както се наричали жителите на града, скоро прокарали търговски пътища към вътрешността на Галия, по които се осъществявал и културен обмен. Така станало възможно относителното елинизиране на галските племена, живеещи в близост до търговските пътища — нещо, което важи особено за волките тестосаги от Толоза, лигурите от Никея и Порт Херкулис Монеци (днешните Ница и Монако), както и някои други племена, живеещи по долното течение на Родан. Масилиотите донесли със себе си в Галия лозята и маслината. Жителите на града бързо установили реалния потенциал на Рим и по времето на Втората пуническа война се съюзили с него против Картаген. Именно жалванията на масилиотите от нападенията и издевателствата на кръвожадните салувии от Западна Лигурия подтикнали известната галска експедиция на Гней Домиций Ахенобарб в 122 г.пр.Хр. и основаването на провинция Трансалпийска Галия.

Мацелум — пазар от сергии на открито.

Медиоланум — днешно Милано.

Ментула — мръсната латинска дума за „пенис“.

Ментулам како — буквално: „Да ти сера на кура!“

Мерда — латинска мръсна дума, която повече се използвала за животински изпражнения, отколкото за човешки.

Метела Калва — сестрата на Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус и на Квинт Цецилий Метел Нумидик. Била жена на Луций Лициний Лукул и майка на братята Лукули. Една от малкото жени от епохата, за които изворите благоволяват да ни съобщят нещо; през целия си живот имала склонност да си избира любовници от низшите обществени прослойки и да обкръжава любовните си афери със скандали.

Миним — яркочервена естествена боя, с която триумфиращият пълководец намазвал лицето си, за да заприлича на статуята от теракота на Юпитер Оптимус Максимус.

Минойски — това не е дума, която би използвал един римлянин! Терминът е използван в наше време (най-вероятно е да е бил измислен от сър Артър Еванс), за да се обозначи цивилизацията, появила се на остров Крит и просъществувала в континентална Гърция през голямата част от второто хилядолетие пр.Хр. Сложила съм термина в устата на Сула при един определен разговор единствено в интерес на простотата и яснотата. Без никакво съмнение римляните твърде добре са знаели за съществуването на въпросната цивилизация, но как точно са я наричали, за нас остава тайна.

Митридат — име, характерно за владетелите на Понт. Имало шестима царе на Понт, наричащи се Митридат, последният от които е и най-великият измежду тях. В династията на Митридатидите (както е правилно да я наричаме) твърдели, че са наследници на старите персийски царе, особено на Дарий Велики, но чертите по лицата на мъжете, изобразени върху прекрасните понтийски монети, подхождат повече на германци или тракийци.

Модий — мерна единица за зърно в Рим. Един модий тежал шест килограма.

Моза, река — днешната Мьоза (на холандски Маас).

Монс Генава, проход — как точно са наричали римляните днешния алпийски проход Монженевр, свързващ земите около горното течение на реката Дора Рипария в Италия с тези около горното течение на Дюранс във Франция, не знам. Затова си позволих да латинизирам съвременното френско название на прохода, с което да улесня читателя. Проходът бил навярно най-използваният, защото свързвал Емилиевия с Домициевия път.

Мулухат — днешната река Мулуя.

Мутина — днешният град Модена в Италия.

Мутул — река в централна Нумидия. Все още се водят спорове къде точно се е намирала. За книгата си съм предпочела да се съглася с Atlas of Classical History (ed. Richard J. A. Talbert) и да я изведа към река Баградас.

„Мъж на войната“ — Вир милитарис. Използвам думата за човек, който дължи цялата си кариера на службата си в армията и който е продължил да служи като висш офицер и след като е участвал в задължителния брой военни походи, преди да му бъде разрешено да се оттегли. Подобни личности се впускали в политическата борба, разчитайки на успех пред избирателите си благодарение на славните си военни подвизи. В действителност мнозинството от истинските „мъже на войната“ нехаели за политиката, но правилата в римското общество били такива, че за да получат върховното командване на някоя армия, налагало се да потърсят избирането си поне за претор. Примери за „мъже на войната“ били Гай Марий, Квинт Серторий, Тит Дидий, Гай Помптин, Публий Вентидий и други. Но диктаторът Гай Юлий Цезар например, известен като най-великия римски пълководец на всички времена, никога не е бил „мъж на войната“.

Набедреници — метални пластини, сложени отпред на крака, за да пазят най-вече пищялите. Връзват се с ремъци зад коленете и глезените. Единствени в римската армия подобни са носили центурионите, за които набедрениците били нещо като знак за заеманата служба.

Нагръдник — малка метална плочка, най-често квадратна, но понякога кръгла, изкована от бронз или стомана, която се слагала на гърдите, за да ги предпазва от удар.

Нарбон — днешна Нарбона във Франция.

Народ — формално терминът обхващал всички римски граждани, които не са членове на Сената. В него се включвали както патриции, така и плебеи, както богаташи, така и пролетарии.

Народен трибун — службата на народния трибун се появила скоро след установяването на републиката, когато плебейското съсловие влязло в пълен разрив с патрицианското. Избирани от новосформиралата се институция на плебейското събрание, народните трибуни давали тържествено клетва, че ще се борят за закрилата живота и собствеността на всички членове на плебейското съсловие. До 450 г. пр.Хр. броят на народните трибуни нараснал на десет. По времето на Гай Марий колегията на народните трибуни била истински трън в очите на Сената, не само на патрициите, независимо от това, че всеки народен трибун ставал автоматически сенатор. Според така и ненаписаната черно на бяло римска конституция, формално те не се считали за притежаващи каквато и да е власт, понеже не били избирани от целия народ (сиреч както от плебеите, така и от патрициите). Властта им обаче се основавала на клетвата, която от своя страна цялото плебейско събрание произнасяло пред тях — а именно, че ще уважава и защищава свещената неприкосновеност на своите избраници. Названието им „трибуни“ навярно се дължи на факта, че в плебейското събрание се гласува според принципа на разделение по триби. Действителната власт на народните трибуни се изразявала в правото им на вето не само върху всички закони, но и върху почти всички сфери на управленческата дейност изобщо: народният трибун можел да наложи своето вето върху решенията и действията на собствените си колеги трибуни, както и върху делата на всеки друг римски магистрат; можел да наложи ветото си върху избора на някое от народните събрания, върху сенатските укази, дори върху въпросите, засягащи войната и мира и външната политика. Само диктаторът (и може би интеррексът) стоял над трибунското вето. В границите на своето плебейско събрание народните трибуни били всемогъщи: само те можели да го свикват на всеобщо заседание, само те можели да свикат и заседанията при ограничен състав, на които се обсъждали определени належащи въпроси (тези заседания се знаели като концио); само те можели да прокарват плебисцити и в крайна сметка притежавали правото да наказват със смърт всеки, който се осмелявал да попречи на прокарването на политиката им.

В ранния и средния период от историята на републиката народните трибуни не били членове на Сената, дори и след като с годините си присвоили правото да решават кога да свикват Сената на заседание. Но според приетия около 149 г. пр.Хр. лекс Атиния всеки, който бивал избран за народен трибун, автоматично ставал член на Сената. Това означавало, че да бъдеш избран за народен трибун се превръщало в принципно нов начин да намериш място в Сената — без да се съобразяваш задължително, както било допреди, с цензорите. По времето на Гай Марий на длъжността на народния трибун вече се гледало като на същинска магистратура, но той така и нямало да получи империум. Освен това всички правомощия на народния трибун се ограничавали до първия километричен камък вън от стените на Рим.

Било прието човек да служи само един път като народен трибун, да встъпва в длъжност на десети декември и да сдава властта си на девети декември следващата година. Гай Гракх обаче доказал, че обичаите в случая не били закон, и сполучливо се кандидатирал за втори пореден мандат като народен трибун. Истинската сила на трибунската длъжност се кореняла в правото му на вето, което превръщало функциите му повече в обструктивни, отколкото в инициаторски.

Неапол — една от най-големите и значителни гръцки колонии, основани в Южна Италия, независимо от факта, че попада под римско владичество още в края на трети век пр.Хр. По времето на Ханибаловия поход неаполитанците се оказали достатъчно мъдри да не останат лоялни на Рим и така да си спестят земите, които иначе римляните биха им отнели като наказание. По времето на републиката Неапол бил значително по-малко пристанище от Путеоли, но това не пречело търговията в града да процъфтява.

Нектар — питието на боговете. Явно се е правело на основата на мед.

Немавз — днешен Ним във Франция. Намирал се от западната страна на солниците при делтата на Родан и от времето на Гней Домиций Ахенобарб (около 120 г. пр.Хр.) бил свързан с път с град Арелат от източната страна на делтата. Докато чакал германците в 104 г.пр.Хр., Гай Марий се заел с твърде необходимите възстановителни работи по пътя.

Немо — латинската дума за „никой“.

Нефас — латинската дума за „безбожно дело“.

Никомед — име, носено от мнозина царе на Витиния. Имало поне трима или четирима царе с това име — учените и до ден-днешен не могат да определят точно броя им.

Нобил — буквално „благороден“. Думата се използвала за човек, който вече е бил консул, и за преките му наследници; в действителност „нобилитетът“ представлявал изкуствено създадена аристокрация, която да задоволи плебейския стремеж за изравняване с патрицианското съсловие. Появата й е свързана с все по-честата практика за консули да се избират плебеи, които във втората половина от историята на републиката заемали този пост по-често от патрициите. По времето на Гай Марий принадлежността към нобилитета имала огромно значение. Някои съвременни авторитети в науката разширяват смисъла на термина и го използват за всички, които са били претори, без задължително да са достигали до консулска длъжност. Аз лично съм предпочела да го огранича в първоначалния му смисъл, водена от съображението, че колкото повече нобили се нароят, толкова по-малко значение би имало от положението им като такива. Затова в книгата ми нобили са само онези, които принадлежат към фамилията на някой бивш консул.

Номен (мн.ч. — номина) — фамилното име или с други думи името на генса. Корнелий, Юлий, Домиций, Ливий, Марий, Марций, Сулпиций и т.н. са все фамилни имена. Гледала съм да не използвам много често думата генс в книгата си, защото покрай нея и имената ще минат в женски род — казвало се е не генс Юлий, а генс Юлия. За да спестя възможните обърквания на незнаещите латински, съм предпочела да пиша: „фамилията Юлий“ или още по-добре просто „Юлиите“.

Норикум — областта, която в днешно време бихме нарекли Източен Тирол или Югославски Алпи (а защо не просто Словения?). Жителите й се наричали тавриски и били келти. Главният им град бил Норея.

Носилка — представлявала покрита дървена кабинка с четири крака, висящи отдолу, върху които се държала, щом я оставели на земята. От двете й страни стърчали дълги, хоризонтални летви, за които можели да се хванат от четири до осем души носачи. Носилката била изключително бавноподвижна, но затова пък била най-удобното за самия пътник транспортно средство, което древните познавали.

Нуманция — малко градче с около четири хиляди жители келтибери, намиращо се по горното течение на река Дурий в Близка Испания. Нуманция се съпротивлявала успешно срещу няколко различни римски армии и пълководци, които я обсаждали безуспешно, като се почне от времето на Катон Цензор в 195 г. пр.Хр. и се свърши с безплодните опити на Хостилий Манцин в 137 г.пр.Хр. Едва в 135 г.пр.Хр., когато под стените на града се явил Сципион Емилиян и затегнал обръча около него в продължение на осем месеца, защитниците се предали. Сред обсадителите били Югурта Нумидиецът, Гай Марий, Публий Рутилий Руф и Квинт Цецилий Метел Нумидик, все членове на щаба на Сципион Емилиян. При падането на града в желанието си да даде пример за назидание на останалите келтибери, които все още се надявали на победа над римляните, Сципион Емилиян буквално го сринал със земята, избил на място част от населението, а останалата разселил насилствено.

Нумен (мн.ч. — нумина) — буквално „божествена сила“ (но в същото време „кимване с глава“). В действителност нумен е дума, използвана повече от днешните историци, отколкото от самите римляни, и с нея се обозначава своеобразната безтелесна природа на местните италийски и римски божества, ако изобщо можем да ги наречем божества. Повече би им подхождало да ги определяме като духовни сили. Старите богове представлявали силите, които направлявали хода на нещата, като се почне от дъжда и вятъра, мине се през елемента, който ние наричаме „късмет“ и се стигне до отварянето и затварянето на една врата или правилното полагане на граничните камъни между нивите. Всички нумина били без лице, без пол и нямали разработена митология. С годините, когато в републиката станало признак на висока култура всичко да се върши по гръцки образец, много от първоначалните божества — нумина не само били кръстени с конкретни имена, но им бил отреден пол, дори в някои случаи и лице — това обаче не е причина да наричаме римската религия незаконороден хибрид на гръцката. За разлика от гръцката римската религия била толкова тясно обвързана с всички пластове на властта едновременно, че по никакъв начин едното не можело да бъде отделено от другото. Корените на това виждане върху живота трябва да се търсят още преди царския период, когато всички божества са били без име, пол и форма, а постепенното му изчезване от съзнанието на римляните чак до времето на всеобщата християнизация, когато самата императорска политика подкопава из основи старата държавна религия на Рим. По времето на Гай Марий, векове преди въпросната държавна религия да започне да губи почва, дори най-брилянтните умове сред римляните като Гай Марий или Гай Юлий Цезар се отнасяли съвестно към религиозните дела и не си позволявали никакви отклонения от предписаното. Най-вероятно е именно неясният характер на римските божества да е изпълвал римляните с неизбежното за всеки суеверие.

Нумидия — древното северноафриканско царство, което открай време е граничело с Картаген и го е заобикаляло от запад, юг и изток. По същия начин е заобикаляло и образуваната по-късно римска провинция Африка. Местното население било в основата си берберско и водело полуномадски живот. След разгрома на Картаген Рим в лицето на Сципионидите спомогнал за издигането царската династия на Масиниса. Столица на Нумидия бил град Цирта.

Одисей — легендарен цар на остров Итака. Един от главните герои в Омировата „Илиада“ и централна фигура в „Одисея“.

Олимпия — известното светилище на Зевс изобщо не се намира в близост до планината Олимп. Намира се в Елида, в западен Пелопонес.

Опидум — в смисъла, използван в книгата ми, укрепено селище, обикновено построено върху възвишение и имащо за цел да брани земите наоколо. Ограничила съм се да използвам термина единствено за твърдините в Дългокоса Галия.

Опус инцертум — най-старият от няколкото различни начина, които римляните знаели за иззиждане на стени. Практически се започвало от облицовката — издигали се две успоредни тънки прегради от ситни камъни и хоросан и чак след това получилата се кухина помежду им била запълвана с цимент — смес от черна поцолана, вар и натрошен чакъл. Археологическите разкопки свидетелстват, че въпросната техника на зидане датира не по-късно от 200 г. пр.Хр.; по времето на Гай Марий другите две познати на римляните техники все още не били изместили стария и опитан опус инцертум.

Ордо еквестер — вж. конници.

Освобожденец — роб, получил свободата си. Макар по закон вече да бил свободен (и съответно, ако господарят му е бил римски гражданин, да е станал също така римски гражданин), той оставал в клиентелата на бившия си господар и по времето на Гай Марий имал нищожни шансове да прокара своя собствен глас по който и да било въпрос — било прието всички освободени роби да бъдат причислявани към някоя от двете градски триби — Субурската или Есквилинската. В редки случаи се намирали достатъчно способни и безскрупулни освобожденци, които съумявали да натрупат състояние, да си спечелят нужното влияние и да направляват вота на трибата си.

Оскански — езикът, говорен от самнитите, луканите, френтаните, апулите, брутните и кампаните, населяващи се Италийския полуостров. В основата си е бил свързан с латинския, но различията били съществени. По времето на Гай Марий осканският език е бил все още широко разпространен, но истинските римляни се отнасяли с презрение към онези, които все още го използвали.

Остия — най-близкото до Рим морско пристанище, намиращо се на устието на река Тибър, на мястото, където в зората на римската държава се намирали най-богатите, ако не и единствените, солници в цяла Италия. В епохата на републиката градът бил укрепен и по време на Пуническите войни представлявал главната морска база на Рим. Често затлачван от пясъчни плитчини и наноси тиня, Остия никога не могла да се превърне в удобно и сигурно пристанище, но това не пречело в града постоянно да кипи живот. Бързото течение на Тибър, което носело и купища тиня със себе си, позволявало само на най-малките търговски кораби да отплават нагоре по реката и да стигнат самия Рим, затова най-често стоката за града се стоварвала в Остия и била препращана до Рим с ладии или дори най-обикновени лодки. В Остия имало доста складове за зърно. Градът си имал собствен квестор, който отговарял за разтоварването и поемането нагоре по реката на зърното, идващо от провинциите, и в същото време се занимавал със събирането на митата и акцизите.

Пад, река — днешната река По в Северна Италия.

Памфилия — област в южната част на Мала Азия, намираща се между Ликия (която от своя страна се намира срещу остров Родос) и Киликия (обърната към Кипър). Изключително високите Тавърски планини се спускали право към морето и правели бреговата ивица на Памфилия насечена и труднодостъпна. Вътрешността се губела в обширни борови гори и областта като цяла трудно изхранвала жителите си, търсещи препитание в твърде подходящия за географските условия поминък на морското разбойничество.

Пантеон — дума, използвана в днешно време за съвкупността от всички божества, които принадлежат на определена политеистична религиозна система.

Пантомима — първоначално гръцка театрална форма, пантомимата намерила своите най-запалени почитатели сред римляните, където от трети век пр.Хр. не преставала да си печели все по-широка популярност. Докато комедийните и трагедийните актьори задължително носели маски и се придържали в репликите си към строго отмерения ритъм на текста в пиесата, мимовете не криели лицата си и използвали по-скоро импровизаторска техника. Темите и ситуациите в репертоара се повтаряли, но индивидуалните изпълнения не съдържали никакви заучени диалози. Любителите на класическата комедийна или трагедийна драма смятали пантомимата за вулгарна, безвкусна и какво ли още не, но покрай римските игри популярността на новия жанр се разраснала дотолкова, че официалната драма останала на заден план. Не ще и съмнение, че пантомимата наистина е била смешна. Вероятно тя да е просъществувала чрез героите на комедия дел’арте — така например шареният костюм на Арлекин, използван изобщо от смешниците, напомня на т.нар. центункул, обличан най-често от идиота в пантомимното представление.

