Martinov Georgij

Támadás a Föld ellen (Gianea)

Georgij Martinov

Támadás a Föld ellen (Gianea)

Fordító: Sárközi Gyula

Kiadó: Magvető Kiadó

Kiadás helye: Budapest-Uzsgorod

Megjelenés éve: 1966

BEVEZETŐ

1

Ferde, kék csíkkal keresztülmetszett narancssárga kör tűnt fel az autóút betonszalagja fölött. Mozdulatlan volt, körvonalai élesen kirajzolódtak, s a felhőtlen égből zuhogó napsugarak át- meg átjárták. Úgy ragyogott, mint egy kis napocska, amely hirtelen keletkezett az út fölött, a levegőben.

A vecsebuszban halkan megszólalt a megafon:

— Figyelem! A golyóexpressz töltéséhez közeledünk. A vonat száztíz kilométernyire van tőlünk. Aki meg akarja nézni, tegye fel a kezét.

Az öblös fotelekben harminc utas ült. A vecsebusz háromnegyed része üres volt. Tizennyolcan tették fel a kezüket.

Alig hallható sziszegés törte meg a motor duruzsolását: működésbe léptek a fékek. A vecsebusz közvetlenül a narancssárga jelző előtt állt meg, amely fokozatosan halványult, és rövidesen teljesen eltűnt, mintha felolvadt volna a levegőben.

Jóllehet, csak tizennyolcan óhajtották látni a teljes sebességgel száguldó expresszt, a kocsiból mégis valamennyi utas kiszállt. A golyóexpressz csak nemrég tűnt fel, de az érdeklődés még mindig tartott. A városi embereknek nem volt sok alkalmuk nyílt pályán látni a gyorsot, amelynek sebessége ilyenkor elérte az óránkénti hatszáz kilométert.

A vecsebuszban hűvös volt, de odakint a júliusi nap ontotta a forróságot. A vasúti átjárót síkság vette körül. Végtelen egyenes vonalként húzódtak a látóhatárig a föld fölött négyméternyi magasságban vonuló teknőpálya sárgásszürke pillérei. Mintha a napsugarak izzították volna, aranyos színben csillogtak a félgömbölyű „sínek”. A golyóexpressz „töltését” két oldalról határoló, vörös vonalak a nap élénk ragyogásában úgy tűntek, mintha nem a földön, hanem a levegőben húzódnának.

A vecsebusz utasai igen könnyen voltak öltözve, többségük világos, vékony anyagból készült ruhát viselt.

Kitűnt közülük egy magas lány, akinek fehér ruhája sokkal rövidebb volt, mint amilyent akkoriban viseltek. Bőrének furcsa, zöldes színű árnyalata, sűrű, fedetlen, fekete hajának smaragd-zafír színű csillogása, az orrnyeregig emelkedő, ferde metszésű, rendkívül hosszúkás szemei, mind arra vallottak, hogy nem földi emberfajtához tartozik. Csinos lába keskeny fehér szalaggal volt keresztbe pólyázva, amelyet ugyancsak fehér, fémnek látszó és valami ismeretlen növény hosszú leveleire hasonlító csatok rögzítettek. Ezek védőpajzsként borították térdét. Vékony karjai vállig meztelenek voltak. Hosszú, fürge ujjain élénkzöld körmök csillogtak, mintha a leány minden ujjhegyén nagy smaragdot viselne. A zöldes szín jól látszott szája szegletében, de különösen egyenes orrának cimpáin.

Ruhája magasan a térd fölött végződött. Meztelen hátát jóformán teljesen elfedte hosszú, rendkívül sűrű haja, amelyet tarkóján széles fehér csat fogott össze, ugyanolyan formájú, mint annak a Földön ismeretlen növénynek a levele.

Ám ez a zöldes árnyalat nem ártott a leány külsejének, ellenkezőleg, sajátságos szépséget kölcsönzött neki. Arca csupán ferde metszésű szeme miatt tűnt szomorkásnak.

A vecsebusz utasai már kigyönyörködték magukat nem mindennapi útitársukban, és nem törődtek vele különösebben. Mindnyájan tudták, kicsoda. Nem volt a Földön ember, aki ne hallotta volna fantasztikus és titokzatos történetét. Csupán olykor fordult elő, hogy egy-egy kíváncsi tekintet lopva végigsiklott magas, sudár alakján, mintha azt szerette volna kipuhatolni, mit akar itt a Föld eme vendége, hogyan került a Kijev-Poltava közt közlekedő vecsebuszra.

A leány nem vette észre ezeket a tekinteteket. Úgy tűnt, hogy egyáltalán nem lát senkit a körülötte levők közül. Bársonyos fekete szeme egyetlenegyszer sem pihent meg senkin.

Gianeának hívták. Akárcsak őt magát, nevét is ismerték szerte a nagyvilágban.

Mellette ült egy másik leány, de ez már a megszokott földi típus volt. Szintén magas termetű, de még így is fél fejjel alacsonyabb útitársnőjénél. Haja is sűrű és fekete, de zöldes árnyalat nélkül. Fehér ruhát viselt, de sokkal hosszabbat és nem annyira dekoltáltat. Lábán ugyanolyan cipő fehérlett, csupán a szalagok hiányoztak róla… Sőt még fekete szemei is kissé elkeskenyedtek, csakhogy egyenes vonalban helyezkedtek el.

A vecsebusz utasai tudták, ki ez a másik leány. Ugyanúgy ismerte őt mindenki, mint Gianeát.

Szépen zengő nyelven beszéltek egymással, de nagyon halkan. Gianea hallása — és ezt is jól tudta mindenki — olyan rendkívül éles, amilyennel földi ember nem rendelkezhet.

És nemcsak a hallása. A más bolygóról érkezett jövevény minden érzékszerve rendkívüli mértékben kifejlődött. Meglátta azt is, amit földi ember távcső nélkül nem tudott volna meglátni, megérezte azt a szagot is, amelyet egy külön erre a célra beidomított farkaskutya sem erezne meg. Gianea csupa ideg, vékony ujjai ki tudtak tapintani olyasmit, amit a földi ember ujjai képtelenek érzékelni.

A titokzatos vendég képességei már rég felkeltették a tudósok érdeklődését. Csodálatos hangjának skálája a földi zongorának csaknem valamennyi oktávját magában foglalta. Gyönyörűen rajzolt ceruzával, szénnel, nagyszerűen festett. Fesztelen könnyedséggel mintázta meg agyagból és véste ki márványból a szobrokat. S mindezt úgy csinálta, mintha világéletében énekes, festő, illetve szobrász lett volna. A legképtelenebb tornagyakorlatokat tudta produkálni. Gianea a könnyűatlétika minden ágában első volt. Csupán a férfirekorderek vehették fel vele kockázat nélkül a versenyt.

Észrevették, hogy Gianea mindennél jobban szerette az úszást. A klasszikus crawl kicsiszolt stílusában úszott, ami elsősorban azt bizonyította, hogy szülőbolygóján elterjedt sport az efféle úszás, másodszor pedig, hogy a leggyorsabb úszási módszer felfedezése nem a Föld kiváltsága.

Amikor a tudósok Gianea testi adottságairól beszéltek, egy szóval sem emlékeztek meg szellemi képességeiről. Egyszerűen nem ismerték azokat.

A másfél év alatt, amely e más bolygó leányának a Földön való első megjelenése óta eltelt, még mindig nem sikerült elérni, hogy megértsék egymást. Gianea egyáltalán nem óhajtotta megtanulni a földi nyelvet, és e téren minden kezdeményezést a földi emberekre bízott. A nyelvtudósok előtt, akik megkezdték nyelvének tanulmányozását, nehéz feladat állt, főképpen amiatt, hogy Gianea nem volt hajlandó segíteni az embereknek. Nem szívesen adott „nyelvórákat”, és csak a legegyszerűbb szavakra és fogalmiakra szorítkozott, amelyek nélkül ő maga sem tudott meglenni itt, a Földön. Másfél év múltán is csupán hétköznapi dolgokról lehetett vele elbeszélgetni. Mindig néma hallgatásba burkolódzott, ha valaki megkísérelte, hogy tudományos célból jobban megismerje nyelvét. Gianea keményen elhatározhatta, semmiféle lehetőséget nem ad az embereknek, hogy tudományos, illetve műszaki jellegű kérdéseket intézzenek hozzá.

Talán Gianea maga sem volt tisztában világának tudományával? A Földön való megjelenésének körülményei határozottan ellene szóltak ennek a feltevésnek. Feltétlenül nagy tudással bírt. A tudósok nem adták fel a reményt, hogy egyszer csak sikerül majd feleletet kapniuk az őket érdeklő kérdésekre. Elvégre Gianea nem fog örökké hallgatni! Ha egyszer vissza akar majd térni szülőbolygójára, ez csakis a földi emberek, a földi technika segítségével történhet meg.

A közelmúltban megnőtt annak az esélye, hogy sikerül megtörni Gianea érthetetlen makacsságát. Először történt meg, hogy a vendéglány beszélni kezdett a múltról.

— Jóformán saját akaratom ellenére hagytam el szülőbolygómat — mondta Marina Muratova leningrádi nyelvésznek, az egyetlen embernek, aki iránt rokonszenvet érzett, és aki erre az útra elkísérte. — De honvágyat, nem tudom, miért, nem érzek. Hozzátok, ide a Földre pedig teljesen akaratom ellenére kerültem. Rendkívül balszerencsés volt ez az utam. De örökre itt maradni, nálatok. — S megborzongott.

Végre mindennapi emberi érzések törtek ki Gianeából! Másfél évig, megérkezése első pillanatától kezdve, nyugalmat erőszakolt magára.

— Hazád szebb, mint a mi Földünk? — kérdezte Muratova, aki meg volt győződve, hogy igenlő választ kap.

Tévedett.

— Nem — felelte Gianea. — Földetek sokkal szebb. De nekem mégis kedvesek gyermekkori és ifjúkori emlékeim.

Ez volt minden. Gianea ismét magába zárkózott, s nem válaszolt a beszélgetést folytatni próbáló Muratova további kérdéseire.

De már az is, amit eddig mondott, reménysugárnak számított. Gianeát még nagyobb figyelemmel és gondoskodással vették körül. Elhatározták, nem siettetik az eseményeket, hanem megvárják, amíg magától szóra nyitja a száját. Ha már egyszer beszélni kezdett a múltjáról, előbb- utóbb vissza kell térnie rá.

Muratova Gianea állandó útitársa és tolmácsa lett. A két leány lassacskán összebarátkozott. Ehhez hozzájárulhatott az is, hogy külsőre némileg hasonlítottak egymásra.

Hol volt Gianea hazája? Honnan csöppent oly titokzatos módon a Naprendszerbe? Hogyan történhetett ez „akarata ellenére”? Ezekre a kérdésekre csak Gianea adhatott választ. De ő immár másfél éve hallgatott.

És most, ezen a forró júliusi napon a másik bolygóról érkezett titokzatos jövevény itt állt a golyóexpressz-pálya előtt.

Mi hozta ide? Ezt Muratova sem tudta. Gianea így kívánta, és ez elegendő volt. Kívánságát pedig igyekeztek maradéktalanul teljesíteni. Feltehetően az vonzotta Poltavába, hogy az itteni rakétatéren száll le a közeli napokban a hatodik holdexpedíció.

Vajon mi érdekelhette Gianeát ebben az expedícióban? Hisz még a Föld sem keltette fel kíváncsiságát különösképpen. De.

Éppen ezt a „de”-t akarták kideríteni a földi tudósok: érdekli-e Gianeát a Hold? E kérdés megoldása fényt deríthetett sok mindenre, ami eddig titok volt.

A hatodik expedíció visszatéréséről senki nem beszélt Gianeának. Honnan szerezhetett hát tudomást róla? De akárhogy is volt, Gianea kijelentette, hogy Poltavába akar utazni, és megmutatta a várost a térképen.

Föld körüli utazásai során, amelyek bizony elég gyakoriak és hosszan tartók voltak, Gianea makacsul ragaszkodott a szárazföldi és tengeri közlekedési eszközökhöz, a repülőgépet figyelemre se méltatta. Most is a vecsebuszt választotta, holott tudta, hogy az út hosszabb és fárasztóbb lesz. Talán közelről akarta látni a földi természetet?

Nem sok idő maradt hátra. A teljes sebességgel száguldó golyóexpressz számára száz kilométer tíz percet jelentett. Az utasok egy csoportja elindult az autóúttól negyven méternyire húzódó, kisebb magaslat felé. Odalentről nem olyan érdekes végignézni az expressz tovarobogását.

Gianea ért fel elsőnek a kis domb tetejére. Könnyedén szaladt fel az eléggé meredek emelkedőn, s egyetlen ugrással tette meg az utolsó métereket.

A kék égen jól kirajzolódott csinos alakjának körvonala, szabadon hagyott válla és büszke tartású feje. Messziről nem tűnt fel bőrének zöldes árnyalata, és Gianea vakítóan fehér, rövid ruhába bújtatott, barna szobornak hatott.

— Gyönyörű! — jegyezte meg a vecsebusz egyik utasa.

Muratova kiváló sportoló volt, ám az emelkedőn tíz méterre lemaradt barátnőjétől. Annikor felért hozzá, észrevette, hogy Gianea mily nyugodtan és egyenletesen lélegzik. A meredek emelkedő egyáltalán nem fárasztotta ki, és nem okozott neki szívdobogást.

— Monoton zúgást hallok — mondta Gianea, s arrafelé mutatott, ahonnan az expressznek fel kellett tűnnie.

Még nagyon messze, a látóhatár mögött lehetett. Senki a világon nem hallaná meg ilyen messziről a teljes sebességgel robogó golyóexpressz jellegzetes süvítését. De Muratova nem kételkedett abban, hogy Gianea valóban hallja ezt a hangot. Igen gyakran meggyőződhettek a vendéglány csodálatos hallásáról.

Muratovának eszébe jutott egy gyermekmese mondata: „Hallgatta a fű növését.”

„Ha valaki, akkor Gianea az, aki erre képes — gondolta Marina. — Kíváncsi vagyok, hányféle hangot hall, amikor nekünk úgy tűnik, síri csend vesz körül bennünket?”

A vecsebusz felől felhangzott az érces hang:

— Közeledik az expressz!

Tehát a busz automata vezetője is meghallotta a vonat közeledését. A kibernetikai automatának ugyanolyan jó a hallása, mint az élő Gianeáé.

Innen a dombról a golyóexpressz vonala madártávlatból látszott. A világ legelső golyóexpressz vonalát félcső alakúra készítették. Csak később jöttek rá, hogy alsó részre nincs is szükség, csak csökkenti a sebességet, mivel felesleges súrlódást okoz. A „sín”-tér csökkentésével megnövelhették a golyók számát az expressz támfelületén. Ez az újítás, amelyet Viktor Muratov, fiatal mérnök, Gianea barátnőjének fivére dolgozott ki, és javasolt kivitelezésre, ragyogó eredménnyel járt: az expressz sebessége nyomban húsz százalékkal megnövekedett.

A golyóexpressz közeledett. Most már nemcsak Gianea hallotta. A látóhatár mögül hallatszó, állandó zúgás egyre erősödött, és egy jól kifeszített, vastag húr zengéséhez hasonlított.

— Nem söpör le bennünket innen? — aggodalmaskodott valaki Muratova mellett.

— Ugyan már! — felelte egy másik hang. — A pálya harminc méternyire van tőlünk.

A vecsebusz automata vezetője, mintha csak meghallotta volna ezt a párbeszédet, ismét megszólalt:

— Nem ajánlatos állni, üljenek le a földre — mondta tisztán, közérthetően.

Mindnyájan sietve megfogadták tanácsát. De Gianea, miután lefordították neki a mondatot, továbbra is állva maradt. Muratova, aki időközben leült, felpattant. Nem engedhette meg, hogy a gondjaira bízott vendéglány saját meggondolatlansága miatt elessen, és akárcsak a legcsekélyebb sérülést is szenvedje. Gianea mellé állt, és erősen átölelte a vállát, így az már biztosabban állt.

Gianea rámosolygott, és átfogta Marina derekát.

„Most már nem esünk el” — gondolta Muratova, és egész testével érezte, milyen biztos támaszt jelent ez a törékenynek látszó, vékony, de oly erős kar.

— Ezt a vasutat a fivéred építette? — kérdezte Gianea váratlanul.

Muratova összerezzent. Ez már több a soknál! Fivérét még soha sem említette Gianea előtt, ezt meg is ígérte Viktornak. Fivére nem akarta, hogy a vendéglány tudja: ők testvérek. Gianea jól ismeri Viktort, mégsem sejti, hogy Marina fivére. Vajorr ki beszélhetett neki róla? És honnan tudja, hogy éppen Viktor vetette fel e vasút ötletét?

A szokatlan vágású, nagy szemek fürkészve és választ várva néztek Muratovára. Alig észrevehető mosoly villant meg szép ívű ajkának zöldes színű szegletében. S Marinán átfutott a gondolat — hányadszor már! — hogy Gianea tetteti magát, ismeri a földi emberek nyelvét, és titokban lapokat olvas.

— Nem — felelte Muratova gépiesen anyanyelvén. — Nem ő építette a vasutat, csak az ötletét vetette fel.

— Mit mondtál? — kérdezte Gianea.

„Ha tetteti magát, nagyszerűen csinálja. Ámde az is lehet, hogy nem oroszul, hanem egy másik nyelven tud?”

Muratova lefordította saját szavait a vendéglány nyelvére.

A vecsebusz „sofőrje” pedig szolgálatkészen folytatta a tájékoztatást: — A golyóexpressz óránkénti hatszáztíz kilométeres sebességgel száguld, illetve másodpercenként százhatvankilenc egész tizenhét század métert tesz meg.

A távolban, ott, ahol a vasúti „sínek” egyetlen vékony egyenes vonalban folytak össze, élénken csillogó pont tűnt fel. Gyorsan közeledett. A mély és egyenletes zúgás másodpercről másodpercre erősödött.

Rövidesen pontosan ki lehetett venni az elülső vagon ezüstös fémből készült, gömbölyű testét. A napfényben jól látszott: az expressz mögött a kavargó levegő hosszú uszálya húzódott.

A dombon állók némelyike bedugta a fülét. Az óriási zúgásba egyre erősödő süvítés vegyült.

Abban a pillanatban, amikor a rövid szerelvény ezüst villámként elsuhant a domb előtt, s a széthasított levegő tömör hulláma végigcsapott a nézőkön, Muratova véletlenül Gianea arcára pillantott, és észrevette, hogy barátnője sötét szemében fény lobbant fel.