Папирус — бил открит гениален начин от сочните, гъбести стъбла на блатните тръстики в Египет да се произвежда материал, върху който да се пише; уви, единствено египетската тръстика се оказала подходяща за това производство, което между другото отнемало много време и търпение. Трудно е да се определи точно по кое време е била възприета техниката за преработване на суровото растително стъбло в гладки свитъци папирус, годни за писане и рисуване, но във всеки случай още преди възкачването на египетския престол на първия Птолемей в 322 г. пр.Хр. папирусът е бил въведен във всеобща употреба. Несъмнено именно широката употреба на папируса към 300 г.пр.Хр. е в основата на високата образованост, която започнала да се шири сред управляващите кръгове в Средиземноморието. Около 150 г.пр.Хр. римлянинът Фаний (вж. „Фаниева хартия“) открил нов процес, при който да се оползотворява дори най-злокачественият папирус — процес, който направил материалите за писане по-евтини и по-лесни за намиране.

Патавиум — днешна Падуа в Северна Италия. Най-процъфтяващият и бързо разрастващ се град в Италийска Галия.

Патерфамилиас — главата на семейството. Правото му да решава, както намери за добре, съдбата на членовете на семейството си било поддържано от римските закони.

Патра — днешен Патрас в Пелопонес. Намира се на изхода на Коринтския залив, откъм южната му (пелопонеската) страна и бил естествената (като се вземат предвид ветровете и морските течения) крайна спирка на пътуващите от Сицилия или Тарент към Гърция.

Патриции — първоначалната римска аристокрация. Патрициите били най-видните жители на полиса още преди в Рим да са се появили етруските царе и още тогава родовете им си изградили специалния статут на патриции, който им гарантирал престиж, недостижим за плебеите (независимо дали в рода им има, и то дори повече от един консул). Все пак с разрастването на републиката нараствала и политическата мощ на плебеите — паралелно с икономическата. Правата и привилегиите, които допреди имали единствено патрициите, постепенно преминавали и у плебеите и по времето на Гай Марий като цяло патрициите дори отстъпвали по богатство на мнозина плебейски фамилии. Не всички патрициански родове водели началото си от една и съща епоха: фамилиите на Юлиите и Фабиите например със сигурност били с цели столетия по-стари от тази на Клавдиите. Патрициите сключвали особен брак, наречен конфареацио, чиито клаузи го превръщали практически в доживотен, а на патрицианските жени така и не били позволени известни волности, които никой не би помислил да забранява на плебейските. Някои жречески длъжности можели да се изпълняват единствено от патриции — рекс сакрорум и фламен Диалис. В Сената също имало постове, които можели да се държат само от патриции — тези на интеррекса и на принцепса. По времето на Гай Марий в Сената редовно влизали представители на следните патрициански фамилии (които в мнозинството си се добирали и до консулската длъжност): на Емилиите, Клавдиите, Корнелиите, Фабиите (но единствено посредством осиновяване), Юлиите, Манлиите, Папириите, Пинариите, Постумиите, Сергиите, Сервилиите, Сулпициите и Валериите.

Патрон — патронус. Римското републиканско общество било изградено върху системата на патронатно — клиентни отношения. Макар че е твърде вероятно най-дребните търговци и предприемачи в Рим, както и наемните работници да не са били обвързани с тази система, със структурите си тя е обхващала всички обществени слоеве, основавайки се на простия принцип, че патронът поема под своя закрила и предлага помощта си на онези, които приемат да се смятат за негови клиенти (вж. клиент).

Педагог — учител и наставник на малки деца. Задачата му била да се погрижи за началното образование на подрастващите — четене, писане и аритметика. Обикновено за педагози били наемани роби или освобожденци, почти без изключение гърци, които живеели като членове на семейството. Все пак задължени били да преподават и гръцки, и латински.

Педарий — сенатор от втори разред, който не е заемал куриатна длъжност и е имал право само да се присъединява към изказано чуждо мнение, без да говори пред сенаторите си (вж. още Сенат).

Пелини — един от народите, населяващи Централна Италия, близък до марсите и сабините.

Пелопонес — Островът на Пелопс. Южната част на Гърция, свързана с континента единствено чрез Коринтския провлак. По времето на Гай Марий Пелопонес не е бил от никакво икономическо или стратегическо значение, още повече че е бил твърде рядко населен. Както и в някои области в Средна и Северна Гърция, и в Пелопонес била честа практика местното население доброволно да се продава в робство, за да се махне веднъж завинаги от родния си край.

Пенатес Публиции — в началото това били царските пенати, обвързани лично с римския цар; впоследствие обаче с идването на републиката Пенатес Публици станали обект на всеобща почит като закрилници на обществения „килер“, сиреч на държавното благополучие.

Пенати — Ди Пенатес, боговете на килера с хранителните запаси. Едни от най-древните и същевременно най-безтелесните (вж. нумен) римски божества, пенатите се почитали във всеки римски дом заедно с Веста (закрилницата на домашното огнище) и семейния лар. Подобно на ларите те били изобразявани (обикновено под формата на бронзови статуетки) като младежи.

Пергамент — когато около 190 г. пр.Хр. египетският цар Птолемей V Епифан забранил износа на папирус от Египет, недостигът на материали, върху които да се пише, се оказал толкова тежък и непосилен в съседните страни, че твърде скоро в царство Пергам, в Мала Азия бил открит нов способ, който да замести липсващия папирус. Новият материал бил наречен пергамент, по името на царството. За целта се използвали кожите на млади животни, най-вече агнета и козлета, които се измивали, грижливо се ощавяли и излъсквали с пемза и креда. Тъй или иначе папирусът скоро отново се появил на световния пазар и изместил почти напълно пергамента, който трудно би могъл да се надява на успешна конкуренция, като се има предвид, че изработката му била по-бавна и излизала много по-скъпо. Пергаментът обаче се запазил в държавните канцеларии и документите, които се считали за достатъчно важни, за да е нужно тяхното „запазване завинаги“, се пишели именно върху него.

Перипатетик — последовател на философската школа, основана от Аристотел, но развита от ученика му Теофраст. За нещастие преките наследници на Теофраст не се занимавали пряко с написаното от Аристотел и поверили единствените преписи на трудовете му на Нелей от Скепсис, който си отнесъл у дома си в Скепсис (град в Троада) и ги прибрал в избата си, където те останали забравени от всички в продължение на сто и петдесет години. Името „перипатетици“ последователите на школата получили заради закрития проход в сградата, в която тя се помещавала, където имали навика да се разхождат и да разговарят за философията. Говорело се, че самият Аристотел имал навика да се разхожда, докато говори. По времето на Гай Марий перипатетичната философия не била на почит, защото вече била изгубила голяма част от широтата на Аристотеловите интереси и се ограничавала единствено в литературата, литературната критика, в писането на биографии в претрупан и изпълнен с неточности стил, както и в проблемите на морала.

Перистил — затворена градина или вътрешен двор, заобиколен от колонада.

Песин — малък град в Източна Фригия, известен с най-голямото светилище на Великата майка.

Пиластър — колона или стълб, вмъкната в стена, така че да се подава само част от нея.

Пилум (мн.ч. — пила) — копието, използвано от римския пехотинец, особено след промените, които внася в него Гай Марий. Представлявало желязна пръчка, дълга около метър, завършваща с тънко желязно острие, покрито с коварни шипове, а отдолу се прикачвало на дървена дръжка, удобна за хващане. Марий го променил, като направил връзката между дървената и металната част достатъчно крехка, за да се строши, щом копието се забие в нечие тяло, удари се в щит или падне на земята — така дори да попаднело в ръцете на врага, се оказвало неизползваемо. Самите римляни обаче винаги държали нужните майстори в състава на легионите си, които с лекота да възстановят използваните пила.

Пипина — пенисът на малко момченце.

Пицентийци, Пиценум — онази част от Италийския ботуш, която бихме могли най-общо да назовем мускул на прасеца. На запад областта граничела с Апенините, на север — с Умбрия, а на юг със Западен Самниум. Заемала голяма част от адриатическото крайбрежие на полуострова и съвсем естествено се радвало на две оживени пристанища: Анкона и Фирмум Пиценум. Най-големият град във вътрешността, който бил и политическият й център, бил Аскултум Пицентум. Населението било отчасти с италийски произход, отчасти — с илирийски, но след нашествието на първия цар Брен в областта се установили и голям брой келти, които често влизали в смесени бракове с местните. По времето на Гай Марий пицентийците вече отдавна се били омесили с келтите, особено в северните райони на областта.

Плаценция — днешна Плаченца в Северна Италия. Бил един от най-големите и важни градове в Италийска Галия и от 218 г. пр.Хр. се ползвал със статут на латински град. Значението му на търговски център нараснало изключително много след построяването по инициатива на цензора Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус на удобен път, свързващ тиренското крайбрежие и Дертона с Плаценция и долината на река Пад.

Плебей, Плебс — всички онези римски граждани, които не били патриции, се считали за плебеи, т.е. принадлежали към плебса. В зората на републиката те нямали правото да бъдат жреци, куриатни магистрати или дори сенатори. Това положение обаче продължило твърде кратко. Една по една патрицианските институции преминавали в ръцете и на плебеите и по времето на Гай Марий само няколко политически маловажни обществени постове били останали запазени изключително за членове на патрицианското съсловие. В самия плебс започнали да се наблюдават процеси на отделяне на една икономически състоятелна и политически силна класа, която в желанието си да се превърне в нова аристокрация се кръстила сама „нобилитет“, а всеки плебей, който достигал до консулския пост, се наричал „нобил“, титла, която наследявали и потомците му.

Плебисцит — за да бъдем точни, законите, приемани от плебейското събрание, не се наричали легес, общоприетата дума за закон, а плебисцита (откъдето и използваната в днешно време дума „плебисцит“). От самото начало на републиката обаче на плебисцитите се гледало като на законови постановления, важащи еднакво за всички; формално това се уредило с лекс Хортензия от 287 г. пр.Хр. Оттогава практически и не съществувала смислова разлика между плебисцитум и лекс. По времето на Гай Марий почти всички писари, които отговаряли за записването на текстовете на законите върху глинените таблички, за да ги запазят за поколенията, си спестявали труда да уточнят дали става дума за лекс или за плебисцитум. В съзнанието на чиновниците вече не съществувала разлика между едното и другото.

Пдекс — почти умилителна латинска мръсна дума, отнасяща се за задника.

Полукс — юмручният боец, „забравеният“ близнак на Кастор. От четирите деца на цар Тиндар и Леда — родени всички като близнаци — само две били заченати от Тиндар, а другите две — от Зевс, който бил отвлякъл Леда, след като приел формата на лебед. Кастор и Елена били от Зевс, а Полукс (на гръцки — Полидевк) и Клитемнестра — от Тиндар (любопитно в случая е разминаването между гръцката и римската легенда — според гърците не Кастор, а именно Полидевк е синът на Зевс, заради което е и безсмъртен. Легендата разправя, че след убийството на Кастор при една разбойническа свада, воден от безграничната си обич към брат си, Полидевк му подарил половината си безсмъртие — така двамата получили правото да прекарват един ден на Олимп, но на другия заедно слизали в Подземното царство. Най-накрая възхитеният от саможертвата на Полидевк Зевс ги качил на небето и ги превърнал в съзвездието Близнаци. — Б.пр.). Обречен завинаги да бъде споменаван след брат си, Полукс често не бил споменаван изобщо. Римляните имали навика да наричат храма на Кастор и Полукс на Форум Романум просто „Касторовия“ (вж. Кастор).

Помериум — свещената граница на град Рим. Била отбелязана със специални камъни — ципи — и по традиция се смятало, че е определена от цар Сервий Тулий. До времето на диктатора Сула не била променяна. Помериумът не следвал плътно Сервиевите стени, една от причините да се съмняваме, че стените са били построени именно от цар Сервий Тулий, който би ги построил така, че да съвпадат с него. Помериумът опасвал целия Палатин, но оставял Авентина отвън, както и Капитолия. Според традицията помериумът можел да бъде разширен само от човек, разширил значително римската територия. Според религията само това, което се намирало вътре в помериума, можело да се смята за Рим — останалото било просто римска територия.

Понс — мост.

Понт — голямото царство, намиращо се от южната страна Евксинския понт (Черно море).

Понтифекс — латинската дума за свещенослужител; и до ден-днешен е останала непроменена в много съвременни европейски езици. Много филолози са на мнение, че в най-ранна епоха понтифексът е бил този, който е строил мостовете, за които се е смятало, че са своего рода магически. Дали е така, или не, не знам, но със сигурност в републиканската епоха понтифексът бил с по-различен ранг и функции от останалите жреци; задължително членувал в някаква колегия и служел като съветник на римските магистрати по религиозните въпроси — след като римската религия по принцип се ръководела от държавата. Първоначално всички понтифекси трябвало да бъдат патриции, но според приетия в 300 г. пр.Хр. лекс Огулния станало възможно членове на колегиите да бъдат и плебеи.

Популония — пристанищен град на западното, тиренското крайбрежие на Италийския полуостров.

Порта — порта.

Портикус — покрита колонада, или във формата на дълга, права аркада, или на правоъгълник, ограждащ вътрешен двор (перистил). Било най-удобното място за водене на търговски или обществени дела. Портикус Маргаритария, намиращ се в горния край на Форум Романум, получил името си от търговците на бисери, които си държали там сергиите и дюкяните. Под Портикус Метели, построен в съседство с храма на Юпитер Статор на Марсово поле, се били настанили службите на цензорите, както и на много делови люде. Портикус Минуция при Фламиниевия цирк приютявал канторите, в които едилите се занимавали със снабдяването със зърно, а редом с тях — на търговци и предприемачи. Потрикус Емилия, обърнат към доковете на римското пристанище, представлявал същински търговски център, в който се срещали едновременно вносители и износители на всевъзможни стоки.

Презраменен ремък — всъщност римляните са използвали два вида колани, на които да си окачат меча, в зависимост от самия него. Когато са били въоръжени с късия римски меч гладий, войниците са си слагали обикновени колани около кръста. Когато обаче са носели дългия германски меч, окачали са го на ремък, опасващ тялото им от едното рамо (обикновено дясното) до другия хълбок.

Преномен (мн.ч. — преномина) — първото име на римлянина. Използвали се в твърде ограничен брой — по времето на Гай Марий имало може би двадесетина различни лични имена, като поне половината от тях се използвали от броени фамилии. Всяка генс или фамилия имала предпочитания към определени преномина, което още повече ограничавало възможността за избор. Съвременният учен може с лекота да установи само по преномена на човек, дали той е член на дадена генс или не: така например Юлиите кръщавали децата си само с три имена: Секст, Гай или Луций, така че един Марк Юлий най-вероятно не е истински патриций Юлий; Лициниите предпочитали Публий, Марк и Луций, Помпеците — Гней, Квинт и Секст, а Корнелиите — Публий и Луций. Някои фамилии предпочитали такива преномина, каквито не се срещали другаде: например Апий се наричали само в рода на Клавдиите, а Мамерк — в този на Емилий Лепидите. Една от големите загадки за съвременните историци е Луций Клавдий, който заемал поста на рекс сакрорум през късната република. По принцип преноменът Луций не се използвал от Клавдиите, но понеже въпросният рекс сакрорум трябва да е бил патриций, излиза, че е и истински Клавдий. Лично според мен е съществувал отделен клон на Клавдиевата фамилия, носеща преномена Луций и който по традиция заемал поста на рекс сакрорум.

Претор — преторската длъжност била втората по старшинство в римската система на управление и следователно предпоследна стъпка по „пътеката на честта“ (като изключим цензорството, което било специален случай). В началото на републиката двамата най-висши магистрати се наричали именно претори. Към края на четвърти век пр.Хр. те се прекръстили на консули, а в продължение на няколко десетилетия с названието „претор“ се обозначавал един-единствен магистрат, по всяка вероятност градският претор, чиито задължения се ограничавали в рамките на град Рим (което развързвало ръцете на консулите да водят война далеч от пределите му). В 242 г. пр.Хр. се появил вторият претор чуждестранният. Впоследствие придобиването на отвъдморски територии направило необходимо създаването на нови институции, които да упражняват на място римската власт и така в 227 г.пр.Хр. се създали постовете на нови двама претори, които да се грижат за Сицилия и Сардиния. В 197 г.пр.Хр. към тях се присъединили още двама, управляващи двете испански провинции. Така преторите станали шестима и задълго броят им нямало да се увеличи. По времето на Гай Марий преторите били все още трима на брой. Трябва все пак да допълня, че по въпроса се водят спорове: в съвременната историческа мисъл има две различни мнения по въпроса: едната, че преторите се увеличили от шест на осем при диктаторството на Сула и другото, че преторите са станали осем още при един от двамата братя Гракхи. Аз самата предпочетох да се придържам към първото мнение, затова и в книгата ми преторите са само шестима.

Префектус фабрум — буквално „този, който съблюдава правенето на неща“. Една от ключовите фигури в римската армия, макар че всъщност функциите й се изпълнявали от цивилен. Бивал назначаван лично от главнокомандващия. Отговарял за всичко, свързано с екипировката и продоволственото снабдяваме на армията, като се почне от животните и фуража и се свърши с личния състав и неговото изхранване. Понеже именно той сключвал договори с търговците и предприемачите за бойното снаряжение и продоволствията, притежавал огромна власт и ако не бил с железни морални устои, имал невероятни възможности за забогатяване.

Приватус — най-общо казано, частно лице, римски гражданин. В книгата си обаче използвам термина, за да обознача сенаторите, които все още не са заемали каквато и да е държавна служба.

Примус интер парес — „пръв сред равни“. Това бил девизът на всички римляни, впуснали се на политическата сцена. Представлявал целта, до която всеки римски политик се домогвал — да застане над и пред своите събратя. По определение се предполагало, че примус интер парес стои сред хора, които наистина са му равни — по произход, потекло, опит, лично положение, лични постижения и дигнитас. Стремежът един римски благородник да се обяви за пръв сред равни подсказвал, че той не търси нито царската власт, нито диктаторската, което би го поставило над останалите. Римляните обичали съревнованията, а за такива всички трябвало да имат равен старт.

Примус Пилус — центурионът, командващ центурията, застанала начело на кохортата, която пък е начело на римския легион — следователно най-висшият центурион в целия легион. За да стигне до този пост, трябвало да мине през редица повишения и затова бил смятан за най-способния човек в легиона.

Принцепс Сенатус — на съвременен език бихме могли да го преведем като председател на Сената. Цензорите спирали избора си на определен сенатор — патриций с непоклатими морални устои и неуронен престиж, с висока дигнитас, както и с голяма аукторитас, и му връчвали почетната титла на Принцепс Сенатус. По всичко изглежда, че подобна почест не се връчвала за цял живот, ами на всеки пет години, почти с встъпването си в длъжност новоизбраните цензори проверявали дали носителят й не се е компрометирал междувременно и не следва ли да му я отнемат. Марк Емилий Скавър бил избран за Принцепс Сенатус сравнително млад — по всичко изглежда, че въпросната почест му е била отдадена още докато е бил консул в 115 г. пр.Хр. Понеже не била честа практика човек да бъда избран за Принцепс Сенатус, преди да е служил като цензор (самият Скавър бил избран за цензор в 109 г.пр.Хр.), удостояването на Скавър с титлата е било или знак на признателност за изключителните му лични качества, или (както мислят някои съвременни изследователи) следствие от простия факт, че във въпросната 115 г.пр.Хр. Скавър се е оказал най-висшестоящият сенатор — патриций, който можел да поеме подобно задължение. Той продължил да бъде Принцепс Сенатус до самата си смърт и доколкото знаем, никога не е бил под заплахата тя да му бъде отнета.

Провинция — сферата, в която има реална сила империумът, връчен на определен магистрат или промагистрат. Думата започнала да се употребява и за обозначаване конкретно мястото, където носителят на империума го използвал — с други думи, територията на Рим или на някое от неговите владения, останала под вниманието на намиращия се на място управител. По времето на Гай Марий всички римски провинции се намирали извън Италия и Италийска Галия.

Проконсул — човек, който се ползва с пълномощията на консул. Подобен империум обикновено се връчвал на онзи, чийто мандат като консул току-що е привършил, но който вижда консулските си пълномощия удължени (откъдето и представката „про-“), за да управлява определена провинция или да командва определена армия от името на римския Сенат и народ. Обикновено проконсулският мандат се ограничавал, също както консулския, в рамките на една година, но ако и до този срок врагът, с когото проконсулът е във война, не бил доведен до разгром, пълномощията най-често се подновявали за трети път. Ако не се намерел бивш консул, който да управлява някоя застрашена провинция, вместо проконсул на място се пращал някой от току-що освободилите се от длъжност претори, наречен затова и пропретор, който обаче също получавал проконсулски империум. Проконсулският империум се ограничавал в пределите на управляваната от него провинция или в пълномощията, които са необходими за изпълнението на конкретната му задача, и губел изцяло своята сила, щом стъпел в рамките на помериума.

Пролетарии — с това име се обозначавала най-общо най-нискостоящата прослойка в римското общество. Думата пролетариус произлиза от пролес, което означавало „поколение“, „потомство“, „деца“ в най-общия смисъл, и смисълът й бил, че градската беднота не била способна да даде на Рим нищо повече от собствените си деца.

Пропретор — човек, който се ползва с пълномощията на претор. Пропреторският империум се връчвал или на все още изпълняващ длъжността си претор, или на такъв, чийто мандат току-що е приключил, и се давал, за да може носителят му да управлява дадена провинция или ако е нужно, да води война. Подобно на проконсулския пропреторският империум губел силата си в мига, когато носителят му пристъпел свещената граница на Рим. По силата на пълномощията пропреторската длъжност отстъпвала на проконсулската и обикновено се връчвала за управлението на провинция, в която цари относително спокойствие. Затова и по правило пропреторът нямал правото сам да обявява война на съседите си — можел да воюва само ако собствената му провинция бъдела нападната.

Проход на Брен — днешният проход Бренер. Името му идва или от първия от двамата келтски царе, наречени Брен (вж. Брен (1)), който вероятно е нахлул в Италия през въпросния проход, или от келтското племе брени, което населява Алпите в близост до прохода. От всички алпийски проходи проходът на Брен бил на най-малка надморска височина и следвал долината на река Изарк, приток на Атезис. Това обаче не го правел предпочитан от пътниците заради негостоприемните земи на север от него.

Проход на саласите — в действителност два прохода — днешните Малък и Голям Сан Бернар (вж. Лугдунумски проход и саласи).

Птериги — кожени ленти, които се спускали от пояса до коленете като пола или от раменете до лактите като ръкави; понякога завършвали с ресни. Това бил традиционният отличителен знак на висшите офицери и пълководци в римската армия и не се носели от редовите войници.

Пунически — прилагателното, което се използва за всичко, свързано с Картаген и картагенците и от което носят името си трите войни, водени между Рим и Картаген. Думата произлиза от финикийски.

Путеоли — днешен Поцеоли. По времето на Гай Марий градът бил най-голямото и оживено пристанище в Италия и по търговския си оборот превъзхождало дори остров Делос. Животът в Путеоли бил изрядно организиран и въпреки функциите си на пристанищен град той запазвал чара си на крайморски кът за почивка на богатите римляни. Най-видната фамилия в града била тази на Граниите, които били в родствени връзки с Гай Марий и други латински семейства в Арпинум.

Регия — малката къщичка на Форум Романум, останала от най-дълбока древност. Била с доста любопитна форма и гледала на север. Служела за седалище на върховния понтифекс, както и на жреческата колегия на понтифексите. Била осветена, като храм и в нея се намирали параклисите и олтарите на някои от най-старите божества — нумина — Опсиконсива, Веста, Марс. Покровител на свещените щитове и копия (вж. нумен). В Регията държал архивите си върховният понтифекс, но тя никога не му е служела като резиденция, въпреки че според устната традиция Регията била домът на Нума Помпилий, втория римски цар.

Рекс Сакрорум — в епохата на републиката бил вторият по важност понтифекс в жреческата йерархия. Трябвало да бъде патриций и бил обграден със също толкова табута, колкото и фламен Диалис.

Рем — братът — близнак на Ромул. След като помогнал на Ромул да основе селището върху Палатина и да построи крепостните му стени, Рем бил убит от него, задето бил прескочил същите тези стени — явно това било считано за светотатство.

Рен, река — днешната река Рейн. В древността представлявала естествената граница между Германия и германските племена и Гали и галските племена. Била толкова дълбока, широка и бърза, че се смятало за невъзможно да се построи мост над нея.

Репетунде — незаконно събрани данъци. До времето на Гай Гракх нямало установена практика да се дават под съд управителите на провинции, които са използвали властта за собственото си обогатяване; един-два пъти са били съставяни извънредни съдилища или комисии да разследват деянията на конкретни управители и това било всичко. Освен това при тези първи опити за съставяне на квестионес, както се наричали въпросните съдилища, съставът на съдебните заседатели бил попълнен изключително от сенатори, заради което и процесите скоро се оказали пълен фарс — никой съдия — сенатор нямало да си мръдне пръста да подведе под отговорност своя събрат управител на провинция. Но изведнъж в 122 г. пр.Хр. Маний Ацилий Глабрион, близък съратник на Гай Гракх, прокарал своя лекс Ацилия, според който се създавал постоянен съд, за да се занимава с данъчните злоупотреби, попълнен от представители на конническото съсловие. Бил издаден списък с имената на 450 конници, които можели да бъдат повикани за съдебни заседатели. В 106 г.пр.Хр. Квинт Сервилий Цепион върнал всички съдилища, включително този за данъчните злоупотреби, в ръцете на Сената. В 101 г.пр.Хр. Гай Сервилий Главка на свой ред върнал въпросната юрисдикция на конниците, заедно с множество законови нововъведения, които щели да се превърнат в установена практика за всички видове съдилища. Всички случаи, разглеждани от съда за данъчни злоупотреби, за които имаме сведения, се отнасят конкретно до управители на провинции, срещу които имало доказателства, че са прибирали незаконно събрани средства от местните жители, но не е изключено след приемането на лекс Ацилия в 122 г.пр.Хр. същият този съд да се е занимавал с всякакви други обвинения в незаконно забогатяване. Били предвидени парични възнаграждения за гражданите — информатори, а неграждани, които успеели да докажат, пред съда нечии злоупотреби, получавали римско гражданство.

Република — първоначално терминът се състоял от две думи — рес публика — това, което представлява народът като цяло или с други думи неговото управление. В днешно време използваме думата „република“, имайки предвид избрано с общ вот правителство, което не признава над себе си никакъв монарх, но е твърде съмнително при създаването на своята република римляните да са гледали по този начин на нещата, въпреки че републиката е била от самото начало алтернатива на монархията.

Рея Силвия — дъщерята на Нумитор, цар на Алба Лонга по времето, когато Рим още не съществувал. Нумитор бил свален от власт от по-малкия си брат Амулий и Рея Силвия била превърната във весталка, за да няма никога деца. Но бог Марс я видял, отвлякъл я и я обладал. Когато Амулий открил, че Рея е забременяла, я затворил и я държал така, докато не й дошло времето да ражда. Взел двете й новородени момченца, сложил ги в кошница, изплетена от папурени стъбла, и хвърлил кошницата в Тибър по времето на годишния му прилив. Кошницата доплувала до Фикус Руминалис, свещеното смокиново дърво в близост до бъдещите Какови стълби, водещи до върха на Палатина. Близнаците били открити от една вълчица, която ги откърмила в близката пещера. Били спасени от Фаустул и жена му Ака Ларенция, които ги отгледали до възмъжаването им. Близнаците — разбира се, става дума за Ромул и Рем — убили Амулий и върнали баща си Нумитор на престола в Алба Лонга. Другото име на Рея Силвия било Юлия.

Римско пристанище — римляните го наричали просто „пристанището“. Намирало се на брега на Тибър, от страната на града и надолу по течението от Понс Сублициус или Дървения мост, където били построени много кейове и пазарища, които да поемат на място товара от постоянно прииждащите откъм Остия ладии и баржи, собственост предимно на дребни търговци. Римското пристанище било извън Сервиевите стени и трябвало да се побира на изключително тясната ивица земя, притисната между реката и скалите на Авентина, върху него се намирали държавните складове за зърно.

Риторика — изкуството на оратора, превърнато в нещо, твърде близко до науката както от гърците, така и от римляните. Добрият оратор говорел според строго определени правила, които далеч надхвърляли използването на определени думи и изречения; за речта били от основно значение и движенията на тялото, и жестовете с ръце. В ранната и средната република гръцките учители по риторика били обект на всеобщо презрение и понякога дори ги пъдели със закон от Рим; Катон Цензор например бил заклет противник на гръцките ритори. По-късно обаче до голяма степен заради гъркофилството на Сципионовия кръг и на някои други високообразовани римски аристократи латинската опозиция отслабнала и по времето на братята Гракхи повечето римски младежи се обучавали при гръцки ритори. На свой ред латинските им колеги изпаднали в немилост. Съществували различни риторически стилове — Луций Лициний Крас Оратор предпочитал т.нар. азиански стил, по-образен и драматично звучащ от атическия. Трябва да бъде напомнено, че публиката, която се събирала, за да слуша публичните речи на ораторите, независимо дали се държат по политически въпроси или пред съда, била съставена почти изключително от познавачи в областта на риториката; затова слушателите не изпускали нито дума от речта на говорещите и посрещали всичко с дълбока критика; правилата и техниките на риториката им били добре познати и вкусът им не бил лесен за задоволяване.

Рия — Плутарх (който пише на гръцки) твърди, че името на майката на Квинт Серторий било Рея, но такова латинско име няма. От друга страна, дори до ден-днешен Рия се среща като умалително от Мария, което пък е чисто латинско име, носи го например Гай Марий. Привързаността, която Квинт Серторий проявява към Гай Марий от самото начало на военната си служба и която не му позволява да го изостави дори когато Марий отблъсва с непоносимото си поведение и най-лоялните си съратници, ме кара да се замисля повече върху енигматичното име на майка му. Ако се вярва на Плутарх, Серторий изпитвал истинско благоговение към майка си. Защо тогава изведнъж майка му да не се окаже някоя Мария, наричана за кратко Рия, която да се пада кръвна роднина на Гай Марий? Ако това се окаже истина, тогава много въпроси биха намерили своите отговори. Така че от позицията на автор приех за изходна точка на отношенията между Серторий и Гай Марий предположението, че между двамата има някаква кръвна връзка. Трябва да си призная, че става въпрос за чиста измислица; не разполагам с никакви сериозни доводи, с които да подкрепя подобно твърдение.

Родан, река — днешна Рона. Обширната й и плодородна долина, населявана от келтските племена на галите, попаднала сравнително рано под римско влияние. След походите на Гней Домиций Ахенобарб в 122 и 121 г. пр.Хр. цялото поречие на Родан чак до земите на хедуите и амбарите станало част от римската провинция Трансалпийска Галия.

Рома — латинското име на Рим.

Ромул — по-важният от братята — близнаци Ромул и Рем (вж. Рем, Ромул). След като построил града върху Палатина и убил брат си, Ромул събрал много мъже — заселници около себе си, обявявайки малката седловина между двете могили на Капитолия за свято убежище. Затова и се предполага, че първите заселници в Рим са били предимно престъпници, търсещи убежище от правосъдието. Понеже им било по-трудно да привикат при себе си и жени — заселнички, Ромул и съгражданите му поканили всички жители на сабинското селище на Квиринала на празненство, обезвредили със сила мъжете — сабини и отвлекли сабинянките. Като следствие сабинското селище върху Квиринала станало част от разрастващия се град на Ромул, а влажната, мрачна, блатиста падина между Палатина и североизточните хълмове се превърнала в неутрална земя, където се появили първите пазарища и започнали да се провеждат първите публични събирания. С времето мястото получило названието Форум Романум. Самият Ромул царувал дълги години. Един ден обаче излязъл на лов в Козите блата на Марсово поле и бил застигнат от ужасна буря. След като не се завърнал у дома, всички римляни решили, че е бил отвлечен от боговете и е станал безсмъртен.

Ростра — формата за множествено число на думата „рострум“, с която се означавал корабният нос, направен от бронз или здраво дъбово дърво. Със специална маневра ужасното оръжие се забивало точно под ватерлинията на вражия кораб и го потопявала. Когато в 338 г. пр.Хр. консулът Гай Мений нападнал флотата на волските в залива Анциум, той й нанесъл такова съкрушително поражение, че цялата военна и политическа мощ на волските рухнала. За да отбележи знаменателната си победа, Мений откачил върховете на пленените вражи кораби и ги пъхнал в кладенеца на комициите точно под стената на ораторската трибуна на Форума. Векове след това ораторската трибуна на Форума продължавала да се знае като „ростра“ — като спомен за корабните носове, които били показани там.

Рузикада — най-близко намиращото се до нумидийската столица Цирта пристанище.

Сабация — наричана още Вада Сабация. Днешна Савона. Пристанище на лигурийския бряг.

Сабини — народ, говорещ оскански, който населявал земите на север и на изток от Рим — от самите му околности до билото на Апенините, но най-вече около някогашния път на солта — Вия Салария — към Адриатика. Сабините се славели със своята почтеност, храброст и свободолюбив. Най-важните им градове били Реате, Нерсия и Амитернум.

Сабис, река — днешната река Самбра във Франция.

Сав, река — днешната река Сава в Югославия.

Сагум (или сага) — войнишкото наметало, което пазело собственика си от всякакви природни стихии. Шило се от непрана вълна, която била най-непромокаемият материал, който древните познавали, и представлявало широк кръг, в средата на който се изрязвала дупка за главата, и се спускало почти до глезените. Най-добрите саги се правели в Лигурия, където овчата вълна била най-подходяща.

Саласи — келтско племе, което заемало обширната алпийска долина на река Голяма Дурия, на север и на запад от Медиоланум. Римските нахлувания в долината през цялото второ столетие пр.Хр. принудили племето да се отдръпне в по-високите части, но и ожесточили съпротивата му срещу Рим. Това, което привличало римляните, било самородното злато, което се намирало в големи количества в коритото на Дурия, недалеч от Епоредия. Златотърсачите, които се осмелявали да продължат нагоре по течението, били под постоянната заплаха да бъдат нападнати от саласите. Гай Марий засилил римското присъствие в областта, като дал земя на някои свои ветерани в Епоредия, и така принудил саласите да се отдръпнат във високите планински части на Алпите, където практически затворили двата прохода за римляните.

Салтатрикс тонза — буквално „бръснатата танцьорка“. С други думи мъж — хомосексуалист, който се обличал като жена и си предлагал плътските услуги.

Самнити, Самниум — оскански говорещ народ и областта, която заемал между Лациум, Кампания, Апулия и Пиценум. В голямата си част Самниум се покривал от планини и възвишения и земята му не била особено плодородна; градовете, сред които можем да изброим Бовианум, Цайета и Ескланум, били бедни и малки. Езерния и Беневентум, двата най-големи града в областта представлявали колонии, основани от Рим, и се ползвали с латински права. През цялата си история самнитите си оставали заклети врагове на Рим и на няколко пъти по време ранната и средната република нанасяли унищожителни поражения на римската армия. Но понеже не притежавали нито необходимия брой, нито нужните парични ресурси, така и не успели да отхвърлят напълно римската власт. Около 180 г. пр.Хр. самнитите били принудени да приемат на своя територия заселници, дошли от Лигурия по настояване на Рим, с което и привидно се сложил край на римските главоболия в северозападните части на областта. В началото римляните си мислели, че политиката им ще им донесе успех, но с времето новозаселилите се до такава степен се омесили със самнитите, че започнали да таят към Рим същата неприязън и враждебност като тях. От това и самнитската съпротива започнала да черпи нови сили.