Kinek szólt ez? Mi okozta? Elragadtatását fejezte ki a nagyszerű földi technika láttán? Avagy, elmaradottságának kinevetése volt?.

— No, mit szólsz hozzá? — kérdezte Muratova, amikor elhalt a tovaszáguldó vonat zúgása.

Ám Gianea nem válaszolt semmit.

2

Egyik lány sem tudta, hogy az a férfi, akiről az imént beszéltek, a tovarobogó expresszen tartózkodott.

Viktor Muratov öblös fotelben ült az ablaknál, és kéziratot lapozgatott.

Nagyon magas, erősen napbarnított arcú, atléta termetű, harmincöt éves férfi volt. Ugyanolyan sűrű, fekete haja és az orrnyeregig emelkedő, sötét szeme volt, mint a húgának. Ezáltal kissé hasonlított Gianeára is.

Ő maga nem vette észre ezt a hasonlatosságot. Igaz, egyszer, azon a számára oly emlékezetes napon valaki megemlítette neki, de Muratov hamarosan elfelejtkezett róla. Most sem jutott eszébe, amikor itt volt előtte Gianea fényképe, a kézirat egyik lapjára ragasztva.

Rá se nézett a fényképre. Erre nem is volt szüksége, mivel az elsők között látta meg a más bolygóról érkezett jövevényt. Vonásai mindörökre beleivódtak emlékezetébe. Túlságosan szokatlan körülmények között és helyen találkoztak.

Gyorsan végigolvasta vagy inkább átfutotta az utolsó oldalt, aztán összerakta a lapokat, összehajtotta az egész kéziratcsomót, és a zsebébe tette.

— Nem, teljesen lehetetlen! — szólalt meg, és vállat vont.

— Micsoda? — kérdezte a mellette ülő éltes, vagyis inkább öreg, hófehér hajú ember.

— Egészen másról ír a szerző. — Muratov arra a zsebére tette a kezét, amelyben a kézirat lapult. — Ez Gianea megjelenésének legújabb feltevése. Megkértek, olvassam el, és mondjak róla véleményt.

— És rossz a véleménye?

— Amint hallotta.

— Bocsánat, de ön kicsoda?

Muratov bemutatkozott.

— Hallottam a nevét — mondta az öreg. — Nem is egyszer. Elnézését kérem hát. Ha már összetalálkoztunk, és nincs kifogása ellene, bátorkodnék föltenni egy kérdést.

„Vajon ki lehet? — gondolta Muratov. — Még a beszédmodora is olyan furcsa.”

— Tessék csak nyugodtan — mondta hangosan.

— Például utazom — kezdte az öreg. — Az egész út mindössze két óráig tart. Az én időmben a gyors egy teljes napig tette volna meg. Utazom, és nem tudom, mi készteti a golyóexpresszt erre az esztelen sebességre.

— Miért esztelen?

— Nem tudom — horkant fel az öreg. — Az ön számára a legtermészetesebb lehet, de az én számomra nem így van. Legyen olyan kedves, magyarázza meg nekem, kérem.

Muratov fürkésző pillantást vetett útitársára. Jen, ez az ember öreg, nagyon öreg. Most, amikor tudomány alaposan meghosszabbította az emberi szervezet fiatalságát, ilyen ráncos arccal ritkán találkozik az ember. De maga az a tény is, hogy nem ismer olyan dolgokat, amelyeket már a gyerekek is jól ismernek, nagyon de nagyon előrehaladott korra vall.

— Bocsánat — mondta, és akaratlanul átvette útitársa beszédmodorát —, nem mondaná meg, hány éves?

Az öreg váratlanul vidáman elmosolyodott.

— Fogadni mernék — felelte —, hogy felötlött önben a kérdés: honnan csöppent ide ez a tudatlan ember? Ne tiltakozzék, nem sértődtem meg. Nagyon is természetes, hogy ilyet gondolt. Bizony, mai szemmel nézve a dolgot, keveset tudok. Pedig valaha tanult embernek számítottam. Másokat tanítottam. Nehéz elhinni, ugye? — Ismét elmosolyodott, de Muratovnak úgy tűnt, mintha egy árnyalatnyi keserűség vegyült volna mosolyába. S ekkor keresztülvillant Muratov agyán a felismerés. Csak nem ő volna? Nagyon úgy néz ki. Abban az időben az embereknek nemcsak családi és keresztnevük, hanem apai nevük is volt.

— Téved, Nyikolaj Adamovics — mondta aztán. — Senki sem tartja önt tudatlannak.

— Megismert — mosolyodott el az öreg. — Hát igen, én volnék Bolotnyikov, Nyikolaj Adamovics, biológiai tudományok doktora a múlt század második feléből. És kilencvenhét éves vagyok. Ha pedig még hozzáadjuk azt az időt, amit átaludtam, akkor összesen százhuszonkettő.

— Átaludta. — motyogta Muratov gépiesen.

— No, nem éppen átaludtam, hanem az anabiózis állapotában voltam. A különbség nem nagy. Az anabiózis ugyancsak álom, de sokkal mélyebb.

Muratovnak most már minden eszébe jutott.

Gyermekkorában történt. Annak idején orvosok és biológusok számtalanszor vitatkoztak az altatáson, vagyis az anabiózis állapotába való juttatáson, amellyel meghosszabbítható az élet. Ezt a módszert a többiekhez hasonlóan figyelemre méltónak tartották, de nem minden esetben. Az állatkísérletek azt mutatták, hogy a legnagyobb hatást akkor érték el, amikor az anabiózist a már elöregedett szervezetnél alkalmazták. Emberen végzendő kísérletre volt szükség. S ekkor a kilencvenhárom éves Bolotnyikov professzor önmagát ajánlotta fel. Muratov emlékezett újságokban megjelent fényképekre, amelyeket gyermeki kíváncsisággal nézegetett. Tehát Bolotnyikovot négy évvel ezelőtt adták vissza az életnek. Muratov épp akkor távol volt, munkájába temetkezett, és ez az esemény elkerülte a figyelmét.

— Ezek után nem csodálkozhat azon, hogy járatlan vagyok számos kérdésben — folytatta az öreg professzor. — Négy év nem sok. Alig volt időm, hogy megismerkedjem szakmám, a biológia eredményeivel. A többi mind — valahogy kiesett a látókörömből.

— Megértem önt — felelte Muratov. — Érdekes találkozás. Nagyon örülök neki. Általában szerencsém van ilyen dolgokban. Sokszor találkoztam már neves emberekkel. Talán nem tudja, de Gianeát is.

— Tudom — szakította félbe Bolotnyikov. Órájára pillantott. — Mindössze tizenöt percünk van. Poltavában kiszállok.

— Van még elég időnk — mondta Muratov. — Azt akarja tudni, mi hajtja a golyóexpresszt? — Bizonyára hallott már az ultramagas feszültségű áramról. — Bolotnyikov bólintott. — Ha nem csal a memóriám, akkoriban, amikor önt „kivonták az életből”, ezt az áramot földalatti kábeleken továbbították. Azok az autóbuszok, amelyek az energiát motorjuk táplálásához ezekből a kábelekből kapták, vagyis a vecsebuszok, ahogy most nevezik őket, már akkor megvoltak.

— Azt akarja mondani, hogy a golyóexpressz.

— Igen, igen. Csak most az ultramagas feszültségű áram nem kábeleken fut. Megtalálták a módját, hogy közvetlenül a levegőn keresztül továbbítsák, a rádióhullámokhoz hasonlóan, méghozzá minden veszteség nélkül. A Föld fölött bizonyos magasságban, ha szabad így kifejeznem magam, tömör energiatakaró van szétterítve. Akkoriban például a vecsebuszok kénytelenek voltak olyan úton haladni, amely alatt kábel volt lefektetve, most viszont bármerre haladhatnak. De a vecsebusz hajtóművei villanymotorok, míg a golyóexpresszéi hőlégsugaras motorok. Az energiát korlátlan mennyiségben a „levegőből” szedi, a golyósiklás elvét pedig. már nagyon régóta ismerik. Hát, ez teszi lehetővé. az esztelen sebesség elérését — mosolyodott el Muratov.

— No nézd csak, nem felejtette el! — mondta Bolotnyikov. — Hát köszönöm, kedves fiam. Minden világos. Nem hiába mondták a régi világban: a munka dicséri mesterét, ön egyszerűen és részletesen megmagyarázta a dolgot. Közeledünk Poltavához — tette hozzá, és kinézett a vagon teljes hosszában húzódó, hatalmas ablakon.

A golyóexpressz az előbbi sebességgel folytatta száguldását. A tükörüvegen túl hatalmas város panorámája látszott. A felhőkarcolók tömegei az égbe fúrták csúcsaikat.

— Nem, ez még nem Poltava — mondta Muratov. — Ez Szelena, a teljesen új város, amely az utóbbi öt év alatt nőtt ki a rakétapálya körül, Poltava elővárosa.

— Szép kis előváros! — mosolyodott el Bolotnyikov. — Nagyobb, mint az én időmbeli fővárosok. Különben pontosan száz éve jártam itt utoljára, akkoriban aránylag kis város volt. Természetesen Poltaváról beszélek, nem pedig Szelenáról.

A golyóexpressz csökkentette sebességét. A hatalmas erejű zúgás, amelyet a vagonokban alig lehetett hallani, mintha teljesen megszűnt volna. A vonatot irányító automata kikapcsolta a hajtóműveket, kiszámítva, hogy a tehetetlenségi erő elegendő ahhoz, hogy a vonat az állomás peronjához érjen.

Szelena mögöttük maradt. Gyorsan közeledtek Poltava városszéli épülettömegei.

— Búcsúzom, fiam! — mondta Bolotnyikov. — Nagyon örültem, hogy megismerhettem.

— Sokáig marad Poltavában?

— Két hétig.

— Akkor ne búcsúzzék, hanem a viszontlátásra. Én három nap múlva itt leszek.

— Fogadni a hatodikat?

— Úgy van.

— Tehát ismét találkozunk, ha úgy akarja.

— Okvetlenül. Különben tudja, hogy Gianea is itt lesz?

— Tudom, és szeretném látni. Eddig nem sikerült. Csak fényképen és filmen.

— Meg akarja ismerni?

— Nagyon, de hogyan volna ez lehetséges?

— Gianea kísérője és tolmácsa a húgom. Menjen oda hozzá, adja át neki üdvözletemet, és ő bemutatja Gianeának.

— Köszönöm! Feltétlenül megteszem. Gianea nagyon érdekel. Különben ez a valódi neve? Akarom mondani, ugyanígy hangzik az ő nyelvén is?

— Nem egészen. — Muratov lassan, szótagolva ejtette ki a nevet: — Gij. anej… ja. Körülbelül így hangzik, így mutatkozott be első találkozásunkkor. De mi Gianeára egyszerűsítettük.

— És ő?

— Nyomban hallgatott erre a névre.

— Ismeri a nyelvüket?

— Minden szót tudok, amit agyamba tudtam vésni. Körülbelül háromszáz szót.

— Nehéz nyelv?

— Nemigen. Csodálkozni fog azon, amit most mondok. Úgy rémlik, hogy ebben a nyelvben vannak ismerős dolgok.

— Hogyhogy? Egy idegen bolygó nyelve.

— Magam is furcsállom. De nekem valahogy a szavak ismerősnek hangzanak. Talán majd, ha több szót tudunk. Egyelőre keveset ismerünk. Ez a furcsa leány nem hajlandó megismertetni bennünket a nyelvükkel.

— De miért?

— Erre egyedül csak ő adhat választ. Próbálja meg!

A golyóexpressz megállt. A pályaudvar peronja védő alagútfal alatt rejtőzködött. A kocsi padlóján nyílás képződött (az egy darabnak látszó szőnyeg szétnyílt azon a helyen). Valahonnan a vagon aljából széles lépcső siklott alá.

Bolotnyikov még egyszer elbúcsúzott Muratovtól, újból megköszönte szívességét, és leszállt. Vele együtt még tíz utas szállt le. Lentről pedig új utasok jöttek fel a lépcsőn. Muratov nem ment le a peronra, tudta, hogy a golyóexpressz mindössze négy percig áll.

Felhangzott az indító jelzés. A vagon padlóján levő nyílás összecsukódott. A szerelvény alig észrevehetően meglódult. Elsuhantak, eltűntek az alagútfalak, a vonat már szabad ég alatt száguldott. Egyre gyorsabban villantak tova Poltava hazai, a golyóexpressz gyors iramban növelte sebességét.

A város rövidesen eltűnt a látóhatár mögött. A vasúti pálya két oldalán végtelen, sárgálló mezők terültek el. Mindenütt vecselektrák látszottak. A hatalmas, ormótlan gépek megszámlálhatatlan sokasága lassan kúszott a gabonatengerben. A nyár második aratása folyt éppen.

Muratov éhséget érzett. A kis büfészekrényből egy pohár forró feketét és szendvicseket vett ki.

Visszatérve foteljéhez, eszébe jutott Bolotnyikov.

„Nagyszerű öreg! — gondolta. — Csudabogár, de nagyon rokonszenves. Kíváncsi vagyok, mit szól hozzá majd Gianea?”

A más bolygóról érkezett leány olyan őszinte volt, amilyenek a földi emberek nem tudtak lenni. Egyesekre rámosolygott, szívesen megengedte, hogy megszorítsák kezét (ő maga valószínűleg nem tudta, mi az értelme a kézfogásnak). Másokkal szemben viszont rögtön kimutatta ellenszenvét. Megesett, hogy hátat fordított a vele megismerkedni akarónak. De soha nem válaszolt arra a kérdésre, miért nem tetszik neki ez vagy az az ember. Azt is észrevették, hogy főleg a magas termetűeket találta rokonszenvesnek, ugyanakkor az alacsonyak szinte mindig ellenszenvet keltettek benne.

Földi tartózkodásának első hónapjaiban úgy üdvözölte az embereket, hogy nyitott tenyerét vállmagasságba emelte, de később elhagyta ezt a köszönési módot.

„Vajon unatkozik-e itt a Földön? — gondolta Muratov. — Van-e honvágya? Miért nem akar közelebbről és alaposabban megismerkedni a Földdel és annak lakosaival? Mi a célja Gianea makacs hallgatásának?”

Abban, hogy céltudatosan viselkedik így. Muratov nem kételkedett. Meglehetett az oka, méghozzá a komoly oka. De mi lehet ez? Muratovot bosszantotta Gianea titokzatossága. Éppen ezért hagyta faképnél a Föld vendégét nyomban azután, hogy leszállította a Földre. Nem bírta a megfejthetetlen rejtélyeket. S ez már nemcsak egyszerű rejtély volt, hanem kideríthetetlen titok. Gianea megjelenésének első pillanatától kezdve magába zárkózott, mintha csak előre elhatározta volna az egészet. Muratov ezt mindenkinél jobban tudta, mivel tanúja volt azoknak az első óráknak és napoknak, amelyeket a vendéglány a Föld lakosainak körében töltött.

„Van oka, van! — mondogatta magában. — Ki tudja, lehet, hogy ez az ok sokkal komolyabb, mint az, amit tudósaink igyekeznek megtudni Gianeától.”

Az átolvasott kézirat, Bolotnyikovval folytatott beszélgetése — immár hányadszor! — visszaterelték gondolatait a közelmúlt eseményeire.

Emlékezett a legapróbb részletekre, amelyek megelőzték Gianea megjelenését.

ELSŐ FEJEZET

1

„Kedves Viktor!

Nagyon kérlek, utazz le hozzám sürgősen. Végre sikerült az űrben kitapogatni egy objektumot, amelynek jelenlétét a Naprendszerben már a múlt században sejtették. Emlékszel, beszéltem is neked róla? De nem minden világos előttem. Vannak furcsa dolgok. Gyere! Elbeszélgetünk, és meghányjuk-vetjük a dolgokat. A probléma érdekes, nem bánod meg. Gyere okvetlenül! Nagyon nagy szükségem van rád!!

Szergej.”

Muratov kétszer is elolvasta barátja rövid levelét. Világos, hogy Szinyicin, amikor írta, izgatott vagy ideges lehetett. Ezt mutatja a tőle szokatlan pongyola stílus és a háromszor megismételt kérés. No meg az írása is girbegurba, kapkodó. Nem illik össze a mindig tartózkodó, nyugodt beszédmodorú és mozdulatú csillagász jellemével. Miért kellett írnia, amikor az egészet gyorsabban és egyszerűbben is el tudta volna intézni: bemondani a rádiófonba?

Miféle objektumról lehet szó? Muratov egyáltalán nem emlékezett arra, hogy barátja ilyesvalamiről beszélt volna neki.

Biztosan csillagászati felfedezésről van szó. Az űr és a Naprendszer elég világosan beszél erről. De hiszen Szergej jól tudja, hogy őt soha nem érdekelték különösebben az égitestek, és csupán annyit tud a csillagászatról, amennyit még az iskolában megtanult róla. Miféle segítséget vár tőle?

A legegyszerűbb lenne a rádiófonhoz lépni, és felhívni az obszervatóriumot, ahol Szinyicin dolgozik. De Muratov egyszerűen kijött a sodrából, ha a legsemmitmondóbb rejtéllyel találta magát szemben, s azt nem tudta önállóan megfejteni.

Így volt ez most is. A levél nem világos. Szergej arra kéri, utazzon le hozzá, de nem írja meg, mi célból. Tehát neki magától kell rájönni a dolog nyitjára.

Muratov minden szót külön-külön megvizsgált.

„Furcsa dolgok!” Itt van a magyarázat kulcsa. Szergejnek sikerült (ezt ő maga írja) felfedezni valami újdonságot a Naprendszerben. Ez a tény önmagában véve csodálatos. Ha valami, akkor a Naprendszer az, amelyet szinte keresztülkasul megvizsgáltak. És lám csak, az általa felfedezett „objektum” „furcsán” viselkedik. Szergej nem ismeri az okát. Ezt mutatják a következő szavak: „meghányjuk-vetjük a dolgokat”.

Menjünk hát tovább…

„Elbeszélgetünk.” Vajon miről? Biztos, hogy nem a sportról. Ifjúkorukban mind a ketten szerettek megoldhatatlannak látszó matematikai feladatokat közösen kibogozni. Ez már valami! Miben nyilvánulhatnak meg a csillagászati rend furcsaságai? Csupán a test és pályája mozgásában? S végül ez a mondat: „A probléma érdekes!” Minden világos! Szergejnek egy matematikus segítségére van szüksége, hogy megfejtse, milyen pályán kering az „objektum”.

Muratov mosolygott. Mindössze öt percnyi fejtörésébe került, és máris minden világos, nincs többé szó semmiféle rejtélyről.

Dolgozott, s nem tudta félbeszakítani munkáját. Talán úgy is segíthetne barátján, ha el sem mozdul a helyéről? Ennyire nélkülözhetetlen volna személyes jelenléte?

Muratov a készülékhez lépett. Ám Szergejjel mégsem sikerült beszélnie. Az obszervatórium egyik munkatársa közölte vele, hogy Szinyicin immár második napja nem hagyta el dolgozószobáját. Bezárkózott, és nem felel semmiféle hívásra. „Még csak nem is eszik, nem is alszik?” — kérdezte Muratov. „Valahogy így van” — hangzott a válasz.

Ez teljesen Szergejre vallott. Ha valami lekötötte gondolatait, képes volt napokon át egyfolytában, pihenés nélkül dolgozni. Úgy látszik, valóban nagyon érdekes lehet a probléma, amellyel szembetalálkozott! Nem szabad barátja háromszor megismételt kérését figyelmen kívül hagyni.

Muratov tétovázás nélkül még aznap barátjához repült. Ha tudta volna, hogy mi következik a levél után, vajon akkor is Szergejhez utazott volna?.

A kopogásra semmi választ nem kapott. Erősebben kopogott.

— Dolgozom, kérem, ne zavarjanak — hallatszott ki Szergej mérges hangja.

— Akkor én visszarepülök — felelte Muratov nevetve. — Nyisd ki, te csudabogár! Én vagyok, Viktor.

Sietős léptek hallatszottak, utána kinyílt az ajtó.

Muratovból a váratlan látványtól kirobbant a kacagás.

Szinyicin alsónadrágban állt előtte, meztelen lábán félcipő. Kócos haja csomókban meredezett.

A szobából forró levegő csapta meg Muratov arcát.

— Mi történik itt? Szereléssel foglalkozol szabad idődben? Miért van itt ilyen hőség?

— Először is, szervusz! — felelte Szinyicin nyugodt hangon. — Köszönöm, hogy eljöttél. Most még nagyobb szükségem van rád, mint amikor a levelet írtam. Életbe vágó ügyről van szó. A hőséget pedig ez okozza — mutatott egy kisebbfajta irodai elektronikus számítógépre, amely az íróasztal mellett állt. — Ezt a hordozható masinát nem harminc órai megszakítás nélküli munkára tervezték.

— Miért gyötrőd agyon a szerencsétlent? — Muratov gyorsan és fürkészve végignézett a dolgozószobán.

A padló tele volt szórva polietilén programlemezzel. Mindenütt hevert belőle: a gép mellett, a szoba közepét borító szőnyegen, de még az ajtónál is. A házigazda dobálhatta így széjjel őket. Szinyicin ruhái is szerteszét hevertek, a fotelekben, a heverőn. Az ablakokat súlyos függönyök takarták szorosan. Égett a csillár és még néhány asztali lámpa.

— Nem akar sikerülni? — kérdezte Muratov gúnyosan.

— Átkozott rejtély! Kétségbeesésemben már a hajamat tépdesem.

— Látom, már megpróbáltad. Ide figyelj, öregem! Nem ismerek rád. Ilyen állapotban még sikerre számítasz? Nem is kérdem tőled, aludtál-e az éjszaka? Világos, hogy nem. De legalább ettél valamit?

— Azt hiszem, igen.

— Szóval csak hiszed. Ultimátumot adok neked. Azonnal megfürdesz, megreggelizel, és lefekszel aludni! De tüstént! Ellenkező esetben máris visszautazom. Megértetted?

— Aludni? — horkant fel Szinyicin. — Nem érek rá! Ülj le, és figyelj.

— Nem fogok figyelni. Azt hiszed, kedvem van beszélgetni egy madárijesztővel? Tudod, kire hasonlítasz? Kár, hogy nincs itt egy tükör.

Muratov széthúzta a függönyt, és kitárta az ablakot. A napsugarak betörtek a szobába.

— Ez az! — nevetett Muratov, amint szeme találkozott barátja csodálkozó tekintetével. — Most délután két óra van! Délután és nem éjfél után, ahogy te azt bizonyára gondoltad.

— Két óra?

— Igen, helyi idő szerint.

Szinyicin nyomban takarodót fújt.

— Rendben van — mondta —, elfogadom az ultimátumodat. Most derül ki — tette hozzá mosolyogva —, hogy nem harminc, hanem több mint ötven órája gyötröm a gépet. Ezért forrósodott úgy át.

— Ez még szebb. Két nap alvás és evés nélkül! És ez az ember akar megoldani bonyolult matematikai feladatokat! De itt nemcsak a te kis masinád, hanem még az űrhajózási intézet elektronikus számító agyközpontja sem segít.

— Az nem is segíthet. Semmi sem segít, ha én vagy te, nem adunk helyes programot. Százhuszonhét variáció! — kiáltott fel Szinyicin. — Százhuszonhét! S mind hiábavaló.

— Öltözz fel! — Muratov kikapcsolta a gépet, és eloltotta a villanyt. — így nem mehetsz haza. Ez nem strand.

Szinyicin lassan öltözködni kezdett.

Muratov sajnálatfélét, illetve bosszúságot érzett. Szergej lefekszik, és legalább tíz órát alszik egyhuzamban. De mit csináljon ő ez alatt az idő alatt?

— Mi lenne, ha csak nagyon röviden, pár szóval elmondanád, miről van szó? — kérdezte tétován.

Szinyicin csodálkozó pillantást vetett barátjára, aztán mind a ketten elnevették magukat.

Dél-Amerika fölé csillagos sátrat borított az éjszaka. A Hold nem világított. A dolgozószoba ablakából jól látszik a ragyogó Dél Keresztje. Szokatlan csillagképek hunyorognak az ég bársonyos-fekete kárpitján. Valahol ott, közöttük, de közel, nagyon közel a Földhöz, talán éppen most úszik tova a nagy rejtély.

Muratov ide-oda járkál a szobában. Nem is tudja, hányszor tette meg az utat oda-vissza. Az ablakok tárva- nyitva. Csupán egyetlen asztali lámpa ég, megvilágítja az asztal egy részét, és a számítógép műszertábláját.

A szobában példás rend. A Szinyicin által szertedobált programkártyákat már összeszedték, és most három, gondosan összerakott csomóban, az asztal szélén hevernek. A másik szélén újabb, jókora csomó kártya, amelyeket már Muratov használt.

Minden hiába! A rejtély rejtély marad! Szinyicin százhuszonhét és Muratov tizenhét variációja. Mégis ott vannak, ahol voltak!

Nappal két órát beszélgettek. Szergejnek visszatért a nyugalma és a rá jellemző pontossága. Részletesen elmagyarázta Muratovnak az egész problémát. Viktor most ugyanannyit tud, mint Szergej.

Természetesen kérhetnének segítséget az űrhajózási intézettől is. De Szergej nem akar kérni, és Viktor megérti barátját. Maga kezdte, maga is vigye véghez. Mindenképpen az intézethez kell fordulni, de más dolog, ha felfedezéssel állít be, és megint más, ha üres kézzel. Mindig kellemetlen beismerni tehetetlenségünket. Szergejnek igaza van. Ő, Viktor, nem számít. Soha nem voltak titkaik egymás előtt. Ha Viktor fejti meg a rejtélyt, az olyan, mintha Szergej csinálta volna.

De vajon meg lehet-e fejteni?

Immár tíz órája, hogy Szergej végre hazament. Most mélyen alszik. Viktor pedig még mindig egy helyben topog, és egy lépéssel sem jutott közelebb a megfejtéshez. Ilyen még nem volt. Igaz, ilyen feladattal is most találkozik először.

Pedig minden olyan egyszerűnek látszik! Egy hét alatt a rádiólokátor nyolcszor kitapogatott az űrben egy ismeretlen testet. A röppálya nyolc pontját! Pedig három is elegendő ahhoz, hogy gyorsan és pontosan kiszámítsák bármelyiket.

De minden számítás állandóan csődöt mond, kiáltó ellentmondásba kerül az égi mechanika törvényeivel. Talán nem is egy test? Lehet, hogy két, három vagy több van belőle? De Szergej szerint — és Muratov egyetért vele — ez valószínűtlen. Néhány test a Föld közelében, és eddig egyik sem került a teleszkóp látómezejébe?! Hihetetlen! Mégis inkább egy test.

Szergej kiszámított többféle röppályát egy és két test számára a nyolc ismert pont minden elképzelhető társításával. Egy sem jött ki. Muratov már három test számára kezdte kiszámítani a röppályát, de hamarosan abbahagyta. Más módon kell megközelíteni a rejtélyt.

Muratov a heverőre telepszik, majd végigdől a puha párnán, kezét a feje alá rakja, így könnyebb gondolkodni.

Az ablakból kellemes hűvösség árad. A trópusi hőség továbbvonult a Nappal a másik féltekére.

Este kilenc óra. Moszkvai idő szerint. Helyi idő szerint pedig hajnali öt óra. Muratov felnevet. Szergejt aludni küldte, ő maga meg. elfoglalta a helyét, és immár huszonöt órája nem alszik.

De ő semmi áron nem fekszik le addig, amíg Szergej ki nem alussza magát. Egymást váltva dolgoznak majd egészen addig, amíg meg nem oldják a feladatot vagy nem találnak valamirevaló hipotézist. Akkor már pirulás nélkül fordulhatnak az űrhajózási intézethez.

Tehát mi az, ami ismeretes? Muratov felidézi magában barátja elbeszélését.

Az első utalás még a múlt század első felében tűnt fel. Egy csillagász észrevette, hogy a rádiólokátor sugara érthetetlenül visszaverődött valamilyen testről, amely a Föld közelében tartózkodott. Hogy milyen testről? Ez nem derült ki. Ötven év múlva az eset megismétlődött. S újból senkinek sem tűnt fel a furcsa jelenség: a lokátor sugara mintha ürességről verődne vissza. Mind a két tényt a megfigyelők tévedésével magyarázták.

Aztán majdnem tragikus sors érte a Föld-Mars között közlekedő egyik űrhajót. A Földtől kétszázezer kilométernyire az űrhajó szembetalálkozott egy ismeretlen égitesttel, amelynek közeledését nem vették észre idejében a nagyon pontos és érzékeny navigációs műszerek. Valami végigcsusszant az űrhajó oldalán, és mély nyomokat hagyott maga után. Szerencsére minden baj nélkül megúszták a dolgot. „Természetes” magyarázatot itt is találtak: meteorit, a lokátorok pontatlansága.

Most pedig, nemrég megjelent a negyedik tény.

Megint egy űrhajóval történt. Teherűrhajó indult a Vénuszra, Építőanyagokat és tudományos felszerelést vitt magával egy, a bolygón felépítendő Napszolgálati állomás számára. Az űrhajó személyzete a parancsnokból, a navigációs és rádiós tisztből állott. Csaknem közvetlenül a felszállás után jelentést kaptak, hogy a lokátorok felfedeztek egy negyven méter átmérőjű testet, amely keresztezi az űrhajó útvonalát. A sebesség még jelentéktelen volt, s ez lehetővé tette, hogy idejében lefékezzék az űrhajót, és elkerüljék az összeütközést. A navigátornak sikerült kisebbfajta teleszkópját pontosan a lokátor sugarára állítani, de semmit sem látott. A rádió közölte: ahogy közeledett az ismeretlen test az űrhajóhoz, úgy gyengült a jelzés a lokátor ernyőjén, s abban a pillanatban, amikor a köztük levő távolság a legkisebb volt, teljesen eltűnt. Ezt már nem lehetett semmivel sem magyarázni. Ezúttal lehetetlen volt a meteoritra és a lokátor pontatlanságára való hivatkozással elütni a dolgot: a tényt igazolták az automaták feljegyzései.

Az űrhajózási intézetben nyugtalanság támadt. A bolygóközi utak biztonságát fenyegető ismeretlen testet minden áron meg kellett találni. Az obszervatóriumok keresni kezdték. Szinyicin mindjárt a legelején kapcsolódott be a kutatásba. Rendelkezésére állott egy hatalmas erejű rádiólokációs berendezés, amellyel az obszervatóriumban holdvizsgálatokat végeztek. A láthatatlan sugár éjjel-nappal tapogatta az űrt négyszázezer kilométernyi távolságra a Földtől.

Egy hete, amikor Szinyicin reggel munkába jött, megpillantotta az öníró készülék szalagján a várva várt jelzést. Három óra ötvenkilenc perc harminc másodperckor kétszáztizennyolcezer kilométer magasságban egy negyven méter átmérőjű test szállt végig az űrön. Keletről nyugatra haladt, vagyis a Föld forgásával szemben. Két nap múlva, de már nappal, az égboltnak ugyanazon a részén, de magasabban, a lokátor ismét „megpillantott” egy ugyanolyan méretű testet, mint amilyent először látott, de ez már más sebességgel haladt. Ez így ment nyolcszor egymás után. Valamennyi megfigyelő egyforma méretet állapított meg, de másmás magasságot és sebességet. Egyetlenegy sem hasonlított teljesen a másikra. Az a kísérlet, hogy vizuális teleszkópon lássák a titokzatos testet, nem járt szerencsével. Ezen senki sem csodálkozott: a teleszkópot csak találomra állították be, no meg a test is nagyon kicsi volt. Hozzá még a röppályát sem ismerték.

Muratov több mint egy órája ül mozdulatlanul, és feszülten gondolkodik. Eredeti meggyőződése, hogy a testből nem lehet több példány, lassacskán halványul. Kezdi felváltani az a biztos tudat, hogy éppen ellenkezőleg: több van belőlük. És nem három vagy négy, hanem kettő. Azután jutott erre a következtetésre, hogy képzeletében elemezte az egész munkát, amit Szergej és ő maga elvégzett. Kettő, csak kettő! A Föld körül keringenek, s mindig szemben vannak egymással a bolygó két oldalán.

De hisz ez a feltevés Szergejnek is eszébe jutott. Ő is hozzáfogott a lehetséges röppályák kiszámításához. És mit kapott? Zagyvaságot. Barátja számításában nem kételkedhet, ilyen gondolata nem is támad. Szergejnél minden helyes, minden, kivéve.

Muratov felugrik a heverőről, és az asztalhoz lép. Igen, ezt a variációt is meg kell vizsgálni. Szergej abból a feltevésből indult ki, hogy két, természetes módon keletkezett testtel van dolgunk, amelyek a nehézkedés törvényei szerint mozognak. De hátha. mesterséges testek?

Sok minden szól e feltevés mellett.

Először is, hogy a testeket nem látni a vizuális teleszkópban még közelről sem (a teherűrhajó esete). Ez azzal magyarázható, hogy színük abszolút fekete, és nem verik vissza a napsugarakat. Természetes testeknek nem lehet ilyen színük. Másodszor, a lokátorok távolról „látják”, közelről nem „látják” őket. Ezt már nehezebb megmagyarázni, de feltételezhető (fantáziálni lehet a végletekig), hogy azok, akik felbocsátották ezeket a testeket, meg akarták nehezíteni az embereknek, hogy felfedezzék őket. Hogy ezt miként csinálták, más kérdés. Harmadszor: a testek a bolygók, a Föld forgásával szemben haladnak. Ilyen jelenséggel találkozhatunk a természetben, de nagyon ritkán.

Tehát a Földnek mesterséges holdjai vannak, amelyeket valahol a Földön kívül bocsátottak fel!

Muratovot memóriája szolgálatkészen emlékezteti, hogy ezt a feltevést a huszadik században mondták ki. Valamikor olvasott is róla.

„De hisz az emberek által létrehozott mesterséges holdak a nehézkedés törvényei szerint haladnak — gondolja. — Igen, de csak azért, mert a tehetetlenségüknél fogva repülnek, s nincs hajtóművük. Külső erő esetén a röppálya a legszeszélyesebb irányokat veheti fel.”

Vajon megkönnyíti-e a feladatot ez az újabb feltevés? Nem, inkább megnehezíti. Hogyan találják meg az útvonalat, amikor teljesen ismeretlen az út célja?

Mégis meg kell próbálni. Nyolc pont ismeretes. Két röppályához tartoznak. Hogy melyik melyikhez — nem tudni. De nyolc pont kombinációja négyesével nem olyan sok. És ha az egyik röppályához három, a másikhoz meg öt tartozik? Illetve vagy kevesebb, vagy több?

Váratlanul újabb gondolata támad. Muratov szinte összerezzen, annyira egyszerű, és nagyon de nagyon fontos. Hiszen, ha feltesszük, hogy a testek mesterségesek, akkor magától adódik egy másik feltevés: nem tömörek, hanem üresek. Ez erősen megváltoztatja a tömegükről alkotott véleményt, tehát az összes számításokat is. És persze nem kő, hanem fémtömegűek. Ebben az esetben előfordulhat az is, hogy a Szergej által két testre kiszámított egyik röppálya helyes, ha a tömegéről alkotott véleményt korrigáljuk.

Muratov újból átnézi Szergej minden jegyzetét. Bármilyen ideges volt is Szinyicin munka közben, jegyzetei és következtetései rendkívül világosak, tömörek és szabatosak. Ilyen a beidegződés…

A trópusokon korán virrad. A felkelő nap sugarai száműzik a homályt a szoba sarkaiból. A lámpa már tompa sárga foltként világít. De Muratov ezt észre sem veszi. A programlemezek egymás után tűnnek el a gépben. A kis képernyőn pontosan jelennek meg a számítások eredményei. Az elektronikus matematikus jó segítőtársa az élőnek.

Röppályák! Röppályák! Röppályák! Muratov csak rájuk tud gondolni, csupán ők töltik be egész tudatát. Semmi másnak nem marad benne hely!

Pontosan délelőtt kilenc órakor a frissen borotválkozott, gondosan megfésülködött Szinyicin könnyű fehér öltönyben, élénken, sőt vidám hangulatban érkezett dolgozószobája ajtajához. Ám vidámsága csupán külsőség, szíve tele van aggodalommal és csüggedéssel. Vajon sikerült-e Viktornak, ha csak részben is, ha csak egy picikét is megközelíteni a rejtélyt? Támadt-e újabb gondolata, amely némi fényt árasztana az űrtitok sötétségébe?