Сардиния — една от първите римски провинции. Представлява голям остров в Тосканско (Тиренско) море на запад от континентална Италия. Сардиния била планинска, но плодородна земя, в която отглеждали превъзходна пшеница. Първоначално била под властта на Картаген, но по-късно Рим му я отнел заедно с Корсика. Из острова върлували множество разбойнически банди и по времето на републиката Сардиния се смятала за най-безперспективната римска провинция, най-вече защото в някои области римската власт се оказвала чисто фиктивна. Римляните мразели от дъното на душата си сардинците и ги наричали закоравели крадци, мошеници и простаци.

Сатрап — титлата, която поучавали провинциалните управители в Персия от своя цар. Александър Велики възприел термина и на свой ред започнал да го използва, както и по-късните партиянски царе от династията на Аршакидите. Областта, управлявана от сатрап, се наричала сатрапия.

Свещенонеприкосновен — народният трибун притежавал т.нар. сакроснактитас, което означавало, че личността му била неприкосновена; никой не можел да застане на пътя му или да попречи на изпълнението на задълженията му. Неприкосновеността им се гарантирала от плебса, който тържествено прочитал клетва, че ще уважава и почита светостта и неприкосновеността на своите магистрати, народните трибуни.

Свободен — всеки, който е роден свободен и никога не е бил продаден в робство (като се изключи дълговото робство, придаващо на длъжника особения статут на нексус — практика, която по времето на Гай Марий се е срещала изключително рядко сред римските граждани, но се е ширела сред италийските съюзници, жертва на римската алчност).

Секвана, река — днешна Сена във Франция.

Сенат — самите римляни вярвали, че Сенатът бил основан още от Ромул, който включил в състава му стотината най-видни патриции, но е по-вероятно появата му да се дължи на някой от не чак толкова дълбоко забулените в мистерия по-късни римски царе. С установяването на републиката Сенатът се запазил като висш съвещателен орган и макар в състава му да продължавали да влизат изключително патриции, броят им нараснал на триста. Сравнително скоро до сенаторския пост започнали епизодично да се добират и плебеи, но трябвало да изминат столетия, за да им се удаде да получат някоя от висшите магистратури.

Най-вече заради древния си характер Сенатът никога не получил точна дефиниция на функциите и правомощията си — с времето само частично се определили някои от тях. Сенаторството се смятало за пожизнено, което предразполагало Сенатът скоро да се оформи като своеобразна олигархия. Затова и през голяма част от неговото съществуване членовете му (а Сенатът просъществувал поне формално до самото падане на Константинопол в ръцете на турците в 1453 г. сл. Хр. — Б.пр.) се борели ожесточено за отстояване на естественото им — според собствените им виждания — право на превъзходство над останалите им съграждани. По времето на републиката човек можел да получи правото да влезе в Сената единствено от цензорите (които можели и да го отнемат). По времето на Гай Марий било отдавна възприета практика сенаторът да се ползва с годишен доход от поне един милион сестерции, въпреки че до самото падане на републиката това не било записано под формата на официален закон. Както много други правилото просто съществувало.

Единствено сенаторите имали правото да ходят облечени в характерната за тях туника с широк пурпурен ръб — т.нар. латус клавус. На краката си носели затворени, кафяви кожени обувки, а върху пръста на едната си ръка — сенаторския пръстен (който първоначално бил железен, но по-късно станал златен). Сенатът невинаги се свиквал в собствената си сграда — Курия Хостилия, но заседанията му можело да се провеждат единствено на предварително осветени за целта места. Така например новогодишните церемонии по встъпване в длъжност на консулите, както и първото заседание за годината се провеждали пред и вътре в храма на Юпитер Оптимус Максимус, докато събранията, на които трябвало да се обсъждат конкретни належащи въпроси, се провеждали в храма на Белона, намиращ се извън пределите на помериума.

Сред сенаторите съществувала строга йерархия, която определяла реда, по който се водели изказванията по време на събранията му. По времето на Гай Марий начело на сенаторския списък седяло името на Принцепс Сенатус, а както и навсякъде другаде патрициите винаги говорели преди плебеите. Характерно било, че далеч не всички сенатори имали правото изобщо да говорят пред колегите си. Т.нар. сенаторес педарии имали правото единствено да гласуват. Речта на оратора не била ограничена нито по време, нито по съдържание — в смисъл, че можело да засяга всичко, което говорещият сметнел за важно да бъде засегнато. Оттам и популярната практика на протакане, която не можела по никакъв начин да бъде възпряна. Заседанията можели да се провеждат единствено от изгрев до залез-слънце и не можели да съвпадат по време със заседанията на комициите — но можели да се провеждат, ако в някой от определените за събрания на комициите дни такова не бъде свикано. Ако подложеният на гласуване въпрос бил маловажен или пък бил посрещнат с пълно единодушие, гласуването се извършвало просто с вдигане на ръка. Иначе се гласувало по принципа на разделяне Сената на две. Сенатът бил по-скоро съвещателен, отколкото законодателен орган и затова документите, които излизали от заседанията му носели наименованието консулта (от консултум), своето рода укази и молби към някое от народните събрания. Ако взиманото решение било важно, за гласуването му се е изисквал определен кворум, но в днешно време не се знае как точно кворумът е бил определян по времето на Гай Марий — може би е бил от една четвърт от всички сенатори? Със сигурност повечето заседания на Сената се провеждали при слабо присъствие, понеже сенаторът не бил длъжен да присъства редовно на събрания.

Било се превърнало в традиция някои области на управлението да остават изключително в компетенцията на Сената, независимо че той не притежавал пряка законодателна власт. Това важало особено за фиска, след като Сенатът контролирал държавната хазна, за външната политика, за войната и мира. В случай на граждански размирици, както при братята Гракхи, Сенатът можел да си присвои цялата изпълнителна власт, приемайки т.нар. Сенатус Консултум се република дефенденда — сенатския „декрет — ултиматум“.

Сенатори — както е било установено още през царския период, Сенатът на Рим се е състоял от стоте патриции, наречени патрес, което означава най-общо „отци“. С установяването на републиката обаче, когато в Сената започнали да се допускат и плебеи, броят на сенаторите нараснал до триста, а задължението за приемането на нови членове било прехвърлено на цензорите. По това време се появило и определението „назначените отци“, защото на практика новоприетите сенатори били назначавани. По времето на Гай Марий терминът „назначени отци“ широко се е употребявал и много често сенаторите са били наричани именно така.

Септа — буквално „обор“ или всякакво оградено място за добитък. В републиканската епоха с това име се обозначавало едно определено празно пространство на Марсово поле, намиращо се недалеч от Вия Лата и от Вила Публика. На септата нямало нищо застроено, но точно тя била мястото, където се събирали центуриатните комиции. Понеже центуриите се свиквали най-вече, за да гласуват, септата била специално разделяна от временни огради, които да отредят мястото за всяка от петте класи.

Сервиеви стени — Мурус Сервии Тулии. Римляните били убедени, че стените, обикалящи републикански Рим, били издигнати по времето на цар Сервий Тулий. Някои свидетелства обаче подсказват, че стените са били построени едва след оплячкосването на Рим от галите на Брен (1) в 390 г. пр.Хр.

Сервий Тулий — или Сервий Тул. Шестият римски цар и единственият от седемте, който и да не бил родом от Рим, бил латин. Смятало се, че е издигнал наречените на негово име Сервиеви стени (което не е направил), но във всеки случай Агера, двойната крепостна стена, обърната към Есквилинското поле, ще да е била негово дело. Просветен владетел и законодател, Сервий Тулий сключил договор между Рим и Латинската лига, който до самия край на републиката бил изваждан понякога на показ в храма на Диана. Убийството му се превърнало в пример за най-жестоко престъпление — родната му дъщеря Тулия се била наговорила с любовника си Тарквиний Горди да убият първо съпруга й, а после и баща й. Сервий Тулий бил посечен насред улицата, някъде в близост до Кливус Орбиус, а Тулия на два пъти прегазила трупа му с колесницата си.

Сестерция — най-широко използваната римска парична единица, с която се извършвали всички сметки в римската държава, откъдето и най-честото й споменаване в латинските извори от републиканската епоха. Името й произлиза от словосъчетанието семис терциус, означаващо два и половина (аса). На латински било прието да се съкращава като HS. Сестерцията била малка сребърна монета и се равнявала на една четвърт от денария.

Сибила, Сибилински книги — Сибила била пророчица, която както повечето оракули произнасяла предсказанията си в състояние на екстаз. Най-известната Сибила живяла в пещера в Кума на Кампанийския бряг. Римската държава пазела цяла поредица написани предсказания, наричани общо Сибилински книги, придобити, както се знае, при цар Тарквиний Приск. Сибилинските книги били написани първоначално върху палмови листа (после били преписани върху папирус) на гръцки език. По времето на Гай Марий те били обект на такава почит, че за тяхното съхраняване се грижела цяла колегия от десетима нисши жреци — т.нар. децемвири сакрис фациундис — и по време на криза били тържествено преглеждани дали не съдържат някое предсказание, което да има смисъл в създадената обстановка.

Силан, Силен — глава на сатир — с грозно, тъпоносо лице и лукаво изражение, от което се изливала водата на римските обществени фонтани, построени от камък при Катон Цензор.

Синус — подчертана извивка или сгъвка. Терминът се използвал за различни неща, но в книгата си аз съм се придържала към две от значенията му. Едното е латинското понятие за, това, което ние наричаме „залив“ — например Синус Арабикус (Червено море), Синус Лигустикус (Генуезкият залив) или Синус Галикус (Лъвският залив). Второто се отнася до гънката на тогата, която се образува при минаването й под дясната ръка и премятането й през лявото рамо — практически синусът представлявал джобът на римския гражданин.

Сиракуза — главният и най-голям град в Сицилия.

Скептик — последовател на философската школа, основана от Пирон и ученика му Тимон и разпространила се първоначално около града Скепсис в Троада. Скептиците отричали правото на съществуване на всякакви догми и вярвали, че на човек не е съдено да придобие истинско познание. Вследствие от това скептиците престанали да вярват в каквото и да било.

Скордиски — келтско племенно обединение, което в голямата си част се било смесило с илирите и траките. Скордиските населявали Мизия между средното и долното течение на Дунав и планините, заграждащи Македония от север. Могъщи и войнолюбиви скордиските безмилостно опустошавали римската провинция Македония и правели труден живота на не един римски управител.

„Слама върху рогата“ — в древността всички волове са били надарени с внушителни рога, но в същото време далеч не всички били с благ характер, независимо че ги скопявали. Буйстващите трябвало да бъдат набелязвани, за да се разпознават отдалеч. Около рога, с който животното нападало, била увивана слама; ако мушкало и с двата — и сламата се увивала около двата. Случело ли се пешеходците по римските улици да видят впрегнат в каруца вол със слама около рогата, веднага се разбягвали встрани. Изразът „слама върху рогата“ влязъл в употреба, за да обозначи човек, едър и привидно спокоен, който обаче изведнъж е доказал, че може да удря силно и изненадващо.

Смарагд — спори се дали камъкът, който древните са наричали по този начин, съвпада с нашия смарагд (или изумруд), макар че не е изключено тогавашните изумруди да са идвали от Скития. Иначе се знае със сигурност, че камъните, върху чийто добив от островите в Червено море държали монопол царете от династията на Птолемеите, били берили.

Смирна — днешен Измир в Турция. Едно от най-големите пристанища по егейското крайбрежие на Мала Азия. Намирало се близо до устието на река Херм. Основан като йонийска гръцка колония, в продължение на около триста година — от шести до трети век пр.Хр. — градът престанал да съществува. Едва при Александър Велики Смирна се въздигнала отново и повече никога не погледнала назад към тъмното си минало. Разраснала се предимно като търговски център, но с времето приютила и множество интелектуалци.

Созий — име, може би тясно свързано с търговията с книги в Рим. Знае се, че по времето на принципата на Август имало двама братя Созии, които се занимавали с издателска дейност, заради което и си позволих да използвам фамилията им и да им измисля незнаен предшественик няколко десетилетия по-рано. В крайна сметка в това няма нищо нелогично — в римското общество различните отрасли на търговията попадали обикновено у определен брой фамилии, в които занаятът се предавал от поколение на поколение. По времето на Марий търговията с книги вече била процъфтяваща. Та защо да не се занимавал с нея някой Созий?

Спомагателни Легиони — всички легиони, които воюват на страната на Рим, но са съставени от войници, непритежаващи римско гражданство. Самите войници също биват наричани „спомагателни“ и терминът се е използвал дори за конницата. По времето на Гай Марий голямата част от спомагателната пехота е била съставена от италийци, докато спомагателната конница се е набирала предимно сред гали, нумидийци и траки, тъй като, за разлика от римляните, воюващи открай време единствено пешком, тези народи са владели до съвършенство ездата.

Стибий — черен прах, базиран на антимон, който се разтварял във вода и се използвал за изрисуване на миглите и веждите, както и на линии около очите.

Стоик — последовател на философската школа, основана от кипърския финикиец Зенон в трети век пр.Хр. Като начин на философско мислене стоицизмът особено се нравел на римляните. Основавало се на принципа, че светът се изграждал върху добродетелта (силата на характера) и нейната противоположност — слабостта на характера. Добродетелта била единственото добро, а слабостта на характера — единственото зло. Парите, болката, смъртта и всичко друго, което се сипе като напаст върху човека, не били от значение, защото добродетелният човек бил в самата си същност добър и затова по определение трябвало да бъде щастлив и доволен, дори ако живее в пълна беднота, ако е съпътстван от постоянна физическа болка или е осъден на смърт. Както с повечето неща, които възприемали от гърците, римляните не променили съществено стоическата философия — само избегнали най-трудносмилаемите й съставки с помощта на будния разум. Пример за това бил Брут.

Стомана — терминът „Желязна епоха“ е доста подвеждащ, след като желязото само по себе си е почти неизползваемо. То замества бронза едва когато древните ковачи изнамерили начин да го преработват в стомана. Оттогава обаче именно стоманата е предпочитаният материал за направата на сечива, оръжия и всичко друго, за което е нужна едновременно твърдост, издръжливост и способност да се заостря по краищата. Аристотел и Теофраст, които живели в Гърция през четвърти век пр.Хр., пишат за „стомана“, а не за „желязо“. Самият процес обаче по преработката на желязната руда в използваем материал се провеждал при пълното незнание на майсторите за химичните и металургичните закони, които го правят възможен. Основната руда, от която се извличало желязото, бил хематитът; пиритите се използвали по-рядко заради силната токсичност на серните отпадъци. Страбон и Плиний Стари описват метод на изпичане (оксидация) на рудата в пещи с каменни плочи, но по-ефективни се оказвали шахтовите пещи, които разтопявали повече количество руда едновременно и затова били предпочитани. Повечето металурзи обаче използвали едновременно и едните, и другите пещи и първоначалният продукт, който се получавал от рудата, били покрити с шлака брусове или слитъци. Слитъците били нажежавани до температура на топене, след което бивали обогатявани допълнително с въглерод чрез изчукване в дървени въглища. По този начин падала и голяма част от вредната шлака, но в древността стоманата така и не можела да се освободи напълно от нея. Римските металурзи познавали добре техниките по каляване, охлаждане и циментация (при последната желязото допълнително се обогатявало с въглерод). Всяка различна процедура по различен начин променяла основата на въглеродната стомана, така че крайният материал да се използва и за различни цели — за бръсначи, остриета на мечове, ножове, брадви, сърпове, длета за дърво и за метал, пирони, метални пръти и т.н. Стоманата за режещи повърхности излизала твърде скъпо, така че за да не се хаби излишно металът, тънкото острие се заварявало (римляните познавали два метода на заваряване — чрез налягане или чрез разтопяване) за основа от по-евтина стомана. Мечовете, които използвали римските войници обаче, били изцяло от най-качествена стомана, чийто заострен край режел каквото му попаднело — стоманата се получавала чрез закаляване при температура от 280°С. (Онези читатели, които са достатъчно възрастни, за да са се сблъскали с ножчета и мачете от ръждаема въглеродна стомана, навярно си спомнят с носталгия колко коварни и опасни бяха остриетата им, далеч по-заострени от сегашните, неръждаемите — е, приблизително толкова остри са били и римските мечове.) В античността всички инструменти, използвани от ковачите — клещи, наковални, чукове, духала, тигели, огнеупорни тухли и т.н. — били добре познати и се срещали повсеместно. Но теоретичната страна на металургията били напълно погрешна: мислело се например, че естеството на течността, използвана при охлаждането, влияела на крайния резултат; а пък никой не можел да си обясни, че причината от желязната руда, добивана в Норикум, да се получава толкова първокачествена стомана, се кореняла в ограничения състав на чист манган, незамърсен с фосфор, арсеник или сяра в рудата, и че следователно добиваната стомана била манганова стомана.

Субура — най-бедната и най-гъсто населената част от град Рим, Намирала се на изток от Форума, в падината, образувала се между Опийската могила на Есквилинския хълм и Виминала. Главната артерия в района, която била забележително права и дълга, носела в различните си части три различни имена: в долния си край — там, където се свързвала с Аргилетум, се казвала Фауцес Субуре; следващата отсечка се знаела като Субура Майор, а последната, която изкачвала полите на Есквилина, се наричала заради стръмния си наклон Кливус Субуранус. По посока на Виминалския хълм от Субура Майор се отделяли Субура Минор и Викус Патриции. В Субура се срещали изключително инсули и в целия район само едно-единствено място заслужавало внимание — т.нар. Турис Мамилия, очевидно някаква кула. Жителите на квартала били несравними полиглоти и изключително разкрепостени в мисленето си; в Субура живеели и много евреи.