Szinyicin jól ismerte Viktor éles eszét, nagyszerű matematikai képességét. Egy tulajdonsága nagyon kifejlődött, s ez igen hasznos egy kutató számára, de hiányzik Szinyicinből: a képzelőerő. Szinyicin gyakorlati ember, Viktor pedig teoretikus.

A tizenhét órás munkának (Szinyicin egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Viktor egész éjszaka dolgozott) hoznia kell valami eredményt.

Nem szabad késlekedni. Az űrhajózási intézet minden pillanatban elkérheti tőlük az egész anyagot. És nem lehet majd nemet mondani, semmiképpen sem lehet. Szinyicin jól tudta, hogy a bolygóközi közlekedést ideiglenesen szüneteltetik, az űrhajók a rakétatereken vesztegelnek, s várják, mikor lesz tiszta az űr a Föld közelében. A Venuson, a Marson, a nagybolygók holdjain, az aszteroidokon levő számos expedíció elől el van zárva a Föld. Valamennyien várnak!

Szinyicin lenyomta a kilincset, és földbe gyökerezett lábbal állt meg a küszöbön. A függönyök leeresztve, a szobában félhomály. Feje alá tett kezekkel (ismerős póz) Viktor alszik a heverőn.

Ám meglepetését nyomban erősebb izgalom váltja fel. Csak nem?

Szergej az asztalhoz ugrik, semmi kétsége afelől, hogy ott találja azt a bizonyos rendkívül fontos, döntő dolgot! Viktor nem tudott volna elaludni anélkül, hogy meg ne fejtse a rejtélyt!

A jegyzettömbből kitépett kis papírszeleten Szinyicin a következőket olvasta:

„Szerjózsa, hurrázhatsz! Ma este megkapjuk «objektumod» fényképfelvételeit. Holnap reggel pedig a másodikat. Röppálya a képernyőn. Kigyönyörködheted magad benne! A másikat számítsd ki magad! Kimerültem, mint egy kutya! Jó éjt!

Viktor.”

De megsúgom még neked, hogy mind a két ”objektum” ugyanabból a masszából van. Ezt vedd figyelembe!”

2

Az űrhajózási intézet vezető tudósai nem vesztegethették az időt. Szinyicin rögtön szót kapott.

Röviden jelentette:

— A Föld körül, valószínűleg nagyon régóta, két nem földi eredetű mesterséges hold kering. Egyforma méretűek, belül üresek. Tojásdad az alakjuk. Vagyis hosszanti irányban ellipszis, keresztben kör alakúak. Egy-egynek a hossza negyven méter. De ez még nem biztos adat. Röppályájuk spirális. Mindkét test hol közeledik a Földhöz, hol távolodik tőle. A következtetés, amit a lokátormegfigyelések igazolnak: sebességük állandóan változik. A Föld középpontjától való átlag távolság az első holdnál — kétszáztizennyolcezer kilométer, a másodiknál — száznyolcvanhatezer. A holdak valószínűleg fémből vannak, de az anyag fajsúlyát nem lehet megállapítani: nem tudni, mit tartalmaznak belül. Az első hold átlagsebessége: öt és fél kilométer másodpercenként, a másodiké: hét. A kapott adatok alapján feltételezhető, hogy mindkét holdon még mindig működnek valamiféle hajtóművek. Miután spirális pályán haladnak, a tehetetlenség következtében már rég a Földre vagy a Holdra zuhantak volna. Mindkét holdnak a röppályán elfoglalt helyzete és bármely mozzanata könnyen kiszámítható. Ám közvetlenül megpillantani őket a vizuális teleszkópokban eddig még nem sikerült. Muratov feltételezi, hogy színük abszolút fekete, s ezért láthatatlanok, mivel nem verik vissza a fénysugarakat. Megpróbáltunk fényképfelvételt készíteni infravörös sugarakkal, hiszen ha feketék, a napsugarak erősen felhevítik őket. De a felvétel nem sikerült a több órás exponálás ellenére sem. Ugyanez történt az ibolyántúli, valamint a röntgensugarak iránt érzékeny lemezek alkalmazásakor is.

Egyéni véleményem szerint a holdak nem abszolút feketék, hanem éppen ellenkezőleg: abszolút fehérek. Nehezen megmagyarázható rejtély. Ez minden, amit e pillanatban jelenthetek a tanácsnak. Obszervatóriumunkban a rádiólokátorok segítségével tovább folytatjuk a holdak megfigyelését.

— Nem várhatunk tovább — mondta Henry Stone professzor, az űrhajózási intézet tudományos tanácsának elnöke. — A Föld valamennyi űrhajója tétlenül vesztegel a rakétatereken, a világűrben folytatott minden munka abbamaradt. Tűrhetetlen állapot. Pontosan tudnunk kell, méghozzá minél hamarabb, mik ezek a testek. A bolygóközi közlekedés biztonságát feltevésekre és ellenőrizhetetlen adatokra bízni lehetetlen. Amennyiben a testek bármilyen okból láthatatlanok, nem biztos, hogy a röppályákat helyesen számították ki.

— Én és Muratov biztosak vagyunk benne — szólt közbe Szinyicin.

— Amennyiben a testek láthatatlanok — ismételte Stone, és egy pillantást vetett Szinyicinre —, csupán egy marad hátra: oda kell repülni, és hogy úgy mondjam, saját kezünkkel kitapogatni őket. Kérem, ne sértődjön meg, Szinyicin elvtárs. Saját maga jelentette nekünk, hogy véleménye szerint a holdakban hajtóművek működnek, és a sebességük állandóan változik. Hol a garancia, hogy a röppályák nem változnak meg? Ez bármely pillanatban bekövetkezhet. Nem tudjuk, ki és hogyan irányítja őket. Észlények? Nem valószínű. Esetleg elektronikus agy. Programját pedig nem ismerjük. A vitát elhalasztjuk egy sokkal alkalmasabb időpontra. Az első kérdés: megbízhatunk-e teljesen a kapott adatokban?

— Muratov nevét ismerjük — felelte Mathews professzor. — Szinyicint is jól ismerjük. Véleményem szerint a holdak röppályája jelenleg megfelel az ő számításaiknak.

— Mi a többiek véleménye? — kérdezte Stone.

Mind a tíz jelenlevő egyetértett Mathews-zel.

— Akkor felteszem a második kérdést: kell-e küldeni űrhajókat a két hold keresésére? Ha igen, akkor hányat: egyet, kettőt vagy többet?

A tanács amellett volt, hogy két űrhajót küldjenek fel, mind a két holdhoz egyet-egyet.

— És végül — folytatta Stone —, a harmadik kérdés: veszélytelen-e egy ilyen expedíció?

Szinyicin összerezzent; Stone olyan kérdést érintett, amelyről Viktorral ma reggel beszéltek.

— Szabad szót kérnem?

— Tessék, Szinyicin elvtárs.

— Szeretném elmondani — kezdte Szergej — barátom véleményét erről a kérdésről. S ez az én véleményem is. Sajnálom, hogy Viktor nincs jelen. Tehát szerinte két felderítő rakétával van dolgunk, amelyeket egy másik bolygó tudósai küldtek, hogy bizonyos távolságról tanulmányozzák Földünket. Kétségtelen, hogy mindkét hold valamilyen formában tájékoztatja azokat, akik ide küldték hozzánk. Mindez eléggé szokatlan, de végeredményben természetes. Furcsa, sőt titokzatos — másvalami. Mindent elkövettek, hogy mi, földi emberek, lehetőleg minél később szerezzünk tudomást a két hold létezéséről. A spirális röppályák, a változó sebességek, színük és talán az anyaguk is, amely láthatatlanná teszi őket, s végül a feltétlenül mesterséges és szándékos zavarok akadályozzák e testek lokációs megfigyelését, különösen közelről. Ennyi óvatosság nem lehet véletlen. A legérdekesebb az, hogy mindezek az óvintézkedések olyan technika ellen szólnak, amelyet a Földön a huszadik század első felében használtak, vagyis akkor, amikor a mesterséges holdak megjelentek a Föld körül. Ez azt mutatja, hogy ez nem az első felderítés!

Akik ide küldték hozzánk e hívatlan vendégeket, bizonyára jól ismerik bolygónkat, tudják, hogy észlények lakják, ismerik tudományunk és technikánk színvonalát. De lehetséges, hogy a mai Földet is ismerik. Nem hiába nehezítették meg annyira felderítőik felkutatását és megtalálását. Miről beszél mindez? Tegyük fel, hogy mi küldenénk ilyen felderítőket a szomszédos Naprendszerbe, annak a Napnak valamely bolygójához. Tennénk-e vajon óvintézkedéseket az ellen, hogy a bolygó lakói felfedezzék követeinket? Természetesen, nemi! Ellenkezőleg, mindent megtennénk, hogy felfedezzék őket. Azért, mert mi a másik világ észlényeivel való érintkezés eszközének tekintenénk őket, amellyel hírt adunk létezésünkről, így és csakis így kell cselekedniük bármely világ észlényeinek. Ezzel szemben mit látunk? Ezeket a felderítőket nem azért küldték hozzánk, hogy felvegyék velünk az érintkezést, hanem más céllal. Nekünk, földi embereknek pedig nem szabad ismerni ezt a célt. Ezen kell hát törni a fejünket.

A tanács tagjai nagy figyelemmel hallgatták Szinyicint.

— Kiderül — szólalt meg hosszú hallgatás után Mathews professzor —, hogy szembe találtuk magunkat azzal, amit mindig tagadtunk a világok közötti érintkezésben. Első találkozás idegen észlényekel és. rosszhiszeműséget kell tapasztalnunk a részükről!

— Ugyan miért? — Szinyicin csak nagy nehezen szánta rá magát, hogy ellentmondjon. Viktorral ugyanarra a következtetésre jutottak, mint Mathews. — Nem feltétlenül rosszhiszeműek. Sőt még az is elképzelhető, hogy szándékuk a legbarátságosabb. Például a felderítők veszélyesek, nagyon óvatosnak kell lenni velük. Hiszen annak a fejlődésnek a színvonala, amely ilyen kísérletekre képes, kizárja az alantas ösztönöket! — kiáltott fel, amint észrevette a hallgatók arcán a kételkedést. — Veszélyesek lehetnek ránk! Az óvintézkedések, amelyeket a felderítők ideküldői tettek, ezt jelenthetik: „Figyelem! Veszélyes!” Hátha antianyagokból vannak? Ez már az én egyéni véleményem — tette hozzá Szinyicin lejjebb eresztett hangon.

— Ön ezt a következő pillanatban nyomban visszavonja — mosolyodott el Stone. — Emlékezzék vissza a Föld-Mars között közlekedő űrhajó esetére. Ismeretlen test súrolta az űrhajó oldalát. Most már tudjuk, hogy az egyik mesterséges hold volt. Súrolta, behorpasztotta, de semmiféle szerencsétlenség nem történt.

— Helyes, erről megfeledkeztem — mondta Szinyicin.

— Az, amit most hallottunk — folytatta Stone —, ha igaz, ha nem, igazolja e kérdésem megalapozottságát: veszélytelen-e a kijelölendő expedíció útja?

Az előbb azt mondottam, hogy észlények jelenléte a mesterséges holdakon kétséges, valószínűtlen.

De megfeledkeztem arról, hogy ezek a mesterséges holdak immár száz, vagy annál is több éve tartózkodnak itt. Tehát élőlények nem lehetnek. Még ha a másik világ lakói nagyon hosszú életűek volnának is, semmi értelme, hogy száz évre bezárkózzanak a szűk helyiségbe. Ha irányítják a holdakat, akkor csakis távolról, vagy elektronikus aggyal. Ez esetben talán nincs kockázat? Egyszerűen megsemmisíthetjük a két holdat, és ezzel kész? Érzésem szerint rossz szándék nincs, és nem is volt. De feladatukat akkor is végrehajtották.

— Ezt semmiképp nem tudhatjuk — szólt közbe Stanislaw Leszczynski, a tanács tagja. — Ha a hajtóművek még most is működnek, ez annyit jelent, hogy ennyi időre állították be őket, s még szükség van rájuk. De nem arról van szó, hogy ideküldőiknek szükségük van-e vagy nem e mesterséges holdakra. Teljes erkölcsi jogunk megsemmisíteni őket. Gazdáik nem törődnek velünk, s nem vonnak felelősségre. Még csak nem is gondolnak ránk. Meg kell érteniük, hogy a láthatatlan testek bolygónk közelében, amelyen a technika elérte a bolygóközi közlekedés színvonalát, nagy veszélyt jelentenek!

A kérdést csakis így tehetjük fel: szükségünk van-e ezekre a mesterséges holdakra? Szükséges-e megismerkednünk szerkezetükkel, hajtóműveikkel, a rájuk szerelt műszerekkel? Ha igen, akkor nemcsak meg kell keresnünk őket, hanem be is kell hatolnunk belsejükbe. Ha nem, kockázat nélkül meg kell semmisíteni őket.

— Aligha lesz itt két vélemény — mondta Stone.

— A két világ technikája nem lehet teljesen azonos. Valami hasznosat feltétlenül találunk benne. Például a lokációs zavarások módszerei, a „láthatatlanság”, a szomszédos Naprendszereket egymástól elválasztó feneketlen űrön keresztül történő hírközlés módszere. Bár még azt sem tudjuk, szomszédosak-e?

— Száz szónak is egy a vége: szükséges és kész. — Leszczynski a nyomaték kedvéért az asztalra csapott. — Ha egyszer tudjuk, hogy a veszély fennáll, akkor ne két űrhajót küldjünk mindkét holdhoz, ahogy azt elhatároztuk. Küldjünk először egyet az egyikhez, majd a másikhoz. És csakis önkéntesek mehetnek.

— Mit akar ezzel mondani? — csodálkozott Stone.

— Hogyan indulhatnának nem önkéntesek?

— Az expedíció tagjainak tudniuk kell, hogy az életüket kockáztatják. De igaza van — mosolyodott el Leszczynski —, az „önkéntesek” szó — anakronizmus.

— A kelleténél többen jelentkeznek majd. De „az életüket kockáztatják” szavak szörnyen hangzanak! — Stone előrehajolt, és tekintetét körülhordozta a tanács tagjain — Javasolom, mindenki gondolkodjék, és úgy döntse el: megéri- e az árát?

— Megéri! — szólalt meg elsőnek Mathews.

— Megéri! — ismételte Leszczynski.

— Megéri!.. Megéri!..

— Akkor, kérem, bízzak rám az expedíció vezetését — mondta Stone.

— Soroljanak be tagjai közé engem és barátomat, Muratovot. Szerintem kiérdemeltük — tette hozzá Szinyicin.

— Muratov nincs itt.

— Nem fontos. A nevében beszéltem.

— Az ő beleegyezésével?

— Nem, erről nem beszéltünk. De én kezeskedem.

— Rendben van. Tehát már három van. Azt hiszem, négyöt ember elegendő.

3

Viktor Muratovnak eddig még nem volt alkalma elhagyni a Földet. Valahogy úgy történt, hogy még a kiképzés alatt, az iskolában, és az intézetben sem vett részt egyetlen tervbe vett holdrepülésen. Nem emlékezett rá, hogy betegség vagy más ok miatt.

De amikor gyermekkori pajtása besorolta a Föld titokzatos holdjainak keresésére induló expedíció tagjai sorába, eszébe sem jutott, hogy a hétköznapi élet kereteit túllépő rendkívüli dolog várja. Úgy fogadta az előtte álló űrrepülést, mint ahogy a huszadik század első felében élő ember a jégtörőn való sarkvidéki utazást fogadta volna. Szokatlan dolog volt, de ő nem érzett különösebb izgalmat. Sok száz, sok ezer hozzá hasonló férfi sokkal nagyobb távú űrrepüléseken vett részt. Semmi meglepő nem volt benne.

Muratov gondolatai nem a repülés, hanem annak célja körül kalandoztak. Minél többet gondolt erre, annál jobban gyengült az expedíció sikerébe vetett hite. Számos lehetséges akadály jutott eszébe, amelyek bármelyike teljesen elegendő lett volna ahhoz, hogy kudarcba fullassza minden erőfeszítésüket. Egyáltalán nem kételkedett abban, hogy a holdak valóban egy másik világ felderítői, és hogy a Földre küldőik mindent megtettek épségük biztosítására. Vajon sikerül-e legyűrniük a nehézségeket?

Muratov kételyeivel egyetértett az űrhajózási intézet tudományos tanácsának minden tagja. Az expedíció feladata sokkalta bonyolultabbnak bizonyult, mint hitték.

A „Germán Tyitov” űrhajó — az űrhajózási intézet repülő laboratóriuma — a Földhöz legközelebb levő felderítő hold pályájával párhuzamosan repült, mégpedig nem messze tőle.

A földi obszervatóriumok már legalább tizenötödször közölték, hogy az űrhajó és a hold koordinátái egyeznek, hogy a lokátorok mindkettőjüket egyazon ponton fixálták, tehát a lokációs berendezés „látósugara” szerint egy vonalban vannak. De a holdat sehogy sem sikerült felfedezni.

Az űrhajó munkatermében a hatalmas tábla műszerei nem mutattak semmit. Csupán a graviton-meghatározó, vagy ahogy gyakran nevezték, a graviométer jelezte egy jókora massza jelenlétét a közeli térségben, amely szemre üresnek tűnt.

A hold kétségkívül itt lehetett valahol a közvetlen közelben.

Sajnos, csupán a graviométer mutatta adat kevés volt ahhoz, hogy megközelítsék a láthatatlan testet. Olyan más műszerekkel kellett kitapogatni a holdat, amelyek nemcsak a tömeget, hanem az irányt, valamint a pontos távolságot is jelzik.

Ezek az adatok még mindig hiányoztak. A hold láthatóan semmi hajlandóságot nem mutatott, hogy könnyen „kézre kerüljön”.

Eleinte minden simán ment. A „Tyitov” parancsnoka, a tapasztalt űrpilóta, Jurij Vereszov biztos kézzel vezette rá az űrhajót a megfelelő pályára, és a földi utasítások szerint „ráépült” a holdra, mégpedig szorosan. Ekkor érkezett az első hír a koordináták egyezéséről. Úgy látszott, hogy elérték a célt, és a többi már egyszerű: „hozzáfarolni”, és megkezdeni a „vendég” átvizsgálását.

De ez csak látszat volt.

A „Tyitov” óvatosan közeledett a célhoz. Senki sem tudta, mi várja az embereket a „külföldi” közvetlen közelében, hogyan fogadja majd a földi űrhajót, milyen védőeszközöket szereltek rá gazdái.