Субурана — името на една от четирите градски триби, една от двете, в които се вписвали имената на новоосвободените роби (другата била триба Есквилина). По тази причина в републиканската епоха Субурана била и една от двете най-големи по брой триби от всички тридесет и пет.

Суоветаврилия — специално жертвоприношение, в което се заколвали прасе (су), агне (ове) и вол или бивол (тавър). Било извършвано в случай на критична опасност и се посвещавало на определени богове — един от тях бил Юпитер Оптимус Максимус, друг — Марс и т.н., другите не са известни. Церемонията, съпътстваща суоветаврилията, изисквала, преди да бъдат заколени, жертвените животни да вървят начело на тържествено шествие. Освен при споменатите изключителни обстоятелства, суоветаврилия се извършвала в още два случая: първият бил, когато в края на май земята символично се пречиствала от дванадесетте нисши жреци, наречени фратрес арвалес, полските братя, а вторият идвал веднъж на пет години, когато цензорите излизали с цялата си канцелария на Марсово поле и се заемали с провеждането на пълното преброяване на римските граждани.

Сцила — едното възможно решение на някоя заплетена дилема. Другата възможност се наричала Харибда (вж. статия).

Сципион (1) (Сципион Африкански) — Публий Корнелий Сципион Африкански бил роден в 236 г. пр.Хр. и починал към края на 184 г.пр.Хр. Още много млад се отличил в битките при Тицин и при Кана и само на двадесет и шест години, преди още да е бил приет в Сената, получил, и то по волята най-вече на римския народ, проконсулски империум, за да поведе борбата с картагенците в Испания. В продължение на пет години се справял прекрасно със задачата си, разгромил напълно картагенските войски и спечелил за Рим двете му испански провинции. Въпреки жестоката сенаторска опозиция в 205 г.пр.Хр. в качеството си на консул (за какъвто бил избран само на тридесет и една години) получил разрешение да нахлуе в Африка, прехвърляйки войските си през Сицилия. В крайна сметка завладял както Сицилия, така и Африка, откъдето и към името му бил прибавен когноменът Африкански. В 199 г.пр.Хр. бил едновременно избран за консул и назначен за Принцепс Сенатус, а в 194 г.пр.Хр. отново станал консул. С политическата си прозорливост Сципион Африкански предугадил плановете на Антиох Велики да нападне Гърция и своевременно предупредил за това Рим. Когато сирийският цар действително нахлул в Гърция, Сципион Африкански бил назначен за висш военен легат от брат си Луций и придружил римската армия във войната срещу Антиох. По все още неизяснени причини обаче той си спечелил съперничеството на Катон Цензор, който подложил на политически гонения всички представители на рода на Корнелий Сципионите, и най-вече братята Публий и Луций. По всичко личи, че в разигралата се политическа драма победител е излязъл Катон Цензор, защото в 184 г.пр.Хр. Луций (който си спечелил прозвището Азиаген) бил лишен от качеството си на конник, а по-късно същата година брат му Публий починал. Сципион Африкански бил женен за Емилия Павла, сестра на покорителя на Македония. Имал двама сина, които не се отличили особено, и две дъщери; по-голямата се омъжила за братовчед си Публий Корнелий Сципион Назика Коркул, а по-малката била Корнелия, майката на братята Гракхи.

Сципион (2) (Сципион Емилиян) — Публий Корнелий Сципион Емилиян Африкански и Нумантийски се родил в 185 г. пр.Хр. По рождение не бил Корнелий от рода на Сципионидите, а син на покорителя на Македония Луций Емилий Павел, който го дал за осиновяване на големия син на Сципион Африкански Старши. Понеже Павел имал четирима синове, още един от братята му бил даден за осиновяване този път в рода на Фабии Максимите. Личната трагедия на Павел е в това, че тъкмо двамата му синове, които останали при него, починали в разстояние само, на няколко дни един от друг в 167 г.пр.Хр., оставяйки баща си без преки наследници. Майката на Сципион Емилиян била от патрицианската фамилия на Папириите, а жена му била единствената оживяла до пълнолетие сестра на братята Гракхи Семпрония, която била близка родственица със съпруга си.

След като се отличил по време на Третата пуническа война в 149–148 г. пр.Хр., Сципион Емилиян бил избран за консул в 147 г.пр.Хр., макар че още не бил навършил считаната за необходима за този пост възраст, заради което и си навлякъл неодобрението на голяма част от сенаторите. Изпратен в Африка, за да се заеме лично с командването на римската армия под стените на Картаген, той още тогава показал в пълна сила упоритостта и твърдостта, с която по-късно щял да се прослави; преградил с изкуствени диги картагенското пристанище и така блокирал напълно града. В 146 г.пр.Хр. Картаген се предал и по заповед на Сципион Емилиян бил сринат със земята. Съвременните историци се съмняват в истинността на легендата как земята била посята със сол, за да се попречи веднъж завинаги Картаген да надигне глава, но самите римляни й вярвали. В 142 г.пр.Хр. Сципион Емилиян бил избран за цензор, но заради личната вражда между него и колегата му практически бил лишен, от каквато и да е власт. В 140–139 г.пр.Хр. поел на пътешествие по море на изток, придружаван от двамата си гръцки приятели, историка Полибий и философа Панеций. В 134 г.пр.Хр. бил избран повторно за консул и му била възложена обсадата на град Нуманция в Близка Испания. В продължение на петдесет години под стените на малкото градче вече били капитулирали не една и две римски армии. Когато обаче пред града се явил Сципион Емилиян, на Нуманция й оставали да издържи още само осем месеца. След превземането й от римляните я сполетяла съдбата на Картаген и от града не останал нито камък. Всички жители на Нуманция били екзекутирани на място или отведени в робство.

По време на нумантийската обсада до ушите на Сципион Емилиян достигнала новината за подриването на мос майорум — установената обществена практика — от шурея му Тиберий Гракх и той лично подкрепил противниците на Гракх, особено общия си с Тиберий братовчед Сципион Назика. Въпреки че при завръщането на Сципион Емилиян в Рим в 132 г. пр.Хр. Тиберий Гракх не бил вече между живите, общественото мнение дълго време смятало именно зет му за подстрекател на убийците му. В 129 г.пр.Хр. Сципион Емилиян внезапно починал, заради което и дълго време след това се е говорело, че е бил убит. Главната заподозряна за това злодеяние била жена му Семпрония, сестра на Гракхите, тъй като било обществена тайна, че ненавиждала съпруга си.

По характер Сципион Емилиян бил любопитна фигура. Като интелектуалец той обожавал всичко гръцко и стоял в центъра на един обществен кръг, закрилящ и поддържащ личности като Полибий, Панеций или латинския драматург Теренций. Като приятел бил именно приятелят, за когото всеки би мечтал; като неприятел обаче се отличавал с жестокост и безскрупулност. Притежавал забележителни организаторски способности, но това не му пречело да прави недопустими грешки, както например по отношение на Тиберий Гракх. Високата му култура и вкус, както и природната му дарба за широк поглед върху нещата не му пречели да остава морално закостенял.

Събрание (народно събрание, комиции) — всяко едно събиране на римския народ по повод взимането на решения от управленски, законодателен или избирателен характер. По времето на Гай Марий съществуват три различни народни събрания: центуриатните комиции, трибутните комиции и плебейското събрание. При центуриатните комиции гражданите гласуват разпределени според имущественото си положение — разделени са на шест класи и общо сто деветдесет и три центурии (които по времето на Марий включват значително повече от сто души, но остават непроменени, за да не се изгуби относителната им тежест, такава каквато е била при първоначалното им обособяване) и са били пряко свързани с организацията на войската. Центуриатните комиции избират консулите, преторите и (на всеки пет години веднъж) цензорите. Другите две народни събрания се организират на териториално — племенен принцип. Трибутните комиции носят името си от тридесет и петте триби, между които са разпределени римските граждани по териториален признак, и са се свиквали по волята на консул или претор и са се занимавали с изработването на закони и избирането на куриатните едили, квесторите и военните трибуни. Действали са и като върховен съд. В плебейското събрание по принцип не се допускат до участие представители на патрицианските фамилии. Свиква се по волята на народен трибун. Плебейското събрание притежава пълномощието да издава закони (познати като „плебисцити“) и да раздава правосъдие. Пак то избира плебейските едили и народните трибуни. В нито едно от трите народни събрания индивидуалният глас на гражданина няма реална стойност; в центуриатните комиции гласуването се извършва по центурии и всяка центурия гласува според мнението на мнозинството от своите членове; в трибутните комиции и плебейското събрание се гласува по същия принцип според трибите и мнозинството във всяка една от тях я представлява цялата пред останалите.

Съсловие — ордо. За римляните съсловието имало смисъл най-вече на обществена група с приблизително еднакъв произход и богатство.

Съюзници — понятието „приятели и съюзници на римския народ“ се появява още в ранната римска република и с него римските магистрати са се обръщали към онези племена и народи, които са помогнали на Рим при голяма (най-вече военна) опасност. С течение на времето всички италийски племена и народи, които не получават римско гражданство и не стават субект на т.нар. латински права, започват да се считат за „съюзници“. В замяна на въоръжени подкрепления всеки път, щом Рим има нужда от тях, съюзниците се ползвали с неговата военна закрила, както и с някои търговски концесии. Понятието започва да се използва и за народи, населяващи земи извън Италийския полуостров, като например хедуите в Дългокоса Галия или за царство Витиния. Щом в мозайката на римските политически съюзи се намесват и чужди народи, италийците остават просто „съюзници“, докато пълното определение „приятели и съюзници на римския народ“ се използва единствено за отвъдморските народи.

Таблиний — латинската дума, с която наричали стаята във всеки римски дом, която принадлежала изключително на патерфамилияс; много често малкото му спално помещение и другото, още по-малко, което му служело вместо гардероб, се отваряли направо към таблиния. В книгата си го наричам и кабинет.

Тавразия — днешно Торино. Името, което може да се срещне по старите римски карти, е Августа Тавринорум, но по всичко личи, че това си име градът е получил едва по време на принципата на Август. След щателна проверка се натъкнах на името Тавразия, явно останало отпреди времето на Август.

Тавриски — келтско племенно обединение, населяващо Норикум, днешен Източен Тирол и Словения.

Талант — единица мярка за тегло, което условно означавало товара, който един-единствен човек е способен да носи. В таланти се пресмятали най-вече благородните метали, както и големи суми пари изобщо, но терминът се е използвал и за други неща. Според съвременните мерни единици един талант се равнява на около 25 кг.

Танаис, река — днешен Дон в Русия.

Тапробан — днешна Шри Ланка (Цейлон). Древните знаели, че представлявал голям островен масив с крушовидна форма, който се намирал на югоизток от носа, с който завършвала Индия. Славел се с подправките си, особено с черния си пипер, и с океанските си перли.

Тарацина — днешна Терацина в Италия.

Тарент — днешно Таранто. Намира се на подметката на Италийския ботуш и бил основан като гръцка колония от спартанците около 700 г. пр.Хр. Първоначално именно до него стигал Апиевият път, но впоследствие с продължаването на пътя до Брундизиум градът изгубил част от важността си. Това не му пречело да си остане предпочитаното пристанище за всички пътуващи към Патра и Южна Гърция.

Тарквиний Горди — седмият и последен римски цар. Завършил строежа и осветил храма на Юпитер Оптимус Максимус, но си създал повече репутацията на войник, отколкото на строител. Възкачването му на престола било вследствие на заплетена интрига, в която си намирали място едно убийство и една жена (Тулия, дъщерята на цар Сервий Тулий, убила собствения си баща), а свалянето му преминало по почти същия сценарий. Бунтът на патрициите, предвождани от Луций Юний Брут, принудил Тарквиний Горди да търси спасение с бягство и довел до установяването на републиката. Тарквиний Горди потърсил убежище последователно при няколко настроени против Рим племенни главатари и в крайна сметка умрял в Кума. Разправя се любопитната история как Тарквиний Горди приключил с войната срещу град Габии: когато го попитали как да постъпят със знатните жители на Габии, Тарквиний не казал нищо, а отишъл в маковата си градина и с меча си отсякъл цветовете на всички цветя, стърчащи повече от другите. Синът му, който се намирал в Габии, изтълкувал правилно посланието на баща си и обезглавил всички по-видни мъже в превзетия град. Много малко хора днес знаят истинските корени на т.нар. „синдром на високите макове“, въпреки че изразът се използва често, за да обозначи политическите убийства, целящи премахването на политическия, икономическия и интелектуалния елит на определена социална група или народ.

Тарквиний Приск — Тарквиний Стари, петият римски цар. Името му се появява за пръв път в Цере и по всяка вероятност носителят му бил грък по произход. В един момент се оказал етруск, а в следващия — имигрант в Рим. За него се говори, че е пресушил блатата около Форума, както и че в построил голяма част от градската канализация. Пак той започнал строежа на храма на Юпитер Оптимус Максимус и на Големия цирк. Бил убит от двамата синове на Анк Марций, които заговорничели да му отнемат престола; жената на Приск обаче предусетила намеренията им и въпреки че не могла да предотврати убийството на мъжа си, спомогнала за това на трона да се качи шестият римски цар Сервий Тулий.

Тарпейската скала — все още се спори относно точното й местоположение, но се знае, че се е виждала от долния край на Форум Романум и най-вероятно е представлявала канара, надвисваща от върха на Капитолия. Понеже от скалата до дъното на пропастта нямало повече от осемдесет стъпки, то под нея трябвало да се намира друга скална издатина или тераса. Тарпейската скала била традиционното място за извършване на публичните екзекуции на уличените в убийство или държавна измяна римски граждани. Осъдените или са били хвърляни, или са били принуждавани сами да скочат в бездната. На картата си съм определила местоположението й в съседство с храма на Опс.

Тарс — най-големият и важен градски център в Киликия, в югоизточна Мала Азия.

Тартар — онази част от подземния свят, където според древните се пращали за наказание най-големите грешници от света на смъртните: така например Сизиф вечно търкалял своя камък към върха, Иксион се въртял вързан на колело, а Тантал напразно се протягал да достигне храната и водата, които го примамвали. И тримата били смъртни, които по един или друг начин си били спечелили безсмъртието от боговете и затова не можели да бъдат наказани просто със смърт. Въпреки сериозните дискусии между такива мислители като Питагор, Платон и Аристотел нито гърците, нито римляните успели да си изградят ясна концепция за безсмъртието на душата. За тях смъртта означавала изчезване на всеки витален принцип; всичко, което оставало след смъртта, не било повече от една сянка, лишено от разум и плът подобие на умрелия. За великите философи душата била… от женски пол! Пеперудоподобно създание.

Тата — нежното латинско умалително от „баща“ — татко.

Театри — в републикански Рим бил забранен строежът за постоянни на театри. Затова ги сковавали от дърво преди игрите, включващи в програмата си театрални представления. В ранните години на републиката театърът се считал за деградираща нравите сила и подобно отношение продължило да се усеща кажи-речи до времето на Помпей. Било забранено на жените да седят редом с мъжете. Само общественият натиск, особено от страна на градската беднота (която обожавала фарсовете и пантомимата), успял да принуди римските магистрати и Сената да позволят провеждането на театралните представления с това ограничение, че не трябвало да се строят постоянни театри. Дървените конструкции били във формата на амфитеатър и имали собствени естради и сцена (на български се получава двусмислица, но в древността под „сцена“ се разбирало не подиумът, върху който се играело действието, а всичко зад и около него — Б.пр.), включително кулиси и скрити входове за актьорите. Конструкцията на сценете (или „скене“ на гръцки) достигала на височина до последния ред от трибуните (т.нар. кавеа) за публиката. При закриването на игрите дървените театри били разглобявани и отнасяни. По всяка вероятност дървеният материал, от който били построени временните театри, се разпродавал на търг, а спечеленото се прибирало в постоянния фонд за изграждане и поддръжка на театъра (причината за тази своеобразна строителна „стратегия“ се дължи на факта, че както повечето антични градове, така и Рим не разполагал с достатъчно просторни складови помещения, които да поберат, макар и в разглобен вид материала за конструкция, която може да носи десет хиляди души публика върху себе си).

Тевтони — германско племенно обединение, което в ранната си история населявало основата на полуострова, наречен Кимврийски Херсонес. Около 120 г. пр.Хр. тевтоните заедно с кимврите поели по дългия път на своето преселение. Като народ те изчезнали от лицето на земята след битката при Аква Секстия в 102 г.пр.Хр.

Тергеста — днешен Триест.

Термопили — крайбрежният проход, свързващ Тесалия с Централна Гърция. От едната страна го заграждало Егейско море, от другата — високи и непристъпни скали. Това обаче не го правело идеалното място за защита, тъй като из планините наоколо били прокарани множество тайни пътеки. Най-известната пътека, излизаща в тила на евентуалните защитници, била Анопейската, а пък най-известният защитник на прохода бил спартанският цар Леонид.

Тесалия — Северна Гърция. На запад била заградена от насечените планински вериги на Епир, на изток — от Егейско море. По времето на Гай Марий областта била част от римската провинция Македония.

Тибур — днешно Тиволи. В епохата на републиката градът представлявал малко селище на брега на река Анио, на мястото, където тя внезапно излизала от планините и поемала из долината на Тибър. По времето на Гай Марий жителите на града все още не били получили пълно римско гражданство.

Тибър — реката, миеща бреговете на град Рим. Извирала във високите Апенини отвъд Арециум и се вливала в Тосканско (Тиренско) море при град Остия. Рим бил разположен на североизточния бряг на Тибър. Реката се водела плавателна чак до Нарния, но в действителност силното й течение превръщало в рискован всеки опит да се плава срещу него. Тибър често се оказвал причина за катастрофални наводнения, особено в Рим.

Тигурини — келтско племенно обединение, заемащо част от територията на днешна Швейцария в съседство с племенното обединение на хелветите. Около осмата година от началото на голямото кимврийско и тевтонско преселение към тях се присъединили и тигурините — последни, които образували едно цяло с другите келтски племена — на маркоманите и херуските. В историята се приема, че в 102 г. пр.Хр. обединените тигурини, маркомани и херуски нахлули в Италийска Галия откъм изток през Норикум и Аквилея, но като научили за катастрофалното поражение на тевтоните при Аква Секстия, се обърнали назад и се върнали по родните си места. Така избегнали трагичната участ на тевтоните и кимврите.