Csupán egy dologban lehettek teljesen biztosak: a hold nincs antianyagból!

— Felrobbanhat, ha túlságosan közel érünk hozzá — jelentette ki Stone. — Ne küldjük előre a robotrakétát?

— Korai lenne még — felelte Szinyicin. — Közelebb kell érnünk.

— De ki tudja megmondani, közel vagyunk-e vagy távol? — szólalt meg Vereszov.

— Először is ezt mutatja a graviométer. Állása még nem érte el a hold általunk kiszámított tömegét. Tehát még messze van. Másodszor működésbe kell lépniük a többi műszereknek is. Bármilyen védőszerrel volna is ellátva a hold, a földi lokátorok áthatolnak rajta. Szóval ki tudjuk tapogatni a holdat, ha háromszor olyan láthatatlan is. Az infravörös. — Szinyicin félbeszakította a mondatot.

A graviométer mutatója élesen balra lendült. És csaknem ugyanabban a pillanatban több földi obszervatórium már közölte is, hogy a hold a lokátorok képernyőjén eltávolodott, megnövelve sebességét előreszökött.

Akaratlanul is erre gondoltak: vajon véletlen-e?

— Mintha megszimatolt volna bennünket — mondta Muratov.

Vereszov növelte a gyorsaságot.

Körülbelül egy óra múlva megismétlődött az előbbi helyzet. A graviométer mutatója jobbra lendült.

Muratov egy pillanatra sem vette le szemét a teleszkóp nézőkéjéről. Rá volt bízva a vizuális megfigyelés, de eddig még semmit nem sikerült megpillantania. Most azonban úgy tűnt neki, hogy az űrhajót minden oldalról körülölelő, sűrű csillagmezőt egy helyen valami átláthatatlan tárgy beárnyékolta. Mintha egy hatalmas és sötét fantom eltakarta volna a nem hunyorgó csillagokat, és fekete szakadékot képezett volna a világűr mélyén.

Ám a látomás tovavillant, és eltűnt. Sikerült-e végre megpillantani a titokzatos holdat, vagy ez csak a fáradt tekintet csalóka látomása volt?

Muratov nem szólt semmit társainak megfigyeléséről. Ez már úgysem tudott volna segíteni rajtuk.

Vereszov ismét megkezdte az óvatos közeledést, csupán a graviométer mutatóját nézve, amely lassan kúszott jobb felé. Az ismeretlen tömeg közeledett.

Stone már kinyújtotta kezét a gomb felé. Egy gyenge nyomás, és a „Tyitov” testéről leválik egy kicsi, de nagy erejű robotfelderítő űrrakéta. A törpe graviométer által irányítva eliramlik a szomszédos massza felé, hogy szorosan hozzátapadjon, és az űrhajó fedélzetére küldje érzékeny műszereinek jelzéseit. Ezek a műszerek meghallják a „hallhatatlant”, és meglátják a „láthatatlant”.

Valami felvillant az infravörös ernyőn. És. a mutató ismét élesen balra lendült. Egy percnyi várakozás után a földi hang közölte: a hold ismét eltávolodott, fékezett és lemaradt!

Ez már tudatosságra vallott.

Vereszov bekapcsolta a fékező hajtóműveket, közben ezt motyogta:

— Ez így folytatódhat a végtelenségig.

Ez alkalommal Szinyicinnek sikerült észrevennie a rádiótájoló szaggatott jelzéseit. A szuperultrarövid-hullámon adás történt, amely nem lehetett földi eredetű. Az űrhajózási intézet kérésére a Föld valamennyi rövidhullámú állomása hallgatott ezekben az órákban. A jelzés forrása nyilván kapcsolatban volt a holddal.

Nem tudni, hogy saját adójának kisugárzása volt-e, vagy vevőkészüléke kívülről érkezett közleményt vett.

— Lehet, hogy annak az adásnak a visszhangja volt, amelyet az imént vettünk? — mondta Stone.

— Például a Holdról verődött vissza.

— Teljesen más diapazonban — felelte Szinyicin. — A Hold visszhangja sokkal előbb érkezhetett, nem ebben a pillanatban. A Hold túlságosan közel van.

Ezúttal több mint két óra telt el, míg sikerült újra megközelíteniük a holdat. És harmadszor is minden elölről megismétlődött. Majd negyedszer. ötödször. hatodszor.

A hold ide-oda szaladgált. Hol megnövelte, hol lecsökkentette sebességét, amint a „Tyitov”, nyilván előre meghatározott távolságra megközelítette. Manőverezéseit lehetetlen volt előre megállapítani, mert nem volt semmi következetesség bennük. A hold néha többször egymás után előreszökött, majd váratlanul lefékezett. Aztán ismét előreszökött. Nehéz volt megszabadulni attól a benyomástól, hogy nem mechanizmus, hanem élőlény igyekszik elrejtőzni, megszökni a nyugtalanító hajsza elől.

Így telt el negyvenkét óra.

Sem az expedíció tagjai, sem a műveleteket a Földről figyelő tudósok nem kételkedtek már abban, hogy a holdat valakinek a tudatos akarata irányítja. Valaki vagy valami észrevette a „Tyitov”-ot, kitalálta szándékát, és nyilván meg akarja akadályozni a találkozást.

Ki irányíthatta? És honnan irányították? Magáról a holdról, vagy. De az a gondolat, hogy a Naprendszeren kívül eső bolygóról irányíthatták, túlságosan fantasztikusnak tűnt.

— Elektronikus agy — állította Stone. — És a holdban működik.

— Éppen hogy nem a holdban — ellenkezett Muratov. — Ebben az esetben nincs szükség rádiójelzésekre.

— Azok érkezhetnek a másik holdról is. Hiszen két hold van.

— Nincs miről „beszélgetniük”, nincsenek bennük észlények. Az irányítást a Holdról vagy. a Földről végzik.

— A Földről?

— Talán lehetetlen? — felelt Viktor kérdéssel a kérdésre.

E feltevésnek, amely az első pillanatban elég furcsának látszott, reális alapja volt. Ha a szomszédos világ (vajon szomszédos-e?) lakói régóta ismerik a Földet, márpedig ez a tény kétségtelennek látszott, vajon nem látogathatták-e meg titokban bolygónkat, ahol jól elrejthették elektronikus agyukat? Abban a korban, amikor még nem működött az „Őrszolgálat”, és senki nem figyelte a Földet körülvevő térséget, idegen űrhajó, gazdáinak kívánságára, meglátogathatta a bolygót, és elszállhatott róla úgy, hogy senki sem vette észre. Muratovnak igaza volt. De még könnyebb volt meglátogatni a Holdat, melyre akkoriban még ember nem tette a lábát. Hisz még most sincsenek teljesen megfejtve a Hold titkai: nem vizsgálták át az egész felszínét.

— Ha van ilyen elektronikus agy — mondta Vereszov —, és azt a programot kapta, hogy ne engedjen magához közel földi tárgyakat, akkor mi ezt a holdat soha az életben nem érjük utol.

— Nagyon úgy néz ki — hagyta jóvá Stone, unottan.

A hajsza kitartóan folytatódott, de a sikerbe vetett reményt már rég elvesztették.

A hold nem tudott „elfáradni”. Ha a benne rejlő energia elegendő volt száz vagy még annál is több évre, akkor nincs semmi értelme azt várni, hogy éppen most fog kimerülni. Csak az emberek tudnak kifáradni.

Senki sem tételezte fel, hogy az expedíció útja ennyire elhúzódik. Az űrhajónak nem volt másodpilótája. Az automata vezetők tehetetlenekké váltak a repülési rendszer változásai miatt, nem kaphattak cselekvési programot.

És a „Tyitov” két és fél napos üldözés után visszatért a Földre.

Fáradtan, kimerülten szállt ki az űrhajóból Stone, Muratov, Szinyicin és Vereszov.

— Gondolkodni, gondolkodni! — mondta Stone.

— Megoldhatatlan feladat nincs. Kiútnak lenni kell, és meg is találjuk.

4

Néhány nap telt el. Vereszov újból elfoglalta helyét a vezérlőpultnál. Három utasa ismét ugyanaz a három ember volt.

De ezúttal a „Tyitov” nem volt egyedül. Még két másik űrhajó is felszállt vele.

Elindult a második expedíció, ugyanazzal a céllal, de más módszerekkel, amelyeket szobák csendjében dolgoztak ki.

A holdak nyugodtan viselkedtek ezekben a napokban. A legközelebb levő „megnyugodott”, amint a „Tyitov” abbahagyta a hajszát, és a Föld felé vette az irányt. Mindkét felderítő kört kör után csinált spirális pályáján, és rendíthetetlenül továbbkeringett a Föld körül. Olykor megváltoztatták sebességüket a távolságnak és a fizika törvényeinek megfelelően, de még ritkábban saját kezdeményezésükből.

A lokációs berendezések minden nehézség nélkül figyelték őket. A jelzések a képernyőkön elég gyengék voltak, de nem tűntek el. Éjjel-nappal végezték a megfigyeléseket.

Az űrhajózási intézet kérésére a Vénuszról a Földre visszatérő egyik űrhajó a legtávolabbi hold közelébe repült, hogy megnézze, hogyan fog viselkedni. A kettes számú hold csaknem közvetlen közelébe eresztette az űrhajót, majd az egyes számúhoz hasonlóan megnövelte sebességét, és elszökött előle.

Mindkét hold teljesen egyformán viselkedett.

Miután összeegyeztették e kísérlet eredményét az első „Tyitov”-expedíció megfigyelési adataival, új elméletet kaptak, amely teljesen ellentmondott az elsőnek. Szinyicin és Stone egymástól függetlenül arra a következtetésre jutottak, hogy a holdakat nem élő észlények irányítják: az automata műszerek reagálnak az idegen tömeg közeledésére, és jelzést adnak a hajtóműveknek, amelyek úgyszintén önműködően lépnek munkába, előre vagy hátra irányítják a holdat. Az irány pedig véletlen. Semmiféle ésszerűség nincs a holdak cselekedetében.

— Pontosan így reagálnak ezek a műszerek a holdaknak a Földhöz, illetve a Holdhoz való közeledésekor — jegyezte meg Stone. — Ezzel magyarázható a röppályák spirális jellege. És természetes, hogy sokkal nagyobb távolságból megérzik a Föld vagy a Hold tömegét, mint a „Tyitov”-ét.

Ez a szemlélet mintha megmagyarázott volna mindent. De volt egy tény, amelynek alapján kétségessé vált az egész feltevés helyessége. Ez pedig a rádiótájoló jelzése volt, amit Szinyicin vett észre, amikor a „Tyitov” másodszor közelítette meg a holdat. Igaz, ez a jelzés az egyetlen volt, és többé nem ismétlődött meg. Ha nincs az önírókészülék szalagja, amely vitathatatlanul bizonyította, hogy a jelzés valóban megtörtént, Szinyicin a tévedés gyanújába eshetett volna.

A tudományos tanács következő ülésén Muratov konkrét javaslatot tett.

— Két kiinduló pontunk van a további cselekvéshez — mondta. — Az első: a holdak megérzik a hozzájuk közeledő idegen tömeget, holott műszereik érzékenysége nem nagy. A második: rádióadások. Mind a két körülményt fel lehet használni információk szerzéséhez. Hogyan? Mindjárt megmondom. Kezdem a második ponttal. Ha a holdak figyelmeztetik egymást a veszélyre, ezt akkor is meg kell ismételniük, amikor újra megközelítjük egyiküket. Felhívom a figyelmüket arra, hogy a tájoló jelzése csak akkor jelent meg, amikor a „Tyitov” másodszor közelítette meg a holdat, és nem amikor először, ami sokkal logikusabb lenne. Miért történt így? „Elnézhette-e” a kibernetikai automata első közelítésünket? Én egyetlen magyarázatát látom ennek a szerfölött furcsa ténynek, így csak abban az esetben történhetett, ha a jelzést nem a holdról, hanem kívülről küldték. Javasolom, hogy egyszer s mindenkorra állapítsuk meg, honnan érkezett a jelzés. A tájolóval megállapíthatjuk. Természetesen, miivel az űrben levő adóval van dolgunk, kevés a szokásos két vonal, három kell. Tehát három űrhajót kell felküldenünk, amelyek rögzítenék ugyanazt a jelzést. Egyébként az egyetlen vonal, amellyel már rendelkezünk, nem hatolt át azon a ponton, ahol abban a pillanatban a másik hold tartózkodott. Most pedig áttérünk a második kiinduló pontra. Meggyőződtünk róla, hogy a holdak nagyon közel engedik magukhoz az űrhajót, és csak akkor távolodnak el tőle. Még egyszer ismétlem: ez bizonyítja műszereik csekély érzékenységét. Tehát nem fogjuk nyugtalanítani őket olyan nagy tömeggel, mint az űrhajó. Megközelítjük a holdat a veszélytelenség határáig, a többit pedig rábízzuk az űrruhába öltözött emberekre. Feltételezhetjük, hogy a műszerek nem érzik meg az olyan kis tömeg közeledését, mint az ember.

— Milyen szerepet szán azoknak az embereknek? — kérdezte Mathews.

— Körülvizsgálják a holdat, megtudják, miből készült, miért láthatatlan, és végül megpróbálnak behatolni belsejébe.

— Ön szerint ez a kísérlet sikerrel járhat?

— Nem nagyon hiszem.

— Azt gondolja, hogy veszélytelen egészen megközelíteni a Holdat?

— Erre már nem tudok mit válaszolni — vont vállat Muratov. — Nagyon valószínű, hogy veszélyes. Ha rám bízzák, megpróbálom.

— Ön egyedül?

— Hát persze. Nem javasolnék olyat, amit nem akarnék megcsinálni.

— Mindebből ezt a következtetést vonhatjuk le: egyéni meggyőződése, hogy a holdakat „észlények” irányítják — mondta Szinyicin, aki az értekezleten, számos tudós és újságíró jelenlétében nem tartotta ildomosnak tegezni a barátját. — Akkor mivel magyarázza, hogy a hold, amelyet a „Tyitov”-on üldöztünk, oly rendszertelenül változtatta repülési irányát? Miért nem szökött el tőlünk rögtön nagy távolságra? Hisz meggyőződtünk róla, hogy gyorsabban tud repülni a „Tyitov”-nál. Miért várta meg, amíg megközelítjük, és csak akkor távolodott el? Nem hasonlít ez sokai inkább a gondolkodás nélküli mechanizmus reakciójára? Ha észlénnyel volt dolgunk, akkor macska-egér játék az egész.

— Azt felelhetném erre: a holdat irányító észlények nem akarták, hogy megsejtsük létezésüket. Ez esetben a cselekedetek oktalansága egyszerű álcázás. De én másképpen felelek. A holdon van egy műszer, amely idegen tömeg közeledésekor bekapcsolja a hajtóműveket. Előre-, vagy hátramenetre, mindegy. Amikor megközelítik, ő eltávolodik. De hiszen a hold gazdái is közeledhettek. Szerintem ez a magyarázata annak a furcsaságnak, hogy a jelzés csak akkor érkezett, amikor másodszor közelítettük meg a holdat. Ez parancs volt: folytatni a találkozás előli kitérést. Ha a „gazdáik” űrhajója közeledik, jelzés nincs, és a hold a helyén marad. A többi pedig az önök elmélete szerint magyarázható: a gondolkodás nélküli mechanizmus reakciója — fejezte be Muratov alig észrevehető mosollyal.

Rövid vita után, amelyen főleg a technikai részletkérdéseket tárgyalták meg, Muratov mindkét javaslatát elfogadták.

Amikor azt vitatták meg, hogy az oly szokatlan viszonyok közti tájoláshoz pontosan milyen műszereket és készülékeket szereljenek be a három űrhajóba, magától adódott egy újabb ötlet. Senki sem tudta, kinek jutott először eszébe, annyira természetes és egyszerű volt. Amennyiben a hullámhossz, amelyen a jelzést leadták a holdnak, ismeretes, és nincs miiért feltételezni, hogy ezt a hullámot megváltoztathatják a második vagy harmadik esetben, lehet-e megakadályozni az adást, és ezzel arra késztetni a holdat, hogy „ne hallja meg”, s a helyén maradjon? A rádiózavarok technikai megoldása nem jelentett semmiféle nehézséget.

— Tehát — summázta Stone az elmondottakat az ülés végén —, tervünk a következő. Körülvesszük a holdat három űrhajóval. A „Tyitov” ugyanúgy, mint első ízben, addig fog közeledni hozzá, míg meg nem jelenik a jelzés. Miután megtörtént a tájolás, kiküldjük a robotfelderítőt, és ha szerencsésen meg tudja közelíteni a holdat, nyomában elindul két ember. Ha a hold ezúttal is elszökik, néhány napos szünetet tartunk, és a harmadik expedíciónál alkalmazzuk majd a rádiózavarokat. Végső esetben, ha minden erőfeszítésünk kudarcba fullad, megsemmisítjük mind a két holdat.

5

Pontosan megismétlődött minden.

Amikor Vereszov a „Tyitov”-ot ugyanolyan lassan és óvatosan, mint első ízben, a láthatatlan holdhoz közelítette, a graviométer mutatója jobbra mozdult: a tömeg jelenlétét jelezte. A pár nappal előttihez hasonlóan elérte a számlapon azt a bizonyos helyet, és tétován megállt. Aztán hirtelen balra lendült. A földi állomás igazolta: a hold gyors iramban előreszökött. Ez biztató jel volt.

— Kezdjék el a második megközelítést! — adta ki Stone az utasítást.

Muratov bizony izgult. Elmélete szerint a rádiójelzés pontosan a második megközelítéskor várható. Ha a harmadiknál vagy a negyediknél hangzik fel, be kell ismernie tévedését.

Eltelt egy óra, és a graviométer mutatója megélénkült. Újra valahol a közelben repült az idegen világ titokzatos felderítője.

Nemcsak Muratov izgult. Mindnyájan idegesek voltak, csak erősen titkolták egymás elől. A Föld nagyszerű technikája ne volna képes legyőzni az idegen technika ellenállását, amellyel titkainak feltárását védi? Az emberek ne volnának képesek parancsolni neki?

A „Tyitov” az előzőnél még lassabban közeledett a holdhoz, helyesebben ahhoz a helyhez, ahol annak tartózkodnia kell. Egyenletes sebességet kellett tartani, amelyet a tájoló adatainak feldolgozásakor számításba vesznek, nehogy több tucat kilométert tévedjenek. Hiszen az adás forrása nagyon messze is lehetett. A legcsekélyebb pontatlanság és a három irányvonal egyáltalán nem ott találkozik össze, ahol az adó tartózkodik.