Тингис — днешен Танжер. Столица и най-голям град в мавританското царство. Намирал се на Атлантическия океан отвъд Херкулесовите стълбове.

Тингитанска маймуна — или „варварската“ маймуна. Макак, безопашата или ходеща по земята маймуна. В античността маймуните и приматите не били често срещана гледка по Средиземноморието, но макакът, който все още може да се срещне в Гибралтар, винаги е населявал Северна Африка.

Тиро — новак, начинаещ.

Тога — дреха, която можел да носи само римски гражданин. Била изтъкана от лека вълна и притежавала доста характерна форма (това обяснява и защо по всички холивудски филми на облечените в тога герои все нещо им куца — в Холивуд никога не са проучвали внимателно нещата от предишни епохи или поне не и от античността). След подробни изследвания и многобройни експерименти д-р Лилиън Уилсън открил какви са били формата и размерите на идеалната тога. Така например тогата, която щял да носи мъж с ръст метър и седемдесет и пет и обиколка на талията 90 см, трябвало да бъде широка около 4,6м. и дълга 2,25м. Под дължина разбирайте тази страна, която следва тялото от горе на долу, а под ширина — онази, която се увива около него. Но трябва да се има предвид, че тогата не е била с формата на правоъгълник. Изглеждала е така:

Ако не бъде ушита точно както съм я показала на рисунката си, тогата просто няма да може да се облече по начина, по който са я носели римляните в древността. Републиканската тога от времето на Гай Марий била много широка (размерите на тогата се променяли на няколко пъти от царския период до края на пети век сл.Хр. — та това са повече от хиляда години). Мисля, че ще е нужно да направя още едно необходимо уточнение върху тогата, което е плод на собствените ми наблюдения: доказах, че римлянинът, облечен в тога, не е възможно да е носил каквито и да било други дрехи, т.е. препаска или каквото и да било бельо, под тогата и туниката си. Самата тога лишавала облечения в нея, от каквато и да е възможност да използва лявата си ръка, особено в областта на собствения си корем — при всяко движение в повече може да се наруши балансът и за броени мигове тежката дреха да се развие напълно. Но когато тогата е облечена правилно, тя можела да бъде разтворена твърде лесно само с дясната ръка, с която мъжът можел спокойно да надигне и туниката си и да уринира прав — да, но не и ако под туниката си носи друга дреха! Отбелязвам този любопитен факт, защото съвременните учени все още масово споделят мнението, че римляните са носели някаква форма на бельо под горните си дрехи. Но ако е бил облечен в тога, човек просто не е можел да си позволи подобно нещо — иначе би му се наложило при всяка малка нужда да вика роба си да му помага, което моралът на един римлянин — републиканец не би позволил за нищо на света.

Тога алба (или Пура) — чисто бялата тога. В действителност обаче ще е била по-скоро кремава.

Тога кандида — специално избелена тога, която си слагали кандидатите за определена магистратури, когато се представяли при образуването на кандидатските списъци (думата „кандидат“ произлиза именно от тога кандида). Носели я и докато обикаляли Рим, за да агитират гражданите му, както и при самите избори в комициите. Тогата придобила белия си цвят, след като била оставяна известно време да съхне на слънце, а след това равномерно се покривала със стрита на прах бяла креда.

Тога пикта — пурпурната тога, която носел триумфиращият пълководец. Дрехата била избродирана (най-вероятно със злато) с картини на знаменателните събития, които се честват, както и с портретите на участниците. Навремето и римските царе ходели облечени в тога пикта, както била облечена и статуята на Юпитер Оптимус Максимус в храма на Капитолия.

Тога претекста — тога с пурпурен ръб, която носел куриатният магистрат; носела се и от бивши куриатни магистрати, както и от невръстните им деца, независимо от пола им.

Тога пула — траурната тога, ушита от вълна с цвят, възможно най-близък до черния.

Тога трабеа — „полуоцветената тога“ според определението на Цицерон. Това била раираната тога на авгурите, а твърде вероятно е да са я носили и понтифексите. Подобно на тога претекста и тя имала пурпурен ръб, но иначе цялата била раирана с червени и пурпурни линии.

Тога вирилис — буквално тогата на „възмъжаването“. Става дума за тога алба или тога пура.

Толоза — днешна Тулуза във Франция. Намирала се в долината на река Гарумна и била политическият център на племенното обединение на волките тестосаги.

Торк — дебела, кръгла метална огърлица, направена най-често от злато. Нямала формата на пълен кръг, защото точно над гърдите завършвала с отвор от около 2,5 см. Приема се за доказано, че първо се слага около врата, а след това се извива навътре — най-вероятно веднъж сложен, никога не се маха. Носенето на торк било характерно за келтите, но го носели и в някои германски племена. Обикновено извитите краища на огърлицата завършвали с различни декорации топчета, спирали или дори животински глави.

Тракия — онази част от Балканския полуостров, която се намира между западния бряг на Хелеспонта и мислената линия точно на изток от Филипи; бреговете й се миели от Егейско море и Евксинския Понт, а на север територията й се простирала до границите със Сарматия. Римляните считали за западна граница на Тракия река Нестос (дн. Места). Тракия така и никога не успяла да се организира в единна политическа организация. След приключването на войните за наследството на Атал III в Мала Азия в 129 г. пр.Хр. егейското крайбрежие на Тракия минало под властта на римския управител в Македония. Римляните построили Игнациевия път, свързващ Адриатика с Хелеспонта — най-краткият и бърз път за прехвърляне на войски от Италия в Мала Азия, и затова за тях било от жизнено значение да не позволят на траките излаз на Егейско море. Енос (пристанищен град на устието на река Хеброс) — Марица — и Абдера (пристанищен град на изток от устието на река Нестос) били най-значителните градове на егейския бряг на Тракия. Най-големият град в Тракия обаче била старата гръцка колония на Тракийския Боспор Византион.

Трансалпийска Галия — римската провинция в Галия (за разлика от Цизалпийска Галия). Малко преди 120 г. пр.Хр. територията й била завладяна от римляните след блестящите победи на Гней Домиций Ахенобарб, който осигурил по този начин безопасен сухоземен път между Италия и Испания. Провинцията включвала бреговата ивица от Лигурия до Пиренеите, като на две места навлизала дълбоко навътре в страната: при Толоза в Аквитания и нагоре по течението на Родан (Рона) чак до търговската колония Лугдунум (Лион).

Триба — още от зората на републиката за римлянина трибата не представлявала повече форма на племенно разделение, а териториална единица, подчинена единствено на интересите на държавата. Общо броят на римските триби бил тридесети пет; от тях тридесет и една били селски, а само четири — градски. Шестнадесетте първоначални триби носели имената на шестнадесет патрициански фамилии, което сочело, че членовете им са били или членове на въпросните патрициански родове, или предците им са живели на земя, владяна от тях. През ранната и средната република, когато владяната от Рим територия започнала да се разпростира из цяла Италия, били създадени нови триби, в които се вписвали и новополучилите римско гражданство свободни италийци, така те на свой ред взимали активно участие в изграждането на римската политическа система. Колониите със статут на римско гражданство се превърнали в естествени ядра на новосъздадените триби. Четирите градски триби се смятат за основани от цар Сервий Тулий, въпреки че действителната дата на основаването им трябва да се търси по-късно, в годините на ранната република. Последната основана триба датира от 241 г. пр.Хр. Всеки член на дадена триба имал право на един глас при гласуванията вътре в нея, но сам по себе си този глас нямал почти никакво значение. При гласуванията в трибутните комиции първо се преброявали гласовете във всяка една триба поотделно и според мнозинството в нея тя определяла своя общ глас, който единствен имал значение за крайното решение на комициите. Това означавало, че при никой случай огромният действителен брой на гражданите, вписани в четирите градски триби, не можел да повлияе на крайното решение на трибутните комиции, където селските триби имали почти осемкратно превъзходство. Практически това означавало, че ако при дадено гласуване се появят само двама представители на дадена селска триба и гласуват единодушно, то техният глас се равнявал по сила на гласа на всяка от четирите градски триби поотделно, независимо че те на свой ред са могли да бъдат представени от по няколко хиляди души. Нищо не принуждавало членовете на селските триби да живеят извън пределите на Рим — почти всички сенатори и консули например принадлежали на селските триби.

Трибун — официално упълномощен представител на определена политическа страна в римското общество, който защищава интересите на институцията, издигнала го на този пост. Думата първоначално се използвала за хората, защищаващи интересите на отделните триби (от триба — трибун), но с промените, настъпили в политическия живот на републиката, с нея започнали да се наричат представители на различни институции, които не било задължително да са свързани по някакъв начин с трибите.

Трибун на хазната — Трибуни ерарии. Съществува известна неяснота около истинските функции на трибуни ерарии. Изглежда, първоначално така били наричани служителите във войската, чието задължение било да изплащат заплатите на войниците (като се има предвид финансовото състояние на римската армия от Предмарианската епоха, подобна длъжност едва ли би се оказала доходоносна), но със сигурност по времето, когато Гай Марий въвеждал своите преобразувания в армията, трибуни ерарии вече нямали нищо общо с нея, защото заплатите се давали от квесторите. Приела съм, че трибуни ерарии са цивилни лица. Въпреки че римският Сенат и народ гледали с лошо око на бюрокрацията и с всички средства възпирали увеличаването броя на различните обществени служители, с нарастването териториалните придобивки на Рим поне един от клоновете на държавното управление (SPQR) се нуждаел от нови попълнения и това била хазната (ерариумът). По времето на Гай Марий ще да е имало значителен брой цивилни служители, които да направляват различните функции на държавната хазна (а в годините след Гай Марий техният брой нараснал драстично). Трябвало да се събират всевъзможни данъци както у дома, така и в чужбина; трябвало да се намерят достатъчно пари, за да се подсигури закупуването на зърно, да се осъществят благоустройствените програми на цензорите, както и да се осигурят някои наглед дребни разходи, като например прасетата, които градският претор трябвало да даде за Компиталиите. И ако избраният на квесторската длъжност магистрат давал само общи насоки по всеки от тези въпроси, то той е трябвало да разполага с нужните хора, които да ги превърнат в реалност. Затова държавата се е нуждаела от висши цивилни служители, хора, чието положение да е по-различно от това на обикновените писари; без съмнение въпросните чиновници са произлизали из уважавани фамилии и по всяка вероятност трудът им се е заплащал добре. Възможното съществуване на подобна класа може да обясни затрудненията, които Катон тицензис сам си причинил в 64 г. пр.Хр. с назначаването на квестор на хазната — по всяка вероятност квесторите отдавна били изгубили навик да работят пряко, а пък и в 64 г.пр.Хр. хазната вече е представлявала внушителна по мащабите си институция.

Тридент — днешно Тренто в Италия.

Триклиний — римската трапезария. Обикновено в семейния триклиний (най-често помещението било квадратно) се разполагали три кушетки (ложета) във формата на буквата П. Ако застане на вратата и погледне към празния център на буквата, лявата кушетка се нарича лектус сумус (горно ложе), средната — лектус медиус (средно ложе), а дясното лектус имус (долно ложе). Всяка от трите кушетки била широка около метър и двайсет и пет или дори повече, а на дължина била поне два пъти по толкова, навярно и повече. В единия край на кушетката имало възглавница за главата. Срещу всяка от кушетките на височина малко под тяхната стояла масичка, дълга от единия до другия край на кушетката. Хранещите се се облакътявали на лявата си ръка, като за целта нагласявали специални облегалки; събували се преди ядене и можели да поискат робите да им измият краката. Домакинът се разполагал в левия край на кушетката в средата, който се смятал за долния; десният, считан условно за горен заради възглавницата за главата, се оставял за най-почетния гостенин — мястото се наричало локус консуларис (мястото на консула). По времето на Гай Марий жените рядко се излагали подобно на мъжете, освен ако не им се носи съмнителна слава, а вечерята е ергенска. Жените от семейството сядали на малки столчета в центъра на буквата П, влизали с първото ястие и се оттегляли с последното; по правило им се позволявало да пият само вода.

Триокала — най-недостъпната крепост, която построили разбунтувалите се сицилийски роби в планините в южната част на острова. Била обсадена от Луций Лициний Лукул в 103 г. пр.Хр., но паднала едва в 101 г.пр.Хр.

Трипод — всякакъв предмет, монтиран върху поставка от три крака. На триподи сядали гадателките. Върху триподи се държали и жарниците с жертвените или авгурските огньове. Масите също били често на три крака.

Триумф — най-знаменателният ден в кариерата на победоносния римски пълководец. По времето на Гай Марий, за да получи правото на триумф, пълководецът първо трябвало да бъде акламиран като император от собствените си войници, след което да представи писмена петиция пред Сената; само Сенатът бил упълномощен да удостои някого с правото на триумф и понякога, макар и сравнително рядко, се случвало достоен за честта пълководец да бъде несправедливо лишен от нея. Самият триумф представлявал внушителен парад, който следвал определения от традицията маршрут от Вила Публика на Марсово поле през специалната порта в Сервиевите стени, наречена Порта Триумфалис, през Велабрум и Форум Боариум до Големия цирк, след което по Вия Триумфалис и по Вия Сакра се излизало на Форум Романум, а оттам се изкачвал на Капитолийския хълм, за да стигне шествието до храма на Юпитер Оптимус Максимус. Триумфиращият пълководец и ликторите му влизали в храма и поднасяли на бога лавровите си венци, получени за победата, след което давали началото на триумфалния пир.

Триумфатор — така се наричал триумфиращият пълководец.

Трофей — за трофей се смятало пълното бойно снаряжение на пленения или убит вражи предводител. Спред практиката, установена още в архаичната епоха от гърците, пленените доспехи се окачвали върху забито в земята копие насред бойното поле и се поднасяли като дар на боговете, помогнали на победителите. Римляните променили гръцката практика, като започнали да издигат по бойните полета каменни паметници, а трофеите отнасяли със себе си в Рим. Там те се излагали на показ при триумфа на пълководеца — победител, след което се посвещавали на някое божество по избор и се оставяли за вечни времена в храма му. Метел Македоник бил първият римлянин, построил храм от мрамор, и след като го посветил на Юпитер Статор, дарил го с пленените от легионите му трофеи. Гай Марий издигнал храм на Честта и Добродетелта и също го дарил с пленените от войските му трофеи.

Тулианум — знае се също като Карцер. Малка къщичка с едно-единствено помещение и подземие, което се използвало за единствената килия за екзекуции в цял Рим. Всички видни военнопленници, след като били превеждани из Рим заедно с парада на триумфа, щом шествието започвало да изкачва Капитолийския хълм, били отвеждани в подземната килия на Тулианума и били удушавани с въже. Трупът на жертвата бил хвърлян през отворите на подземието към градската канализация. Друга практика (до която обаче се прибягвало по-рядко) било осъденият да се затвори в подземието и да се остави да умре от глад.

Тул Хостилий — третият римски цар. Доста тъмна фигура. Голям войнолюбец, той нападнал, превзел и сринал със земята Алба Лонга, а жителите й довел в Рим и ги присъединил към населението му; управляващата класа в Алба Лонга станала част от римския патрициат. Тул Хостилий също така построил сградата на Сената, наречена в негова чест Курия Хостилия.

Туника — основната дреха у почти всички древни народи по Средиземноморието, включително у гърците и римляните. Така както са я носели римляните по времето на Гай Марий, туниката е била в основата си правоъгълна, без шев около гърдите; навярно за по-удобно платът се е изрязвал при врата, вместо просто да се съшият един с друг правите краища на предницата и гърба. Ръкавите или представлявали просто правоъгълни парчета, тръгващи от раменете, изрязвани заедно с останалата част от дрехата, или са се пришивали допълнително. Със сигурност древните шивачи са можели да шият ръкави, защото в изворите от епохата се споменава за дълги ръкави, които между другото били пришивани отделно. Възприетото мнение, че между страничния шев, свързващ предницата и гърба, просто са се оставяли дупки за ръцете, не се потвърждава от статуите — може би просто статуи са заслужили само онези, които са могли да си позволят и по-специални туники. Но така или иначе на статуите, изобразяващи военни, ясно се виждат ръкави, къси ръкави, които не се различават съществено от нашите. Туниката се пристягала над пояса или с кожен колан, или просто с въженце и винаги е била по-дълга отпред, отколкото отзад — разликата била от около 7,5 см. Конниците носели върху туниката си тънка пурпурна ивица на едното рамо, сенаторите — по-широка. Смятам, че ивиците са се шиели от дясната страна, както се вижда от една фреска в Помпей, показваща човек, облечен в тога претекста, на чието дясно рамо ясно се вижда пурпурната ивица. Забелязвам, че същото е и при моделите на д-р Лилиън Уилсън.

Туника Палмата — туниката, която носи пълководецът триумфатор. Не е било задължително да е от пурпур, но със сигурност по нея били избродирани палмови клонки.

Тускулум — град, намиращ се на Латинския път, на около 25 км от Рим. Бил първият латински град, получил пълно римско гражданство за жителите си — още в 381 г. пр.Хр., и винаги бил напълно лоялен с Рим. Катон Цензор произхождал от Тускулум, където родът му държал от поне три поколения римския „обществен кон“.

Удължаване на пълномощията — акт, според който даден магистрат практически оставал в длъжност и след изтичането на мандата си. Подобна практика се използвала по отношение управлението на отвъдморските провинции или воденето на определена военна кампания, но не се отнасяла за самите магистратури.

Управител — с думата най-общо се назовават преторите, проконсулите и пропреторите, които обикновено за срок от една година управляват дадена римска провинция от името на римския Сенат и народ. Силата на управителския империум била различна, тъй както и конкретните пълномощия, които получавал. Но какъвто и да бил по закон империумът, управителят можел да се разпорежда като цар в провинцията си. Отговарял едновременно за нейната защита, администрация, за набирането на данъците и глобите и за още куп неща.