Az expedíció űrhajóit nagyon pontos műszerekkel szerelték fel. Még akkor is meg tudják állapítani a szükséges helyet, nem egészen egy köbkilométernyi terület határai közt, ha az adás a Mars pályájának valamelyik pontjáról érkezik.

Stone, Szinyicin és Muratov nem vették le tekintetüket a graviométer és a tájoló számlapjáról. Mindkét műszer egymás mellett volt a vezérlőpulton. Mind a három férfi egyidőben vette észre a várva várt jelzést.

— Megvan! — kiáltott fel Stone.

Muratov megkönnyebbülten sóhajtott fel. Sejtése igaznak bizonyult! A jelzés ugyanabban a pillanatban érkezett, mint legutóbb. A hold nyomban lefékezett, s lemaradt. Szintén ugyanúgy, mint legutoljára.

— Egyformán cselekszenek, ez egy null a javunkra — jegyezte meg Stone.

Most, hogy az expedíció első célját elérték, nem kellett betartaniuk a „csendrendeletet”. Megszólalt a rádió. A kisegítő űrhajókról jelentették, hogy ők is vették és rögzítették a jelzést.

— Térjenek vissza a Földre! — utasította őket Stone. — Mi pedig hozzáfogunk tervünk második pontjának a megvalósításához.

— Sok sikert! — felelték amazok.

A „Tyitov” csökkentette sebességét, hogy bevárja a lemaradt holdat. Rövid idő múlva pedig ismét, egymás mellett repültek.

— Tartsa a hajót a graviométer minimumállásán — mondta Stone. — Csak annyira, hogy a mutató ne álljon a nullán.

Vereszov némán bólintott.

— Vajon elegendő lesz-e? — kérdezte Szinyicin. — Megtalálja-e a robotrakéta a célját?

— Megtalálja — felelte Stone határozottan. — Semmiféle más tömeg nincs ebben az irányban.

A „Tyitov” hajtóművei elhallgattak. Most mindkét test a tehetetlenségnél fogva egyforma sebességgel repült. Ám, a hold bármely pillanatban megváltoztathatta repülési irányát, nem volt szabad késlekedni. Stone megnyomta a gombot. A széles képernyőn feltűnt a robotrakéta körvonala. Szivar alakú volt, rövid csápokkal, mögötte hosszú fehér lángcsóva húzódott.

A robotrakéta néhány másodpercig az űrhajó mellett lebegett az űrben, mintha nem tudná, hová, merre is induljon. Aztán egyre gyorsabban kezdett távolodni.

— Megszimatolta! — mondta Vereszov.

— Nem ütközik neki a hold felszínének? — kérdezte Muratov, aki nem ismerte az űrrobotok berendezését.

— Nem, közvetlenül a cél előtt lefékez.

A fehér lángcsóva ponttá zsugorodott.

— De messze van! — jegyezte meg Stone.

Kék fény lobbant a vezérlőpult képernyőjén: működésbe lépett a robottelevízió kamerája.

S Muratov ismét megpillantotta azt, amit néhány nappal ezelőtt az első expedíció alkalmával látott a teleszkóp nézőkéjében.

Homályos, sötét folt takarta el a ragyogó csillagtengert. Egy hatalmas tojás kísérteties körvonala (úgy látszik, a robot már egészen a hold közvetlen közelében volt), mint feketén tátongó szakadék a világűr mélyében, ringatózott, remegett, vibrált. A képernyőn sűrűn villóztak a csíkok, olykor pedig az egész képernyőt sűrű háló borította.

De a zavarok jellegzetes recsegését nem hallották.

— A hold zavarja a televízióadást — mondta Stone. — De hogyan s mivel?

Ekkor váratlanul, vakító fehér láng lobbant azon a helyen, ahol az imént még a robot csóvájának aprócska pontja látszott. A széles képernyő erős fénye beragyogta a „Tyitov” egész vezetőfülkéjét, és az emberek önkéntelenül eltakarták arcukat, nehogy megvakuljanak.

— „Tyitov”!.. „Tyitov”!.. Mi történt?.. Mi történt?.. Választ kérek!.. — hallatszott a rádió hangszórójából a Föld hangja.

A lobbanás oly erős volt, hogy odalent nappali fény mellett is észrevették a felhőtlen égen.

— Még nem tudjuk — felelte Stone gépiesen, és óvatosan nyitotta ki a szemét, amely előtt tarka foltok villóztak. — Az űrhajó ép. Alighanem a robot pusztult el, és talán a hold is.

— A hold a helyén van!

— Tehát akkor csak a robot.

Az iszonyatos fény után a helyiség homályosnak tűnt. Az űrhajósok semmit nem láttak: sem a vezérlőpultot, sem egymást. Csak az élénk színű mennyezet látszott sárgás foltnak.

— Ne nyissák ki a szemüket — tanácsolta Stone. — Pihentessék.

Ám ő maga nem fogadta meg a tanácsot. Türelmetlen kíváncsisága arra késztette, hogy feszülten nézzen arra a helyre, ahol a televízió képernyője volt.

Pár perc múlva csaknem teljesen visszanyerték látásukat.

— Egy hajszál választott el bennünket a vakságtól — mondta Szinyicin.

A képernyő kialudt, s ez azt jelentette, hogy a robot telekamerája nem működik.

— Jó, hogy a robotot küldtük előre, nem pedig embert — mondta Stone. — Úgy látszik, ezt a holdat nem lehet megközelíteni. Meg kell hát semmisítenünk.

Stone másodszor is lenyomta a robotirányító gombot. Ha ép, vissza kell térnie az űrhajóhoz.

De a robot nem tért vissza. Semmiféle műszerrel nem sikerült felfedezni. A felderítő rakéta nyomtalanul eltűnt.

— Leszállunk — mondta Stone.

— És megpróbáljuk megvalósítani tervünk harmadik változatát — tette hozzá Szinyicin.

— Hát igen. De ehhez alaposan fel kell készülni.

A harmadik expedíció nem indult el a kijelölt napon. Egyáltalán nem indulhatott többé útnak.

A holdak eltűntek.

Először azt vették észre, hogy eltávolodtak a Földtől. Amikor elérték pályájuk apogeumát, nem változtatták meg sebességüket. A spirálpálya egyre szélesedett. Aztán bekövetkezett a pillanat, amikor a lokátorok ernyőjén az amúgy is gyenge jelzés „kihunyt”.

Mi okozta az eltávozásukat? Annak a következménye volt-e, hogy a földi űrhajók vadásztak rájuk, vagy teljesítették a korábban kitűzött programot?

Volt olyan vélemény is, hogy a holdak nem mindig keringtek a Föld körül, hanem időnként. Ezzel lenne magyarázható, hogy nem fedezték őket fel sokkal korábban? De az is lehet: támaszpontjukra tértek vissza, hogy üzemanyaggal lássák el magukat.

Bárhogy is legyen, az idegen világ felderítői ideiglenesen vagy talán mindörökre elhagyták a Föld egét.

Ha viszont gazdáik el akarták „tűntetni nyomukat”, ahhoz már elkéstek. Az emberek kezében olyan megbízható fonál volt, amely feltétlenül a holdak titkainak nyitjára vezeti őket.

Ez a fonál a tájoló mutatta eredmény volt. Ezúttal a földi ész túljárt az ismeretlen világ eszén. A három űrhajó tájolóberendezései által kapott adatok feldolgozása megmutatta a pontos helyet, ahonnan a rádiójelzés érkezet, vagy ahová küldték a holdról, ami szintén valószínű volt.

A Hold Ticho-kráterének körzete. Itt tartózkodott a felderítők titokzatos „irányítója”! Innen kapták gazdáik parancsát, illetve ide irányították a kapott tájékoztatást.

A Föld örök kísérőjének átkutatását régóta és rendszeresen végezték. Az emberek mégis rosszul ismerték a kietlen holdfelszín hatalmas térségeit. De a Ticho-kráter körzetét jól ismerték. Ott terült el az egyik holdbéli telep, ott épült az űrhajó-startpálya, és működött egy csillagvizsgáló. A körzet be volt telepítve.

Kiderült, hogy az emberek hosszú éveken át éltek és dolgoztak a más bolygóról hozott berendezések közvetlen közelében, egy másik „emberiség” által épített telep szomszédságában. Ott éltek és nem is sejtették, hogy csak ki kell „nyújtaniuk a kezüket”, és feltárulnak előttük egy idegen világ csábító titkai.

Miért nem került ez a titok eddig a szemük elé? Mindenekelőtt azért, mert a holdtalajban, a kráterhegy mélyében rejtőzködtek. Ez teljesen azokra vallott, akik a Föld közelébe küldték a két felderítőt. Mindent megtettek, hogy az emberek ki ne puhatolhassák követeiket, természetes hát, hogy támaszpontjukat is gondosan elrejtették. De miután a telep helye ismertté vált, megtalálni csak idő kérdése volt.

Váratlanul újabb szenzáció járta be a világot. Ismét felhangzott a Földön annak a két egyszerű tudósnak a neve, akik egyszer már hallattak magukról.

Szinyicinnek és Muratovnak egyszerű, de nagyon érdekes gondolat jutott eszébe: megnézni, hová vezet a spirál, amelyen a két felderítő hold eltávozott a Föld közeléből.

A számítások szenzációs eredményt adtak. Ha a holdak nem változtatták meg útvonalukat, ha ugyanazon a spirálpályán folytatták eltávolodásukat, akkor a Hold útjukba esett.

Mi több: a két hold repülésének spirális vonala a Ticho- kráterbe vezetett! Tehát a holdak nem távoztak el a Naprendszerből, nem mentek vissza oda, ahonnan küldték őket: ismeretlen hazájukba. Egyszerűen visszatértek bázisukra, és most is ott vannak.

Egyáltalán nem volt nehéz leszállni úgy a Holdra, hogy a Ticho-kráter tudományos állomásának személyzetét képező kis számú kolónia ne vegye észre, mivel az emberi szem számára mindkét test láthatatlan volt. Ha tehát sikerült megtalálni a telepet, nemcsak az „irányító-központ” kerül az emberek kezébe, hanem a két, örökre elveszettnek hitt hold is.

Ez még nagyobb sietségre ösztökélte az embereket. A szerencsés alkalmat nem volt szabad elszalasztani. A holdak bármely pillanatban elindulhattak Föld körüli útjukra, ahol „megkaparintani” őket nem könnyű dolog, erről az emberek egyszer már meggyőződtek.

Ha igaz a feltevés, hogy a holdak időnként jelennek meg a Föld körül, akkor nagyon hosszú időt is tölthetnek bázisukon, ha pedig csak „tankolni” mentek oda, akkor tartózkodási idejük nagyon rövid lehet.

A tudósok megörültek a csábító lehetőségnek, hogy „elkaphatják” a holdakat, de ugyanez a lehetőség újabb nehézségeket is okozott az expedíció előkészítésében. A robotfelderítő sorsa vészterhes figyelmeztetésül szolgált. Nem volt szabad megfeledkezni róla. Repüléskor vagy a telepen a holdak egyformán „védekezhettek” a közelítési próbálkozások ellen.

A kibernetikus gépeket gyártó üzemek gyors iramban tervezték és gyártották az antianyagok támadását kibíró különleges robotrakétákat. Készültek a védőöltözetek is.

Az egész Föld részt vett az expedíció előkészítésében, hiszen a történelem legnevezetesebb expedíciójának ígérkezett. Nem kisebb dologról volt szó, mint arról, hogy először fognak érintkezni idegen ésszel!

— Szóval, szilárd elhatározásod, hogy nem veszel részt benne? — kérdezte Szinyicin.

— Mi hasznomat vennék az expedícióban? — felelt kérdéssel Muratov.

— Mint a többinek, mint például nekem. Talán a „Tyitov”- on csináltál valami különösebbet?

— Éppen ez az, hogy nem.

— Kettőnket szoros szálak fűznek a titokhoz — próbálta meggyőzni barátját Szinyicin. — Mi találtuk meg a holdakat, mi számítottuk ki a pályájukat, végül ma fedeztük fel távozásuk titkát. Nagyon természetes hát, hogy éppen nekünk kell végigvinnünk ezt az egész dolgot.

— Nem győztél meg. Más dolog a számítás, ez az én területem, és egészen más a keresés. Ehhez nem matematikusokra van szükség.

— Tehát azt akarod, hogy nélküled induljak a Holdra? De hisz az még veszélyesebb, mint a „Tyitov” expedíciója. — Szinyicin kijátszotta az utolsó adut. — Ott megtalálhatjuk a holdak „gazdáit”. Nem vagy rájuk kíváncsi?

— Majd meglátom őket akkor, amikor a többiek. Úgyis lehozzátok őket a Földre. Persze, ha hajlandók lesznek lejönni — tette hozzá Muratov. Fotelben ült, és merengő szemét a mennyezetre függesztette.

— Tudod, Szerjózsa, valahogy kezdek nem hinni abban, hogy a Holdon találjuk őket. Mit csinálnának ott? Levegő, víz nélkül a holdhegybe falazva! Méghozzá éveken át…

— Miért védted hát annyira ezt a feltevést?

— Miért? Magam sem értem. Sehogy sem tudom elképzelni, hogy a holdak által gyűjtött információkat a szomszédos bolygórendszerbe küldjék. Micsoda óriási távolság! Minek? Kinek van erre szüksége? Ha pedig ők ülnek a Holdon évtizedekig, ez még érthetetlenebb, összes elméletünk bizonytalannak, ködösnek, értelmetlennek tűnik.

Itt valami másról van szó, nem a Földről szóló információk gyűjtéséről. Valami olyasmiről, amit mi még csak nem is sejtünk. Hadd legyek időszerűtlen: valami rosszról. Igen, rosszról! Emlékszel a múlt század hatvanas éveire? Akkor bocsátották fel a kémholdakat. Képzeld el, hogy mindnyájan tévedtünk, hogy a holdakat nem tudományos céllal küldték ide. Így sokkal könnyebb megérteni gondos álcázásukat. Nem igaz?

— Jó, tegyük fel — felelte Szinyicin. — De akkor teljesen értelmetlen keringeniük egy évszázadot vagy talán még többet is.

— Mit jelent egy évszázad? Csak a mi számunkra jelent egész életet. Az emberiség története szempontjából már nem is olyan sok. Ti csillagászok nem ismertek egyetlen olyan bolygórendszert sem, amelyen értelmes élet keletkezhetne, így van? Tehát a holdak gazdái nagyon messze laknak. Tőlük az út hozzánk talán évekig eltart. Bolygólyukon pedig egymás után telnek az évszázadok. Nos, gondolkozzál csak. Évszázadokkal ezelőtt érkeztek hozzánk. És amikor elrepültek, itt hagytak a Földközelében valamit. Valószínűleg ez a valami várja visszaérkezésüket. Hogy miért? Nem tudjuk.

— Ellentmondasz önmagadnak — jegyezte meg Szinyicin. — Egyszer abban vagy biztos, hogy itt vannak a Föld közelében, máskor meg, hogy „évszázadokkal ezelőtt” jártak itt.

— És ha ez is igaz, meg az is? — Muratov előrehajolt, és mereven barátja szemébe nézett. — És ha akkor, évszázadokkal ezelőtt, bocsátották fel a holdakat, amikor itt jártak, azóta pedig állandóan, érted, állandóan figyelik őket a Holdon levő telepükön? Hátha nagyon fontosak számukra ezek a holdak? Hátha nagyszabású, alaposan átgondolt terv láncszemei?

— Amely terv a földi emberiség ellen irányul?

— Lám, magad is ráeszméltél.

— Mesterien tudod rávezetni az embert saját következtetéseidre. Ám ettől még nem válnak igazsággá. Vitya, úgy látom, alaposan belegabalyodtál ebbe a dologba. Hát elképzelhető, hogy az egyik bolygó emberisége összeesküvést szőjön a másik emberiség ellen? Az lehetetlen. Bocsáss meg, de badarságokat beszélsz.

— Ám legyen. De azt tanácsolom., legyetek nagyon óvatosak akkor, amikor rábukkantok a telepre.

— Szóval végleg.

— Igen. Nem indulok veletek. Javasolták, vegyek részt egy sokkal érdekesebb dologban.

— Ha nem titok, milyenben?

— Ugyan miért lenne titok? Hallottál Jean Leguerier tervéről?

— Aki egy aszteroidon szeretne végigszállni a Naprendszeren?

— A Hermeszen.

— Vele akarsz repülni?

— Addig még sok víz lefolyik. Leguerier meg akarja változtatni a Hermész pályáját, hogy az aszteroid beszáguldhassa az egész Naprendszert a Merkúrtól a Plútóig. Ha meg ráültetnek egy nagyméretű űrhajót, minden energiaveszteség nélkül be lehet rajta repülni az összes bolygót.

— Miért kellesz ehhez te, aki nem is vagy csillagász?

— Úgy kell kiszámítani a leendő röppályát, hogy minden bolygót egy és ugyanazon az útvonalon érinthessen. Nagyon bonyolult feladat. De még bonyolultabb a Hermeszt arra kényszeríteni, hogy a reaktív erők segítségével rátérjen erre a pályára. Ebben tudok segíteni Legueriernek mint mérnök és matematikus. De nincs szándékomban vele repülni.

— Sok sikert! — mondta Szinyicin sértődötten és keserűen. — Foglalkozzál csak a Hermeszeddel, ha már annyira érdekel.

— Fura ember vagy te, Szerjózsa! Minek kellenék én nektek?

— Nincs is szükségünk rád. — Szinyicin arcán zavar tükröződött. — Csupán csak veled együtt szerettem volna befejezni a dolgot. Az expedícióban pedig. bárki más hasznosabb lesz nálad.

Muratov felnevetett.

— Rossz színész vagy, Szerjózsa. Hagyd abba! Én is el vagyok keseredve, de nem vesztegethetem az időt. Megsúgom neked, egyáltalán nem tetszett az űrrepülés. Nem nekem való.

— Ne is legyen! Maradj csak itt a Földön. Itt minden nyugodtabb és. veszélytelenebb.

Muratov arca elborult.

— Rosszmájú és igazságtalan vagy, Szerjózsa.

— Jól van no, bocsáss meg! Természetesen nem így gondoltam. Mit tegyek, ha egyszer ilyen makacs vagy? Viszont én, ha nem is csinálok valami nagy hasznot, mégsem tudok lemondani róla. A holdak foglalják le minden gondolatomat.