Утика — град в Африка, при устието на река Баградас. След разрушаването на Картаген от войските на Сципион Емилиян в 146 г. пр.Хр. Утика се превърнала в най-големия град и пристанище в римска Африка, където се намирало и седалището на римския управител.

Фалери — кръгли, гравирани с орнаменти сребърни или златни дискчета с диаметър от 75 до 100мм. Първоначално ги носели римските конници като знак за положението си, както и върху парадните сбруи на конете си. Около средата на републиканската епоха фалерите се превърнали в знак за военно отличие, връчван на бойците от конницата, но по времето на Гай Марий вече ги връчвали и на пехотинци. Обикновено фалерите, връчвани за бойни заслуги, били подреждани по девет заедно (в три реда по три) и се окачали върху кожени доспехи, които се носели върху бронята.

Фаниева хартия — някой си Фаний, римлянин, който е живял приблизително в средата на втори век пр.Хр., се захванал да преобразува най-долнокачествения пергамент в хартия, която по качествата си можела да съперничи с най-съвършения папирус. Братята Гракхи са използвали Фаниева хартия, което и свидетелства приблизително по кое време Фаний е достигнал до откритието си. Фаниевата хартия била далеч по-евтина от оригиналния египетски папирус, а и далеч по-лесна за намиране.

Фанум Фортуне (буквално „храм на съдбата“ — Б.пр.) днешно Фано в Италия.

Фасти — латинската дума за „празненства“, която започнала да се използва изобщо за календара. Календарът бил разделян на диес фасти и диес нефасти и бил окачван по стените на някои обществени сгради, включително Регията, както и по ораторските трибуни на Форум Романум. Предизвестявал римските граждани кои дни могат да се използват за дела, кои са отредени за заседания на комициите, кои са празници и кои вещаят лоша поличба и най-накрая — кога точно се падат неустановените на точна дата празници. Понеже годината се състояла от 355 дни, календарът рядко се съобразявал с годишните времена — освен в случаите, когато колегията на понтифексите не се заемела сериозно със задълженията си да изчисли допълнителните двадесет дни, които трябвало да се прибавят на всеки две години след края на февруари. Най-често обаче колегията дори не си помръдвала пръста, още повече че самите римляни не виждали особен смисъл в подобно начинание. Дните в месеца не се броели по начина, който правим ние, последователно — първи март, втори март и т.н., а се броели отзад напред с начална точка някоя от трите основни дати в месеца: календите, ноните и идите. Така, вместо да каже: „трети март“, римлянинът ще каже „четири дни преди мартенските нони“, а вместо „двадесет и осми март“ „четири дни преди априлските календи“. Разбира се, на нас ни изглежда объркващо, но за римляните подобно броене е било съвсем естествено.

Фасции — снопчета брезови пръчки, навързани с кръстосани един спрямо друг червени кожени каиши. Първоначално това била емблемата на старите етруски царе, но с времето символичният й смисъл се запазил, и то дори до епохата на империята. Фасциите се носели от ликторите, които проправяли път за куриатния магистрат (както и за проконсула или пропретора), и били знак, че му е бил даден империум. В границите на помериума сноповете били само от пръчки, което подсказвало, че на ликторите е дадено правото да налагат единствено телесни наказания; извън помериума между пръчките била пъхвана и двуостра брадва, което означавало, че куриатният магистрат има пълномощието да раздава смъртни наказания и да ги изпълнява. По броя на пръчките (фасциите) в снопа се разбирало колко голям е империумът на магистрата — ако е диктатор, фасциите били двадесет и четири, ако е консул или проконсул — дванайсет, ако е претор или пропретор — шест, а ако е куриатен едил само две.

Феликс — буквално „галеник на съдбата“, а не както бихме били склонни да кажем: „щастливец“. Навремето като че ли са били по-откровени с материалната страна на нещата. Латинската дума феликс е свързана с богинята Фортуна, с късмета.

Фелатор — груба дума в латинския, с която се обозначавал мъжът, който при орален секс се е оставял да му лижат пениса. Във всеки случай това положение се е смятало за по-достойно от обратното — ти да си лижещият (вж. ируматор).

Ферентинум — днешно Ферентино в Италия.

Фирмум Пиценум — днешно Фермо в Италия.

Фламен Диалис — специалният жрец на Юпитер и най-старшият от петнадесетте фламини. Животът му никак не бил лек. Трябвало да бъде патриций, да е сключил брак — конфареацио с патрицианка и двамата му родители трябвало да бъдат живи в момента на избирането му, а длъжността му била пожизнена. Фламен Диалис бил обграден от всевъзможни забрани и табута: не трябвало да вижда или докосва мъртвец, не трябвало да се докосва до желязо, да носи някъде по себе си възел, да му се стриже косата или брадата с желязо, да носи върху себе си кожа от животно, одрано специално за целта, да докосва кон, да яде варива или квасен хляб. Жена му — фламиника Диалис — била жертва на почти същите ограничения.

Фламин — жрец, член на колегията, обслужваща култа към най-старите римски богове. Имало трима върховни фламини и дванайсет нисши. Фламинес майорес обслужвали: 1.) Юпитер, 2.) Марс, 3.) Квирин. Като се изключи фламен Диалис (Юпитеровият фламин), останалите не били натоварени с кой знае колко тежки задължения, но и тримата върховни фламини живеели в държавни домове. Без съмнение това се дължало на факта, че фламините представляват най-старите римски жреци.

Фламиниевият цирк — намирал се е на Марсово поле, близо до Тибър и Форум Холиториум. Построен бил в 221 г. пр.Хр. и понякога, когато събранието им е трябвало да се проведе извън границите на помериума, на него са се свиквали трибутните комиции или плебейското събрание. На територията на Фламиниевия цирк са били издигнати няколко светилища, едно от които на Вулкан, а друго — известно с изящния си стил — на Херкулес и деветте музи.

Флумен — латинската дума за река.

Фортуна — римската богиня на съдбата и едно от най-почитаните божества в целия римски пантеон. В чест на Фортуна се изграждали множество храмове, като всеки от тях бил посветен на някоя от множеството й природи. Благосклонността на Фортуна означавала изключително много за политици и пълководци, които без изключение — дори и когато става дума за такива интелигентни военачалници като Гай Марий, Луций Корнелий Сула и диктатора Гай Юлий Цезар — били убедени в скритите й ходове.

Форум — отворено градско пространство, предназначено за всевъзможни дейности — делови, частни и обществени.

Форум Боариум — пазарът за месо. Намирал се в северния край (Велабрум) на Големия цирк. Думата „боариум“ означавала „добитък“, но по времето на Гай Марий на пазара се продавали всевъзможни меса.

Форум Каструм — плацът вътре в римските военни лагери, намирал се пред самата палатка на военачалника.

Форум Писцинум — пазарът за риба. Истинското му местоположение и до ден-днешен представлява тайна, но от някои бележки на Цицерон знаем, че ветровете в Рим разнасяли най-често по посока на Форум Романум и зданието на Сената воня на риба. Затова съм избрала за пазара мястото точно на запад от Вия Нова, във Велабрум.

Форум Романум — средището на римския политически живот, обширно празно пространство, отредено за политика, правораздаване, дела и религия. Според мен по времето на Гай Марий из базиликите покрай Форума не е имало сергии. Кипящият политически живот, да не говорим за постоянно провеждащите се съдебни процеси, и множествата, които е способен да доведе всеки миг на площада, биха помели всякакви препятствия, които пък от своя страна най-много биха запречили пътя на тълпата и предизвикали безредици. Двата големи пазара, намиращи се в близост — Мацелум от обратната страна на Емилиевата базилика и Мацелум Купеденис отвъд Кливус Орбиус, предлагали достатъчно търговска площ, за да не се блъскат продавачи и по Форума.

Форум Фрументариум — пазарът за зърно. Местоположението му върху картата ми е напълно хипотетично, но имам основанията да смятам, че е и напълно възможно. Първо, смятам, че едрите частни търговци на зърно (а такива е имало много) са продавали редом с държавните. Държавните запаси са се разпродавали в две различни части на града: на Минуциевата врата на Марсово поле, където се намирали службите на куриатните едили, издаващи съответните разрешителни, и пред обществените складове, намиращи се под самите скали на Авентина, в съседство с римското пристанище. Знае се също, че е имало складове и покрай Викус Тускус в подножието на Палатина, които били построени наново от Агрипа по времето на принципата, но в годините на републиката навярно са представлявали частна собственост. Затова съм разположила Форум Фрументариум във Велабрум, на крачка от складовете край Викус Тускус.

Форум Холиториум — пазарът за зеленчуци. Намирал се е вдясно от брега на Тибър, като наполовина са били от вътрешната страна на Сервиевите стени, а наполовина — от външната. Навярно първоначално са били изцяло от вътрешната. Местоположението на пазара улеснявало стопаните, отглеждащи зеленчуци на Марсово и Ватиканското поле.

Фракции — терминът, с който съвременните историци най-често обозначават различните политически групи в римската република. И дума не може да става за политически партии в съвременния смисъл на думата, защото били изключително гъвкави, а и съставът им се менял постоянно според случая. Вместо да се обедини около определена идеология, римската фракция най-често се завъртала около нечия личност, сдобила се с респектираща аукторитас и дигнитас. Гледала съм напълно да избегна понятията „оптимати“ и „популари“, за да не остане читателят с впечатлението, че наистина са съществували утвърдени политически партии.

Фрегела — латински град, намирал се на мястото, където Вия Латина пресича река Лирис, на самата граница със Самниум. Винаги е бил лоялен към Рим до 125 г. пр.Хр., когато избухва въстание против римляните, удавено в кръв от претора Луций Опимий. Градът бил сринат със земята и впоследствие мястото му на процъфтяващ търговски център било заето от построения от римляните на отсрещния бряг на Лирис град Фабратерия Нова („новонаправен“).

Фригия — една от най-дивите и рядко населени области в Мала Азия, чието име за древните звучало също тъй мистично, както имената на нимфи, дриади, сатири и всякакви други приказни същества. В същото време местното население представлявало в огромната си част беззащитни селяни, които ставали лесна плячка за ловците на роби. Фригия се намирала навътре в сушата от Витиния, на юг от Пафлагония и на запад от Галатия. Областта принадлежала на Аталовото царство Пергам, като територията й била покрита с планини и гъсти гори. След войните за пергамското наследство след смъртта на Атал III римският проконсул Маний Аквилий буквално продал по-голямата част от Фригия на понтийския цар Митридат V и прибрал златото за себе си.

Ханибал — най-известният от пуническите принцове, предводител на картагенската армия във войните й с Рим. Роден в 247 г. пр.Хр., Ханибал започнал от дете да се обучава във военното изкуство в родната си Испания, където прекарал цялата си младост. В 218 г.пр.Хр. нахлул в Италия и с блестящата си стратегия изненадал цялата римска армия в гръб; прекосяването на Алпите (включително с няколко десетки слона) през прохода Монженевр и досега се смята образец във военната теория. В продължение на шестнадесет години войските му кръстосвали във всички посоки Италия и Италийска Галия, нанасяйки на римските легиони поражение след поражение — при Требия, Трезимене и най-накрая при Кана. В крайна сметка армията му била доведена до изтощение от тази на Квинт Фабий Максим Верукозис Кунктатор, чиято стратегия била да не се откъсва нито за миг от картагенците и в същото време да избягва всякакво генерално сражение. Заради близостта на Фабий — Максимовата армия Ханибал така и не посмял да нападне самия Рим. Един по един съюзниците, които си бил спечелил с победоносния си поход из Италия, се отметвали от Картаген и Фабиевите легиони постепенно изтласкали Ханибал на юг, особено след като от ръцете му се изплъзнала цяла Кампания. Скоро Ханибал изгубил Тарент, а в същото време брат му Аздрубал претърпял поражение на север в Умбрия, при реката Метавър. Притиснат до самия връх на италийския ботуш — Брутий, в 203 г.пр.Хр. Ханиоал бил принуден да прехвърли към Картаген по море така и непобедената си в нито едно сражение армия. Претърпял поражение едва при Зама от войските на Сципион Африкански, след което като държавен глава на Картаген започнал да плете интриги срещу Рим в съюз със сирийския цар Антиох Велики. В крайна сметка се наложило да търси убежище при Антиох, но след поражението на сирийските войски от римляните Ханибал отново трябвало да бяга, този път при витинския владетел Прузий. В 182 г.пр.Хр. Рим изрично поискал от Прузий да му бъде предаден Ханиоал, но последният се самоубил. Непримирим противник на Рим, Ханибал в същото време винаги е бил един от най-уважаваните от самите римляни пълководци и политици.

Харибда — митичен водовъртеж, който в различни извори се появява на съвсем различни места из Средиземноморието — например между Сицилия и Италия или при Херкулесовите стълбове. Харибда е винаги неразделна със Сцила, чудовище с навързани около пояса си лаещи кучета, което живеело толкова близо до водовъртежа, че никой моряк не можел да мине безопасно покрай едната, без да попадне на другата. В древността изразът „хванат между Сцила и Харибда“ е бил равнозначен на сегашните „между два огъня“ или „между чука и наковалнята“.

Хаста — старомодното копие на римския пехотинец с листоподобен връх. След промените, които Гай Марий внася в пилума, хастата излязла от употреба.

Хедуи — могъщо келтско племенно обединение, заемащо част от централна Дългокоса Галия. След като в 122–121 г. пр.Хр. Гней Домиций Ахенобарб покорява традиционните им врагове, арверните, хедуите губят от своята войнственост и враждебност спрямо римляните, с времето сами се романизират и си спечелват покровителството на Рим.

Херкулесовите стълбове — тесният пролив, свързващ Средиземно море с Атлантическия океан, открай време се е знаел като Херкулесовите стълбове заради двете огромни канари, надвиснали над него — Калпе (днешен Гибралтар) откъм европейския бряг и Абидус откъм африканската.

Херм — пиедестал, върху който първоначално е била поставяна главата на бог Хермес; по традиция по средата на цокъла се окачали мъжки гениталии с еректирал пенис. В елинистическата епоха станало обичай върху така оформените пиедестали да се слагат бюстове не само на Хермес, но и на действителни личности, а терминът „херм“ започнал да се отнася единствено до своеобразните пиедестали, обкичени с мъжки гениталии. Посетителят на съвременните музеи ще забележи, че при множество антични бюстове по средата на височината на цокъла зее квадратна дупка; на нейно място навремето гордо са стърчали тестиси и еректирал пенис, но в християнската епоха „хермовете“ били безжалостно осакатени.

Херсонес — гръцката дума за полуостров, използвана от древните географи с далеч по-широко съдържание от сегашните. Запазили са се имената на Херсонес Тракийски, Херсонес Таврически, Херсонес Кимврийски и др.

Херсонес Кимврийски — днешният полуостров Ютланд, или с друга думи Дания.

Херуски — германско племенно обединение, населявало земите по течението на река Амизия (дн. Емс) и на река Визургис (дн. Везер). Около 113 г. пр.Хр. част от херуските напуснали родните си места, за да се присъединят към масово преселващите се тевтони и германи.

Химетски мед — мед, събиран по склоновете на Химетския хълм в Атика. Причината точно този мед да се слави по цялото Средиземноморие не била в по-особените цветя, посещавани от пчелите, а във факта, че единствено химетските пчелари не опушвали кошерите, преди да съберат меда.

Хипанис, река — днешната река Буг в Белорусия.

Хипо Региус — днешният град Анаба в Алжир.

Хиспания — днешна Испания. Наричана била още Иберия.

Хиспания Ултериор — вж. Далечна Испания.

Хиспания Цитериор — вж. Близка Испания.

Хомот — хомотът представлявал дървена летва, която се облягала върху вратовете на впрегатните животни, когато трябвало да теглят каруца или нещо друго. В преносен смисъл се превърнал в символ на сервилността, на признаването на чуждата власт над себе си. Някъде в района на Карина бил сложен на публично място хомот, под който трябвало да минат всички млади римляни и римлянки, за да изразят своето подчинение; наричал се Тигилум и по всяка вероятност смисълът на минаването под него било да се покаже, че младежът вече се е подчинил на теглата и грижите, съпътстващи възрастния. Терминът обаче имал и друго значение, а то било свързано с войската. Тъкмо в това си значение хомотът й се възприемал като нещо изключително важно. Още от дълбока древност римската армия (а може би преди нея етруската) възприела като традиция след всяка своя победа на бойното поле да принуждава пленените врагове да минат „под хомота“. За целта се забивали две копия в земята и върху тях се закачало хоризонтално трето — достатъчно ниско, за да бъде принуден човек, който минава отдолу, да се наведе. За нещастие на римляните обаче много от техните врагове възприели унизителната традиция и на свой ред започнали да принуждават пленените римски войници да минават под хомота. За римляните това представлявало непоносимо унижение — дотолкова, че в Сената неведнъж се изразявало мнението как било по-добре цяла една римска армия да се бие до последния човек, отколкото победените да се предадат и минат под хомота, пожертвайки римската чест и дигнитас. Обикновените жители на Рим, дори и пролетариите гледали на минаването под хомота като на велико унижение и искали сметка от всички римски войници и офицери, предпочели да се унижат, вместо да загинат с достойнство.

Хубрис — гръцка дума, използвана и до ден-днешен. Означава надменност, високомерие.

Цебена — планинските земи и възвишенията в Южна и Централна Галия, западно от река Родан. В днешно време някогашната Цебена се разпределя между областите Севен, Оверн, Ардеш и фактически целия Централен масив.

Цезарово сечение — хирургическа намеса, до която се прибягва, когато детето не може да се роди по естествен път. Легендата разправя, че по такъв начин се е появил на бял свят диктаторът Гай Юлий Цезар, на когото била кръстена операцията. Предпочела съм да не обръщам внимание на тази история, защото се знае, че майката на Цезар Аврелия е доживяла седемдесетгодишна възраст и по всяка вероятност до смъртта си се е радвала на добро здраве. Докато в античността дори и да се е извършвало цезарово сечение, и дори понякога детето да е бивало спасено, участта на майката е била все същата — смърт. Първият истински успешен опит с цезарово сечение е извършен в Италия, в град Павия през април 1876 г., когато доктор Едуардо Поро извадил от утробата на родилката Джулие Ковалини новороденото й дете — и майка, и дете оцелели.