— Megértelek. Mikor indultok?

— Holnapután.

— Ilyen hamar?

— Az előkészületeket befejeztük.

— Akkor hát most megismétlem a szavaidat, de őszintén: sok sikert!

Hat hónap multán Szinyicin és Muratov ugyanabban a szobában találkozott újra.

Az expedíció „üres kézzel” tért vissza! Nem sikerült megtalálni a két felderítő hold titokzatos rejtekhelyét. Sem a hegyi kőzetek végigkopogtatásával, sem ultrahangos szondázással, sem átvilágítással, sem a sziklák egyszerű átfúrásával nem fedeztek fel semmiféle üreget. Úgy látszott, hogy soha senkinek a keze nem háborgatta a kráter örök nyugalmát.

A kutatást a kráteren kívül is folytatták. Az expedíció tagjai hat hónap alatt egyre tökéletesebb eszközökkel (a Földről egymás után öt űrhajó érkezett felszerelésekkel), a kráter középpontjától ötszáz kilométeres körzetben fésülték át a holdfelszínt — minden eredmény nélkül. Ha a bázis valóban létezett, rendkívül jól volt álcázva.

— Emlékszel, már mondtam: azért nem utazom veletek, mert nem akarom az időt vesztegetni? — kérdezte Muratov.

— Emlékszem. Azt akarod mondani.

— Igen, igen. Szilárdan meg voltam győződve, hogy nem találjátok meg a telepet. Különben feltétlenül veletek tartok.

— De honnan volt ez a magabiztosságod?

— A holdakkal kapcsolatos óvintézkedések meggyőztek arról, hogy gazdáiknak nagyon komoly okuk van elrejteni szándékukat a földi emberek elől.

6

Két év telt el.

A felderítő holdak nem tűntek föl többé a Föld körül. De feltehető volt, hogy megváltoztatták „védelmi” rendszerüket, és nemcsak a korábbi vizuális teleszkópok, hanem a rádióteleszkópok számára is láthatatlanokká váltak. Ha ez valóban így volt, sokkal veszélyesebbek lettek.

Az űrhajók sokkal óvatosabban hagyták el a Földet. Csak a Hold pályáján túl volt szabad fokozniuk a sebességet. A titokzatos telep keresése tovább folyt, de mint azelőtt, most is eredménytelenül. Lassan, de biztosan erősödött az a vélemény, hogy a Holdon semmiféle telep nincs, és soha nem is volt.

A holdak — mondták e vélemény hangoztatói — nem rejtőztek el a Ticho-kráter körzetében, hanem végleg eltávoztak, talán még a Naprendszeren is túl mentek. Spirális útjukon szembetalálkoztak a Holddal, megkerülték, és, továbbrepültek. A három űrhajó által vett jelzés a Hold kisugárzása lehetett, nem volt semmi értelme, és rádióadás sem volt. Az ultrarövid hullámokat kibocsáthatta a felderítő hold láthatatlan hajtóműve is, hisz senki sem ismeri szerkezetét, sem működési elvét. A tájoló vonalak pedig véletlenül találkoztak össze a Ticho-kráternél. Ugyanígy találkozhattak volna bármely más helyen is. No és, ha ezek a vonalak ugyanabban a pontban egyesültek, ahol Muratov és Szinyicin számítása szerint mindkét hold útvonala végződött? Ilyen véletlen is előfordulhat!

Az „egybeesés” szó megnyugtatóan hatott. A Föld lakosainak többsége már nem is gondolt a holdakra. Lüktető korszakban éltek. Az évszázados béklyóitól megszabadult világértelem soha nem tapasztalt kitartással és energiával ostromolta a természet titkait. Egymást követték a szenzációs felfedezések, mintha bőségszaruból ömlőitek volna. Az emberek természet fölötti hatalma szemlátomást növekedett.

Ám az űrhajózási szakemberek nem feledkezhettek és nem is feledkeztek meg az idegen világ felderítőiről. A megfejthetetlen titok továbbra is fenyegette a bolygóközi utazások biztonságát. A „Föld-Mars” űrhajóval történt eset a múlt század végén aggasztotta a világűrszolgálat vezetőit. Nem nyugtatgathatták önmagukat azzal, hogy a holdak kitérnek a földi űrhajók elől. Ezúttal egyikük sem tért ki, hanem összeütközött az űrhajóval. Ez bármely pillanatban megismétlődhetett.

Míg azelőtt elegendő volt a lokációs berendezés, hogy idejében észrevegyék a szembejövő meteoritot, most az űrhajók navigációs fülkéjében kötelező volt a graviométer. Hisz bármilyen védelmi eszközt használtak is a felderítők gazdái, masszájukat nem lehetett megsemmisíteni, illetve „láthatatlanná” tenni.

A világűrbeli munkálatok tovább folytak, de az űrhajósok mindennap érezték ezt az oly váratlanul támadt kellemetlenséget. A titkot feltétlenül fel kellett tárni, de a tudósok nem látták a hozzá vezető utat.

A Naprendszerben tartózkodnak-e még a holdak vagy nem? E fő kérdésre nem volt felelet.

A Hold tudományos állomásainak, de különösen a Ticho- kráter állomásának személyzete állandóan figyelte a környező térséget. Huszonnégy órás rádiószolgálatot tartottak. Ha a holdak mégis a holdbéli telepen rejtőzködnek, előbb-utóbb úgyis el kell indulniuk újabb Föld körüli útjukra. Ez főleg azután következhet be, hogy megfelelő jelzést kapnak. Ezt a jelzést kell mindenáron felfogni.

Az idő múlott, és körös-körül nyugalom honolt. Sem a holdak, sem a nekik szóló, illetve tőlük eredő rádiójelzések nem tűntek fel.

Az űrhajózási intézet tudományos tanácsának tagjai azon a véleményen voltak, hogy ennek oka a felderítő holdak munkájában beálló szünet, amely időben véletlenül egybeesett a „Tyitov”-expedícióval. Ilyen szünetek kétségtelenül azelőtt is voltak. A holdak periodikus feltűnése a Föld körül jól magyarázta azt a furcsa tényt, hogy nem fedezték fel őket sokkal korábban.

De vajon milyen hosszúak ezek a szünetek? Ezt senki sem tudhatta. Talán sok éven át kell majd óvintézkedéseket tenni az ismeretlen, talán nem is létező veszély ellen.

A gyors iramban fejlődő technika egyre újabb lehetőségeket tárt fel a kutatásokhoz. Nyomban felhasználták őket, de minden hiábavaló volt. A Ticho és a szomszédos kráterek gyűrűs csúcsai továbbra is időtlen idők óta érintetleneknek látszottak.

Ám a rendszeres kudarcok ellenére a tudósok körében erősen tartotta magát az a vélemény, hogy a telep mégis létezik. Muratov és Szinyicin számtalanszor ellenőrzött számításai azt mutatták, hogy amint a két felderítő a Holdhoz közeledett, útvonaluk is egymáshoz közeledett, s az űrnek annál a pontjánál, ahol abban a pillanatban a Ticho-kráter tartózkodott, összefutott!

Ez semmiképpen sem történhetett volna meg, ha a felderítők megkerülik a Holdat, és továbbrepülnek. Bárki elhihette volna az efféle „véletlen egybeesést”, de matematikus, csillagász, fizikus nem. A kitartó keresés folytatódott.

Viktor Muratov minderről csupán a Szinyicinnel folytatott rövid radiofon-beszélgetésekből tudott. Egészen belemerült munkájába, és e két év alatt semmi mással nem foglalkozott.

Jean Leguerier tervének matematikai kiszámítása sok munkát igényelt. Ritkán gondolt a holdakra és titkukra, főleg a Szergejjel történt beszélgetések után. Azt a feltevését, hogy a Holdon egy másik emberiség élő képviselői tartózkodnak, Viktor már rég képtelennek tartotta. Túlságosan sok érv szólt ellene, Muratov pedig soha sem volt makacs természetű.

A Leguerier-féle terv már nemcsak terv volt. Jóváhagyása óta a megvalósítás útján haladt. A számítások azt mutatták, hogy végrehajtható és célszerű. A Hermész pályájának megváltoztatásához szükséges energiaveszteség sokkal kisebb volt annál, ami a Naprendszeren belüli űrutazáshoz kellene, emellett az aszteroidról sokkal tágabb területen lehet végezni a csillagászati megfigyeléseket, mint egy űrhajóról. A Hermeszen jól elfér egy egész obszervatórium.

Néhány hónap múlva a Hermesznek, ennek a másfél kilométer átmérőjű, aránylag kis aszteroidnak ismét el kellett haladnia a Föld mellett ötszázhetvenháromezer kilométernyi távolságban. Úgy határoztak, hogy e pillanatban kezdik meg ezt a páratlan utazást.

Az űrhajózási intézet által elfogadott Leguerier-féle terv szerint az aszteroidra egy húsz évvel ezelőtt épített és pályájára bocsátott mesterséges holdnak kell leereszkednie, amelynek célja: csillagvizsgálás. Ez a hold már sok tekintetben elavult, de Leguerier céljainak nagyon megfelelt. Minden szükséges megvolt rajta, és csupán csekély átépítésre szorult ahhoz, hogy egy csoport csillagász minden baj nélkül több évig egyfolytában utazhasson benne.

E munkához már hozzá is fogtak. Az idő sürgetett. A Naprendszer bolygói éppen most voltak nagyon alkalmas helyzetben, és a Hermész új pályája mindegyikük mellett egy fordulat ideje alatt megy el. Igen sokáig kellene várni a következő hasonló helyzetre.

Az űr-obszervatóriummal egyidőben elindul a Hermeszre egy hatalmas űrhajókból álló raj, amely minden szükséges felszereléssel rendelkezik ahhoz, hogy az aszteroidot régi pályájáról az újra térítsék.

Mivel Muratov végezte el az összes számítást, neki ajánlották fel, hogy vegye át ennek az oly felelősségteljes és rendkívüli pontosságot igénylő munkának az irányítását. Az ajánlat megtisztelő, és Viktor nem tartotta ildomosnak visszautasítani.

— Akaratom ellenére űrhajóssá válók — tréfálkozott, amikor Szinyicinnel találkozott. — S ebben nagyrészt te vagy a hibás.

— Hogy kerülök én ide? — csodálkozott Szergej.

— Hogyan? Te cipeltél ki először a világűrbe. Ha nem vettem volna részt a „Tyitov”-expedícióban, most nem lennék olyan „hírneves” ember, és senkinek sem jutna eszébe, hogy rám bízza a Leguerier számára szükséges számítások elvégzését.

Szinyicin elnevette magát, — Ezt a hibát szívesen vállalom. Hosszú időre repülsz el?

— Nem, csak két hétre. Munkája végeztével rajunk visszatér a Földre. Hamarabb is visszatérhetnénk, de néhány napot a Hermeszen kell töltenünk, hogy meggyőződjünk arról, helyesen változott-e meg az aszteroid repülési útvonala.

— Kockázatos expedíció — mondta Szinyicin elgondolkodva. — Természetesen nem rólad beszélek, hanem Leguerierről és útitársairól. Egy ilyen hosszú úton előre nem látható véletlenek fordulhatnak elő. Ennyire megközelíteni a Jupitert, a Szaturnuszt és a többi óriásbolygót.

— Nem bízol az én számításaimban?

— Hát te tökéletesen megbízol bennük?

— Én igen. Nem a Jupiter és a Szaturnusz a veszélyes. Veszélyesek a Mars és a Jupiter közti aszteroidok, de azok is csak elméletileg. Nincs garancia, hogy csillagászaink már mindet ismerik. Természetesen azoknak a hatását, amelyek még ismeretlenek, nem vehettem figyelembe számításaimban.

— No látod!

— Semmit sem látok. Egyelőre még mindenfajta űrrepülés kockázatos vállalkozás. Leguerier és hat társa vállalják ezt a kockázatot. Biztonság kedvéért a Hermeszen hagyjuk egyik űrhajónkat. Azonkívül ott maradnak az összes berendezések is, amelyekkel megváltoztatjuk a Hermész pályáját. Bármely pillanatban működésbe hozhatók, és megváltoztathatjuk velük az irányt, ha valami eltérítette.

— Szóval rajod műszaki személyzetének valamely tagja is ott kell hogy maradjon?

— Rajom? — mosolyodott el Muratov. — Micsoda kifejezés ez, Szerjózsa?

— Úgy értem, hogy az „általad irányított” raj.

— Az más! William Weston mérnök hajlandó a repülés évei alatt a Hermeszen maradni.

— Szegény! Alaposan kiunatkozza magát.

— Műkedvelő csillagász, vagyis nem lesz olyan szörnyű dolga. Most már megnyugodtál?

— Igen. Úgy látszik, mindent alaposan átgondoltatok.

— És akkor még ne is vegyek részt benne?

Szinyicin vállat vont.

— Melyik csillagász nem szeretné közelről megfigyelni a Naprendszer bolygóit? — felelte. Sóhajtott.

— Hát akkor kérd felvételedet.

— Leguerierhez sok száz kérés futott be. Kénytelen volt valamennyit visszautasítani. A hold-obszervatórium befogadóképessége korlátozott.

Rajta kívül a Hermeszen nincs hová letelepedni. Nem marad más hátra, mint irigyelni a hét szerencsés utast.

7

A járás nehezen ment. A lábbeli erősen mágnesezett talpa szorosan tapadt a fémpadlóhoz, és nagy erőfeszítésbe került minden lépés. Ám még a mágneses talpak sem adtak igazi biztonságot. Az ember jóformán nem érezte a súlyát, s úgy tűnt, mintha erős viharba került hajó fedélzetén tántorogna, s közben a leglehetetlenebb mozdulatokat tenné. De még a test legképtelenebb megdőlése sem végződött eséssel, miért nem volt hová esni, a Hermész semmiféle erővel nem vonzotta magához az embert. Csupán kis erőfeszítés kellett a kiegyenesedéshez, s az ember a következő másodpercben újból „elesett”. S ez így ment a végtelenségig.

Ez a járás sokkal inkább elfárasztott, mint a Földön a leghosszabb távú gyaloglás.

Ellenben ha valaki ledobta lábbelijét, repülhetett. Semmi erőfeszítésébe nem került, hogy az obszervatórium kupolájának legmagasabb pontjához emelkedjen. Ehhez csupán az kellett, hogy kissé ellökje magát a padlótól. A leereszkedés a nehézségi erő következtében oly lassú volt, hogy Viktor Muratov, aki egyszer kíváncsiságból kipróbálta az effajta „repülést”, s mivel az égvilágon semmi lehetősége sem volt helyzetének megváltoztatására, kezdte nagyon rosszul érezni magát.

Viktornak egyáltalán nem tetszett a Hermész, s türelmetlenül várta azt a pillanatot, amikor elhagyják az aszteroidot. Csodálkozva vette tudomásul, hogy útitársai milyen érdeklődéssel, sőt lelkesedéssel szemlélték a környező világot, s nem tudta megérteni őket. A világűrben nem talált semmi „vonzót”, mint a többi társa. A csillagos ég látványát egyhangúnak és unalmasnak tartotta, a súlytalanságot — terhesnek, a mindennapi életet bosszantónak. Még négy nap gyötrelem, aztán otthon lesz!

Az utolsó ellenőrző megfigyeléseket végezték. A Hermész immár több mint száz órája új pályáján repült, s fokozatosan közeledett a Vénuszhoz. Utána elszáll a Merkúr mellett, s megkezdi hosszú, évekig tartó útját a Naprendszer belseje, majd túlsó vége, a legtávolabbi bolygó, a Plútó felé.

Az aszteroid röppályáját a számításoknak megfelelően változtatták meg. Viktor büszke volt erre. A Földről rengeteg üdvözlő rádiógramot kapott. Az egész bolygó örült a sikernek.

Bizony nagy és fontos dolgot vittek véghez! De véghezvitték. Tehát nyugodt lelkiismerettel elhagyhatja a világűrt, s visszatérhet a Földre, hogy hozzáfoghasson egy újabb fontos és érdekes feladathoz. Mennyi munka vár rá odalent a Földön!

De a türelmetlenségtől agyongyötört Muratov jól tudta, hogy Leguerier óvatossága indokolt. Ahhoz az óriási távolsághoz képest, amit még a Hermesznek meg kell tennie, a megtett út semmiség. A négy, egymástól függetlenül dolgozó matematikus négy megfigyelési adatának négyszeri próbája a legteljesebb garancia!

De tizennyolc óra múlva minden véget ér. Leguerier kimondja a rég várt szavakat: „Minden rendben van”, és Muratov szabad lesz.

Tovább egy percig sem marad itt! Semmi pénzért!

Ha most Viktor tudná, hogy három teljes napig marad itt, ezen a számára oly kellemetlen helyen!

A megmagyarázhatatlan, hihetetlen esemény már a küszöbön volt!

A földi idő szerint este nyolc óra. Vacsoraidő. Az expedíció hét tagja, Weston mérnök és a kisegítő kötelék legénységének nyolc tagja a „kerekasztalnál ült. A Hermeszen mégis érezhető némi nehézkedési erő, és ezért székek is voltak. Az emberek leülhettek, de ahhoz, hogy a széken maradjanak, és ne repüljenek le róla egy óvatlan mozdulattól, hozzá kellett szíjazni őket.

Muratov elnézést kért a késésért, s elfoglalta helyét.

A társalgó a mesterséges hold hatalmas, korong alakú testének legszélén helyezkedett el. Mennyezete és külső fala átlátszó volt. Az emberek feje fölött számtalan csillaggal teleszórt fekete égbolt terült el. E csillagok közt vakítóan ragyogott a nap. Sugarai elöntőitek a társalgót, de melegét nem lehetett érezni. A mű-„üveg” nem eresztette át az infravörös sugarakat.

Az űr-obszervatórium, a Föld egykori mesterséges holdja, egy mély katlan alján állt. Minden oldalról fokozatosan lejtő gránitfalak vették körül. A látóhatár háromszázméteres kört képezett körülötte. Mivel a hold átmérője száz méter volt, nagyon csekély „külvilág” tárult a szem elé.

Muratov összerezzent arra a gondolatra, hogy nyolc ember hosszú éveken keresztül nem fog látni semmit e sivár tájon kívül. Milyen határtalanul kell szeretniük tudományukat, hogy önként ilyen megpróbáltatásnak tegyék ki magukat!