Цела — буквално „стая“. Повечето стаи в римските домове получили собствени названия, но всяко друго помещение, което си няма специално име, се е наричало най-общо цела. Името обаче се е запазило за всички вътрешни помещения в храмовете.

Цензор — най-висшият римски магистрат, независимо че не е притежавал империум и следователно не се е придружавал от ликтори. За да се кандидатира за цензор, човек задължително трябва да е бил преди това консул, а само онези консуларни сенатори, които са се радвали на огромна лична аукторитас и дигнитас са си правели изобщо труда да се кандидатират. Да бъдеш избран за цензор, представлява крайната точка на една политическа кариера, защото се знае, че по-нагоре няма къде да се отиде. Цензорът (избирани са по двама наведнъж) запазва поста си в продължение на пет години, но в действителност упражнява функциите си само през първите осемнайсет месеца от мандата си. Заедно със своя колега проверява и коригира списъка на сенаторите, на конническото съсловие и на т.нар. пазители на държавния кон (осемстотинте най-влиятелни конници в Рим), както и организира всеобщия ценз (преброяване) на римските граждани не само в пределите на Рим, но и в цяла Италия и задморските провинции. Пак цензорът записва и имущественото състояние на всеки гражданин и го причислява към съответната класа. Всички договори, сключени от държавата, преминават през неговите ръце, а огромният дял от общественото благоустройство е вследствие неговата инициатива.

Центуриатни Комиции — вж. събрание, народно.

Центурион — офицер на редовна служба както в римските, така и в спомагателните легиони. Погрешно е да се смята центурионът за аналог на съвременния подофицер. Центурионите са били истински професионалисти и статутът им не е бил усложняван от съвременните обществени различия. Когато някой римски пълководец загуби дадено сражение, той едва ли би съжалил за загубата на някой и друг военен трибун, но навярно би започнал да си скубе косите за всеки убит или пленен центурион. При самите центуриони съществуват различни функции и чинове: най-младшият центурион командва отряд от осемдесет войници и двадесет невъоръжени помощници, наречен центурия. След реорганизацията, която Гай Марий въвежда в републиканската армия, шест центурии съответно с шестима центуриони — образуват една кохорта, начело на която стои т.нар. пилус приор, най-старшият от тях, командващ едновременно с цялата кохорта и една от центуриите. Десетимата началници на кохортите, съставляващи един легион, също се подреждат по старшинство, като най-старшият пилус приор отговаря единствено пред началника на легиона (или някой от избраните военни трибуни, или някой от назначените от главнокомандващия легати). По времето на републиката всяко повишение в чин е ставало по волята на войниците.

Центурия — термин, който може да се използва за всяко събиране на сто души, но което в началото е обозначавало отряд от стотина войници. Центуриите в центуриатните комиции включват в състава си много повече от сто души и макар че в началото са били сформирани като войскови подразделения, с времето изгубват военните си функции. Центуриите, от които се образуват легионите, обаче продължават да наброяват точно сто души.

Церера — древна итало — римска богиня на земята, чиито задължения се отнасят най-вече до житните култури. Храмът й се намира на Форум Боариум, от страната на Авентин (следователно, и извън пределите на помериума) и се смята за най-красивата култова сграда, издигната през републиканската епоха. Бива построен от плебса по време на първата сецесия (494 г. пр.Хр.), когато патрициите владеят Рим изцяло, за да могат плебеите да имат свое култово средище извън рамките на града. Фактически отцепилите се плебеи се отдръпват не по-далеч от Авентинския хълм, но това е достатъчно да срине устоите на римското общество и техните искания да бъдат удовлетворени. По времето на Гай Марий храмът на Церера се е знаел като сборно място на плебейското съсловие, където, освен това са изпълнявали длъжността си плебейските едили.

Циник — последовател на философската школа, основана от Диоген Синопски. Всъщност определението „школа“ не бива да се разбира твърде академично, още повече че циниците не са спазвали кой знае колко сложни правила на поведение. Най-общо циникът е вярвал в простотата на нещата и вътрешното освобождаване чрез освобождаването от собствеността. Циниците изпитвали дълбоко недоверие към смисъла на всяко човешко начинание и желание, определяйки ги единствено като форма на себичност.

Цирк — мястото, където са се провеждали надбягванията с колесници. Самото трасе е вървяло в дълга и тясна елипса, по средата на която се издига т.нар. спина — дървена преграда с два каменни конуса в двата края — наречени мети, които колесниците трябвало да заобиколят при завоите. Гледката се допълвала от дървените пейки за зрителите, издигнати от всички страни върху открити трибуни. Седемте обиколки, които трябвало да направят състезаващите се, били отброявани с помощта на седем яйца и на седем делфина. Навярно и делфините, и купите с яйцата са съществували от самото зараждане на надбягванията, но със сигурност Агрипа е дарил на Големия цирк по-хубави делфини от дотогавашните. За, седемте обиколки са били нужни двадесет и пет минути. Предполага се, че четирите цветове, с които са се състезавали различните колесници през епохата на късната империя синият, зеленият, белият и червеният, са били възприети още във времето на републиката. (Според една легенда цветовете са били установени от самия Ромул. — Б.пр.)

Цирцеи — областта, която заедно с планината Цирцеи представлява границата между Лациум и Кампания. Едноименният град се разполага на едноименния нос, откъм страната на Тарацина и в републиканската епоха се е използвал като морски курорт.

Цитадела — най-общо казано, крепост, изградена върху хълм и използваща за защита стръмните му и труднодостъпни склонове, или укрепена част на селище, оградена от мощна стена и служещо за защита на населението при нападение.

Чуждестранен Претор — претор перегринус. Носи името си заради това, че се занимавал изключително със съдебни дела и спорове, в които поне едната страна е неримски гражданин. По времето на Гай Марий задълженията на чуждестранния претор се ограничавали в това да раздава справедливост; често се налагало за тяхното изпълнение да обикаля цяла Италия, понякога дори да я напуска. Под юрисдикцията му попадали и деянията на неграждани в пределите на самия Рим.

Югер — римска мерна единица за площ. Един югер се равнява на 0,252 хектара (приблизително една четвърт). Онези, които използват метричната система, ще бъдат близо до сегашното измерване в хектари просто като разделят броя на югерите на четири.

Юл — син на троянския герой Еней. Както в днешни времена, така и в античността съществува пълно объркване относно майката на Юл. Според някои тя била троянската съпруга на Еней Кревза, според други — латинката Лавиния. Вергилий държал на Кревза, Тит Ливий — на Лавиния. Това, което не знаем, е самите Юлии коя от двете биха предпочели да им бъде родоначалничка. Юл се наричал също така Асканий, което пък е името, дадено на Кревзиния син от Омир. Освен това, като се има предвид, че Вергилий е бил официалният римски поет, покровителстван от самия Август, един Юлий, най-вероятно Август е държал да се знае, че родословното му дърво води и двата си корена от Троя. Това обаче не означава, че и осиновителят му диктаторът Цезар е мислил като него — Август е имал склонност да нагажда човешкото мислене на божествения си чичо според собствените си цели и желания. В крайна сметка не е и толкова важно да се знае точно коя е майката на Юл; важното е, че Юлиите винаги са се смятали за преки наследници на Еневия син, а следователно на самата Венера (Афродита), майка на Еней и баба на Юл. Като се има предвид, че от идването на Еней в Италия и рождението на Гай Юлий Цезар в 100 г. пр.Хр. е минало кажи-речи също толкова време, колкото между завладяването на Англия от Уилям Завоевателя и днешно време, и като се знае, че и досега се намират англичани, убедени, че могат да проследят родословието си чак до някой от норманските барони на Уилям, нищо чудно Юлий Цезарите наистина да се окажат наследници на Еней.

Юлила — според книгата ми по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар. Никъде няма изрично сведение, че Цезар не е имал две дъщери; това, че в изворите се споменава само за една, Юлия, може да се приеме донякъде като довод, че втора не е имало, но пък и ни дава свободата да си я измислим, ако трябва. Аз самата винаги съм се учудвала на способностите на древните автори да се прехласват по определени въпроси, които считат за важни, и в същото време да мълчат по множество други, явно смятани за маловажни. Най-надеждният ни свидетел за епохата, съвременникът на Марий Цицерон е писал за пред хората на своето време и от текстовете му личи предубеждението, че читателят знае за какво става дума и следователно не си струва трудът да се впускаме в подробности. За Юлия се знае, че е доживяла до дълбока старост и е била една от най-забележителните и уважавани жени за времето си. Била е съпруга на великия Гай Марий и майка на един син, който също е заел своето място сред римските знаменитости. Нищо чудно тогава, че името й е успяло да достигне до нас, както и нищо чудно Цезар и Марция да са имали и друга дъщеря, която обаче да не си е спечелила нужното име, за да бъде запомнена. От друга страна, знаем от Плутарх, че първата жена на Сула се е казвала Юлия, но след нея той се е женил още три пъти, а само двете му последни съпруги са заслужили да бъдат споменати и в други извори за епохата. Като се има обаче предвид огромната пропаст, зейнала впоследствие между Марий и Сула, твърде е възможно в своите мемоари (които са били използвани от по-късните историци като Плутарх) Сула умишлено да си е спестил думите за възможния си брак с една Юлия — при публикуването на спомените му вдовицата на Гай Марий е била все още между живите.

Затова читателят ще ми прости, задето в интерес на разказа оженвам Сула за някаква си по-малка сестра на Мариевата съпруга Юлия. Все пак имам си и други причини да смятам, че подобно нещо е възможно. Историческите факти ясно свидетелстват, че в началото на политическата и военната си кариера Сула е бил силно обвързан с Гай Марий. Колкото и да се рови човек в свидетелствата от онова време, никъде няма да открие сведения, че във въпросните години нещо е нарушило колегиалните, дори дружески отношения между Марий и Сула. Споменаването за опитите на Сула да обяви сам себе си за победител в Югуртинските войни, задето лично бил заловил Югурта, водят своето начало от две различни места — мемоарите на самия Сула и мемоарите на Квинт Лутаций Катул Цезар — със забележката, че и едните, и другите са били издадени дълги години след въпросните събития. Когато са писали своите спомени, и двамата свидетели са имали личен интерес да отнемат от престижа на Гай Марий. И все пак, ако се вгледаме внимателно в преплелите се една в друга политически кариери на Марий и Сула в годините 107–100 пр.Хр., не е възможно от случилите се събития да се заключи, че между двамата е съществувала някаква неприязън или враждебност. Напротив, фактите говорят по-скоро, че двамата са продължавали да бъдат близки колеги и съратници и че са си имали доверие един на друг. Ако заради въпросните недоказани претенции на Сула относно Югуртинските войни между двамата се е породил конфликт, то на какви основания за похода си в Галия Марий би взел със себе си като висш легат тъкмо Сула, а не някой друг? Но изведнъж Сула се появява в Италийска Галия под командването на Катул Цезар тъкмо в мига, когато на Марий му е предстояло сражение с настъпващите тевтони от другата страна на Алпите. Това обаче според мен не се дължи на някакъв разрив между Сула и Марий. Това, което знаем, е, че в един миг Катул Цезар повежда легионите си нагоре по течението на Атезис, после избухва някакво тайнствено въстание и той се обръща назад. Нищо обаче не стига до Рим; Катул Цезар дори не съобщава пред Сената, за каквото и да е въстание, ами чисто и просто остава да чака в Плаценция завръщането на Мариевата армия. В това време не се чува нищо за Сула, макар че се води висш легат при Катул Цезар. Вярно е, че няма как да се твърди със сигурност, но колкото е възможно раздялата на Сула с Марий да се дължи на личен конфликт, още по-възможно е Сула да е бил изпроводен умишлено от Марий при Катул Цезар, с цел да предотврати пращането на гибел на цяла една армия, която Рим не е могъл да си позволи да изгуби.

Ако се върнем в 108 г. пр.Хр., ще видим как Марий напуска Африка и отива в Рим, за да се кандидатира за консул и как в същото време лично търси услугите на Сула като свой квестор, защото след като изтича едногодишният му мандат, Сула остава в Нумидия при Марий — постъпка, на която е способен само човек, лично обвързан със своя началник. Безспорно е, че Сула се завръща у дома не по-рано от самия Марий. Дори квесторската си длъжност той дължи преди всичко на Марий. А как така Марий ще опознае толкова добре Сула, че да търси услугите му, ако двамата не са служили заедно, което е факт, ако помежду им има седемнадесет години разлика във възрастта и стига да вярваме на Плутарх, ако животът, който са водели, е бил толкова различен? От друга страна, Плутарх споменава, че първата съпруга на Сула се е казвала Юлия. Ако първата жена на Сула е била сестра на Мариевата жена Юлия, то тогава всичко идва по местата си. Не е изключено двете Юлии да са били братовчедки и близки приятелки. Но за всеки романист, който разработва тема като тази, ще е за предпочитане рамката на творбата му да не се разширява прекомерно, затова най-добре би било двете Юлии да се окажат сестри. Благодаря ти, Плутарх, че споменаваш името на първата жена на Сула! Като се има предвид, че за един римлянин семейството му винаги излиза на преден план, какво по-логично от това Марий и Сула да се окажат свързани по сватовска линия? И какво по-логично от това родителите на жена му да потърсят помощта му за втория си зет, който тепърва поема по курсус хонорум. Ето как се роди Юлила, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар и първата жена на Луций Корнелий Сула.

Юнона Монета — Юнона Предупреждаващата или по-скоро Напомнящата. Именно нейните свещени гъски се разкрякали в онази нощ на 390 г. пр.Хр., когато галите се опитали да изкатерят през нощта скалите на Капитолия, и разбудили спящия Марк Манлий. Монетният двор се намирал в кухината под подиума на храма й в Аркс на Капитолия. Оттам идва и нашата дума за „монета“.

Ютурна — едно от божествата, родом от Рим, и следователно с характер на нумен, сиреч лишено от образ и собствена митология в гръцкия смисъл (макар и в по-късна епоха благодарение на усилията на Вергилий да се сдобива с такава). Ютурна било водно божество и му били посветени малко изкуствено езерце и храм в съседство с Весталските стълби, водещи към Палатина. Смятало се, че водите в езерцето имат лечебна сила и затова храмът бил посещаван от множество поклонници.

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Авгур — „авгур“

Агеласт — „който никога не се усмихва“

Албин — „възбял“

Африкански — от Африка

Ахала — не се знае

Ахенобарб — „с рижа или златиста брада“

Балеарик — от Балеарските острови

Бамбалио — не се знае

Бестия — „звярът“

Брокх — „с щръкнали зъби“

Брут — „тъп като животно“

Варон — „кривокрак“

Вация — „патрав“

Верукозис — „покрит с брадавици“

Вописк — „оцелелият от двама близнаци“

Галба — „шкембе“

Гета — „дошъл от края на света“

Главка — „сивкаво — зеленикав“

Гракх — „чавка“ (?)

Далматик — от Далмация

Дентат — „роден със зъби“

Диадемат — от диадемата, символ на царска власт

Дивес — „божественият“

Друз — не се знае

Ебурн — „от слонова кост“

Калв — „плешив“

Калд — „равнодушен“

Камил — не се знае

Капрарий — „козел“

Карбон — „опърлен“ или „пепеляв“

Катон — „хитър, но избухлив“

Катул — „кученце, малко животно“

Кота — „винено леке“ (?)

Крас — „тлъст“

Кунктатор — „който възпира“

Ленас — „жреческа одежда“

Лентул — „бавен, муден“

Лепид — „прекрасен човек“ (по модерно му — „пич“)

Лиметан — от граница

Лонгин — „в далечината“

Лукул — „малка дъбрава“

Магнус — „велик“

Македоник — от Македония

Максим — „най-великият“

Мактатор — „джелатин“

Манцин — „сакат“

Маргарита — „бисер“

Меминий — от галите мемини

Мерула — „кос“

Метел — „освободен наемник“

Мус — „мишка, плъх“

Назика — „шумен“

Нерва — „жилав“

Нумидик — от Нумидия

Оратор — „оратор“

Орест — „майка му е умряла при раждането му“

Павел — „дребосък“

Пизон — „смилам те“

Пипина — „пишле“

Порцела — „прасе“ или „гениталии на малко момиченце“

Постум — „роден след смъртта на баща си“

Пулхер — „красавец“

Равила — „прегракнал от говорене“

Регин — от „царица“

Рекс — „цар“

Рузон — „селяндур“

Руфин — „от семейство червенокоси“

Руф — „червенокос“

Сатурнин — от Сатурн

Серан — от „сърп“ или — „назъбен“

Сесквикул — „мръсник и половина“

Сикул — от Сицилия

Силан — „мутра“

Силон — „чипонос“

Скавър — „с подути крака“

Стих — робско име (гръцко)

Страбон — „кривоглед“

Сула — не се знае

Сцевола — „левичар“

Сципион — „церемониална пръчка“

Туберон — „гърбица“ или „пропаднал морално“

Филип — от Филипи

Фимбрия — „който си подстригва косите на бретон“

Флак — „дългоух“

Цезар — „с буйни коси“

Цезонин — не се знае

Цек — „сляп“

Цепион — „продавач на лук“

Цицерон — „нахут“

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5093

Издание:

Колийн Маккълоу. Любимци на съдбата. Част II: Властолюбци

Редактор: Лилия Анастасова

Художник на корицата: Димитър Стоянов — Димо

ИК „Плеяда“, 1999 г.

ISBN: 954-409-186-6

1

Различни степени на прилагателното „малък“ на латински. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Любимци на съдбата
Част II: Властолюбци

3

4

5

Речник

Превод на всички когномени — последните имена и прозвища на героите в книгата

Информация за текста

1