Nem véletlenül választották ki az obszervatórium helyét. Ez a terep felelt meg legjobban a védelmi céloknak. A kisebb méretű űrhajók számára is veszélyes meteoritok ezerszerte jobban fenyegették a Hermeszt, amelynek tömege magához vonzotta a világűrben bolyongó törmelékeket. Annál is inkább mert keresztül kellett szelnie a Mars és a Jupiter között húzódó aszteroid-övezetet, a bolygóközi útvonalak legveszélyesebb pontját.

Az obszervatóriumot gyűrűként körülvevő sziklákba hatalmas erejű gépek voltak szerelve. Bármilyen sebességű is legyen a meteorit, a mágneses mező eltéríti az aszteroid egyetlen lakott helyétől. Ezért is lehetett az obszervatóriumnak aránylag vékony, átlátszó fala és hatalmas kupolája, amely alatt a teleszkópok, a rengeteg csillagászati műszer és készülék volt. Ha a szembe jövő meteorit nem vasból, hanem kőből lesz, eltéríti a mágneses mezőt kiegészítő antigravitációs viharmező. A tudósok nyugodtan dolgozhattak.

Ezen az estén Muratov elhatározta, hogy nem tér vissza űrhajójára, hanem a mesterséges holdon tölti az éjszakát, minthogy ebben a nehézkedési erő nélküli világban bármin úgy lehetett aludni, mint a legpuhább díványon. Négy szék, erős szíj, hogy az ember ne ébredjen fel a mennyezeten, és kész az ágy. A székek erősen mágnesezett fémlábai a padlóhoz tapadtak, és a fekhely mozdulatlanságát biztosították.

Tíz óra volt, amikor Muratov, még lefekvés előtt, bement Leguerier kajütjébe.

Szeretett elbeszélgetni az egyetemes tudású expedícióvezetővel. Talán nincs is olyan kérdés, amelyben a tudós ne erezné magát otthon. Bármiről lehetett vele beszélni.

A „Hermész parancsnoka”, ahogy Legueriert találóan elnevezte valaki, a falnál állt, és az egész falat elborító, hatalmas táblán elhelyezkedő műszerek egyikét nézte figyelmesen. Amint Muratov belépett, megfordult.

— Nézze csak! — mondta, és újra a műszerhez fordult. — A graviométer mutatója nem áll a nullán. Nem értem.

Muratov közelebb lépett. A graviométerekkel még a „Tyitov”-expedíció során ismerkedett meg. Ámde a Leguerier kajütjében levő műszernek már nem sok köze volt amazokhoz. Két év — rengeteg idő a technikában. Csak a skála és a mutató volt ismerős.

Muratov még jobban megvizsgálta a műszert.

— Úgy látom — mondta —, hogy a mutató nem csak hogy nem áll a nullán, ahogy ön mondta, hanem mozog is. Nagyon lassan, de mozog.

— Úgy van, igaza van. — Leguerier hangjából nyugtalanság érződött ki. — Nagyon furcsa. A műszer valamilyen tömeg jelenlétét jelzi a közelünkben. De vajon mi lehet az?

— Egy szembejövő meteorit?. — kérdezte Muratov bizonytalanul.

De gondolatban nyomban összeszidta magát. Micsoda naiv feltevés! Leguerier feltétlenül gondolt erre a lehetőségre.

A csillagász válasz helyett némán a lokátor ernyőjére mutatott. Az egyenes fekete vonalon nem látszott semmiféle egyenetlenség, sem kiszögellés. Az aszteroid körüli térséget állandóan tapogató rádiósugarak nem ütköztek akadályba.

— Elromlott.

Leguerier megnyomta a rengeteg gomb egyikét. Kigyúlt egy kis ernyő, s megjelent rajta Alekszandr Makarov, a helyettes expedícióvezető kajütjének belseje.

— Szása! — szólt Leguerier. — Nézd csak a graviométert.

Látni lehetett, amint Makarov az ittenihez hasonló táblához lépett. Csodálkozó felkiáltás hallatszott.

— Most pedig vess egy pillantást a lokátor ernyőjére.

— Látom!

Makarov megfordult.

— Mit szólsz hozzá? — kérdezte Leguerier.

— Nagyon furcsállom. Nálad is ugyanez a helyzet?

— Természetesen! Először azt hittem, hogy csak az én kajütömben romlott el a graviométer. De egyszerre mind a kettő nem romolhatott el.

— Vajon mi lehet az oka?

— Gyere át hozzám.

— Megyek.

Leguerier és Muratov nem vették le szemüket a mutatóról. Mozgott, ez most már kétségtelen. Valami, ami nem verte vissza a lokátorok sugarait, közeledett a Hermeszhez. Nem lehetett törmelék, amely olyan pici, hogy nem „látják” a hatalmas erejű lokátorok. Akkor a graviométer sem venné észre. A titokzatos test jelentős tömeget képviselt.

— Egyre közelebb van! — suttogta Leguerier. — És ami a legcsodálatosabb, nagyon lassan repül.

Halkan felbúgott a radiofon. Leguerier meg sem fordult A búgás megismétlődött. Muratov a készülékhez lépett.

A vezérűrhajó parancsnoki központjából az ügyeletes izgatott hangon jelentette, hogy a graviométer furcsán viselkedik.

— Valamennyi űrhajónkról ugyanezt jelentik — mondta.

— Tudom — felelte Muratov. — Folytassák a figyelést.

A belépő Makarov némán Leguerierhez ment. Mind a ketten feszülten lesték a graviométert. A mutató már rég elhagyta a nullát, és lassan, nagyon lassan, de biztosan kúszott tovább.

A vonal a lokátor ernyőjén még mindig egyenes volt.

Leguerier toppantott.

— Ugyan mi lehet ez? — mondta bosszúsan. — Általános riadó!

Makarov megnyomta a tábla közepén levő piros gombot. Muratov tudta, hogy ebben a pillanatban a holdobszervatórium valamennyi helyiségében apró csengetés hangzik fel, jelezvén a veszélyt.

Két perc sem telt el, és a parancsnok kajütjében ott voltak valamennyien, akik a hold-obszervatóriumban tartózkodtak.

Semmiféle magyarázatra nem volt szükség. Ezek az emberek nagyszerűen értették a műszerek nyelvét.

Aggasztó, feszültségtől terhes hallgatás következett.

Az ismeretlen veszély — a lélek legkellemetlenebb megpróbáltatása. Ilyenkor a legbátrabb embert is elfogja a nyugtalan félelemérzés. Mit tegyenek, amikor azt sem tudják, mi ellen kell védekezniük?

Ekkor Muratov agyában felrémlett valami. Gondolatban megpillantotta Vereszov és Stone feszülten figyelő arcát. Szemük ugyanerre a graviométerre szegeződött. Úgy érezte, hogy megtalálta a dolog nyitját.

— Nem lehet ez az a titokzatos felderítő hold, amelyre két évvel ezelőtt a „Tyitov”-on vadásztunk? — kérdezte.

Leguerier hirtelen megfordult.

— Ilyen messzire a Földtől?

— Hisz senki sem tudja, hová tűntek.

— De hisz a rádiólokátorok annak idején kitapogatták ezeket a holdakat.

— Ez akkor volt. Van egy olyan feltevés, hogy valamiképpen megváltoztatták „védő”-rendszerüket.

— Lehet, hogy igaza van — mondta Leguerier. — Meglátjuk!

Ha Muratovnak igaza van, a graviométer mutatójának rövidesen abba kell hagynia jobbra haladását. A felderítő holdak nem merészkedhettek túlságosan közel az olyan nagy tömeghez, mint a Hermész. A másfél kilométer átmérőjű aszteroid nem, kis űrhajó!

A gondolat annyira kézzelfogható, hogy mindnyájan egyszeriben megnyugodtak. Két csillagász, aki engedélyt kapott Legueriertől (az obszervatórium riadóztatva volt, és senki sem cselekedhetett önállóan), eltávozott, hogy a nagy teleszkópon megnézze a közeledő testet. Makarov visszatért kajütjébe, hogy műszereivel folytassa a megfigyelést. A többiek maradtak. Ám nyugalmuk nem tartott sokáig.

Eltelt öt, majd tíz perc, a mutató pedig tovább kúszott jobb felé, s fenyegetően közeledett a végső ponthoz, amely a két tömeg: a Hermész és az ismeretlen test összeütközését jelentette. Már nem sok volt hátra a skála vörös vonalkájáig.

— Egyenesen nekünk repül — szólalt meg Leguerier izgatott hangon.

A tökéletesített graviométer nemcsak a tömeget, hanem irányát és távolságát is meg tudta állapítani.

A lokátor ernyője most sem mutatott semmit. De a graviométer azt jelezte, hogy a közeledő test rendkívül nagyméretű.

Muratovnak az volt az érzése, hogy a műszer sokkal nagyobb tömeget jelez, mint annak idején a „Tyitov”-on. Leguerier szavai igazolták ezt.

— Az ismeretlen test tömege — mondta a csillagász — többszörösen felülmúlja a felderítő holdakét.

Még néhány gyötrő perc, s többé már nem kétséges, hogy valami egyenesen az obszervatóriumnak repül.

8

Leguerier a táblához ugrott.

Egy kézmozdulat, és az obszervatórium súlyos, légmentesen záró ajtói összecsukódtak, és a helyiségeket elvágták egymástól. Az obszervatórium egymástól elszigetelt szakaszokra volt felosztva.

Most már remélhették, hogy a katasztrófa nem okoz teljes pusztulást. Az emberek dermedten várakoztak.

Muratov e másodpercekben nem tudni, miért, nem saját magára és a vele itt tartózkodó emberekre gondolt, hanem kötelékének űrhajóira. A közelben, az obszervatórium körüli gránittölcsér peremén túl „parkoltak”. Vajon rájöttek-e, hogy azt kell tenniük, amit az imént Leguerier tett?

Már késő volt rádiofonon leadni a parancsot.

„Különben — gondolta Muratov —, ha a test nekicsapódik az űrhajónak, nem marad belőle semmi. A test tömege túlságosan nagy. Semmiféle szakaszok nemi mentik meg az embereket.”

A graviométer mutatója pedig könyörtelenül tovább közeledett a katasztrófát jelző vörös vonalhoz. Az antigravitációs és mágneses védőmezők semmit sem értek. Túlságosan gyengék voltak ahhoz, hogy hatással legyenek az ilyen óriási tömegre. A véletlen és értelmetlen halál ott ólálkodott az emberek közvetlen közelében, és ők nem voltak képesek elhárítani.

— Nézzék csak! — szólalt meg Leguerier, és a graviométerre mutatott.

Amit láttak, több volt, mint furcsa és érthetetlen. A mutató még jobban lassította mozgását. A nehézkedési törvények ellenére nem gyorsította meg, hanem éppen lelassította, és mozgása most már alig volt észrevehető.

S ekkor hirtelen. teljesen megállt, mozdulatlanná dermedt alig egy milliméternyire a vonaltól. Az ismeretlen test tehát megszűnt zuhanni, és mozdulatlanul függve maradt a Hermész fölött, felszínétől alig száz méternyire.

A megkönnyebbülés sóhaja tört fel a kajütben tartózkodók melléből. Megmenekültek! A veszély, amely még az imént elháríthatatlannak látszott, érthetetlen módon megszűnt.

— Erre csak egy irányított űrhajó képes — mondta Leguerier.

— Akkor hát mekkora méretű lehet?! — kiáltott fel Muratov csodálkozva.

Semmi kétség. Mindaz, ami érthetetlen volt az ismeretlen test viselkedésében, teljesen érthetővé válik, ha az hatalmas hajtóművekkel működő űrhajó.

De honnan kerülhetett ide? A Föld nem jelezte semmiféle űrhajó repülését ebben a körzetben. Bármely űrhajó már rég közölte volna hívójelét, ha parancsnoka le akart volna ereszkedni az aszteroidra. A lokátorok rég észrevették volna. Ami a legfontosabb: egyetlen mai űrhajó sincs ilyen óriási méretű, és nem rendelkezik azzal a „képességgel”, hogy teljesen elnyelje a rádiókisugárzást.

Az ismeretlen űrhajó, tömegéből ítélve, óriás volt, de a kajüt átlátszó mennyezetén át a csillagokon kívül semmit sem lehetett látni.

— Kissé oldalt állt meg tőlünk — mondta Leguerier, és hangja remegett az izgalomtól. — De az kétségtelen, hogy nem a mi űrhajónk!

Még beszélt, amikor a graviométer mutatója újra megmozdult, és gyorsan balra indult. Az űrhajó távolodott.

Miért repült akkor ide a Hermeszhez? Ha az ismeretlen asztrorepülők észrevették az aszteroidon a mesterséges létesítményeket, feltétlenül felkeltették érdeklődésüket, és igyekeztek kideríteni, hogy mik azok. De ők alig egy percig tartózkodtak itt, aztán elrepültek. Ennyi idő alatt semmit sem tudtak jól szemügyre venni. Bizonyos energiát fel kellett használniuk a véghez vitt műveletre.

Mi az oka ennek a furcsa viselkedésnek?

A mérnökök és a tudósok összenéztek. Senki nem értett semmit, és önkéntelenül felvetődött bennük a kérdés: nem álmodták-e ezt a látogatást? Leguerier törte meg a hosszú hallgatást.

— Az űrhajó fokozatosan növelve sebességét, egyenes vonalon távolodik. Miért kellett lassítania, aztán meg teljesen megállnia? Ez több, mint érthetetlen.

Hirtelen élénk fény lobbant. Akik felfelé néztek, észrevették, hogy az ég fekete kárpitján, közvetlenül fölöttük, hatalmas robbanás lángcsóvája lobbant fel.

Nagyon messze történt, de pontosan ott, ahol az eltávozott űrhajónak lennie kellett. A kajütöt egy pillanatra sápadt fény ragyogta be. Aztán minden kialudt.

A graviométer mutatója szinte erőtlenül zuhant a nullára. Váratlanul tűnt el a rá hatást gyakorolt tömeg, a másik világ űrhajójának tömege, amely csak az imént távolodott el a Hermész közeléből!

— Katasztrófa! — kiáltott fel Muratov. — Az űrhajó felrobbant!

— Bizony felrobbant — ejtette ki a szavakat lassan és szomorúan Leguerier. — Megsemmisült. És mi már soha nemi tudjuk meg, mi zajlott le a szemünk előtt.

— Vajon kié, melyik emberiségé volt? — tette hozzá Muratov.

A váratlan katasztrófa mindnyájukat megrázta. Az izgalom az emberek torkát fojtogatta. Ha nem is tudták, ki tartózkodott azon az űrhajón, ha földi emberektől idegen lények voltak is, a Világmindenség emberiségének értelmes képviselői voltak!

Olyan közvetlen közel tartózkodott egy másik világ értelme, hogy most létrejöhetett volna az embertestvérek rég várt találkozása! Először a történelemben! De nem jött létre! A másik világ hírmondója, amely talán a világűr távolabbi mélyéből érkezett, nyomtalanul eltűnt. Ez fonák, értelmetlen volt, s kibírhatatlanul fájt!

Leguerier gépiesen lenyomta a gombot, s ezzel szabaddá tette az obszervatórium szakaszai közti közlekedést.

— De miért nem ereszkedtek le? — kérdezte Weston. — Észre kellett venniük obszervatóriumunkat. Miért távoztak el oly sietve tőlünk?

— Talán azért — felelte Muratov —, mert ezek a lények az antivilágból érkeztek hozzánk. Meggyőződtek róla, hogy a mi aszteroidunk hozzájuk képest antianyagból van, és siettek eltávozni a veszély közeléből. Amikor pedig eltávolodtak, összeütköztek egy meteorittal. S amitől féltek, bekövetkezett: megsemmisültek.

— Feltevése nagyon gyenge lábon áll, Muratov — mondta Leguerier. — Mégpedig két okból. Először: most semmiféle nagy meteorit nem szállt el errefelé. Azon a távolságon, ahol a robbanás történt, lokátoraink észrevettek volna bármilyen meteoritot. Másodszor pedig: az idegen bolygórendszerbe berepült űrhajót fel kellett vértezni a pusztulás veszélye ellen. Már rég megállapították, milyen anyagból van a mi bolygórendszerünk. Hisz mi nem a rendszer szélén, hanem a közepe táján találkoztunk velük.

— De lehet, hogy nem szálltak végig egész rendszerünkön, hanem az ekliptika síkjához viszonyítva alulról vagy felülről érkezhettek ide.

— Nem hiszem. Az ilyen könnyelműség mindenképpen ellentmond.

Nem fejezte be szavait, feszülten hallgatózott.

A kijárati kamra, az obszervatórium külső ajtaja felől jól kivehető kopogás hallatszott.

Vajon ki kopoghat?

Ha ez a valaki az űrhajókötelék legénységéhez tartozik, nem kell kopognia. Megbeszélt jelük volt, amit mindenki ismert. No meg aztán senki sem indult el, mielőtt ne értesítette volna jöveteléről a többieket.

Valamennyien, akik a kajütben tartózkodtak, hirtelen felálltak. Ugyanaz a gondolat futott át mindannyiuk agyán. A másik világ lényei kopogtak, azok, akik abból az űrhajóból szálltak ki, amely az imént, néhány perce elpusztult!

De hisz az az űrhajó nem szállt le a Hermeszre. Hogyan tudtak kiszállni belőle? Az űrhajó elrepült, és egy ilyen kiszállás teljesen értelmetlen volt!

A kopogás megismétlődött: hangosan, kitartóan! Leguerier bekapcsolta a kinti környéket mutató ernyőt. S ekkor megpillantották.

A bejárat előtt magas emberi alak állt űröltözékben. Megszokott emberi alak! Megszokott?. Nem, nem! Mindnyájan rögtön észrevettek még valamit.

A bejáratnál álló ember nem földi űröltözéket viselt!

Most felemelte kezét, és fémkesztyűjével türelmetlenül kopogni kezdett a külső ajtón. Tehát, mégis. Mégis létrejött a nagy találkozás!

A bejáratnál ott állt a nem tudni, honnan érkezett lény. Állt, és kitartóan bebocsátást kért! Nehéz szavakkal kifejezni, mit éreztek a földi emberek, mikor rájöttek, kivel van dolguk!

A vendég egyedül volt. Lehet, hogy a többiek a sziklák között rejtőztek, és vártak. Lehet, hogy a jövevények nem voltak biztosak abban, milyen fogadtatás várja őket, és felderítőt küldtek előre.

De hisz nem tudnak elmenni az aszteroidról. Az űrhajó, amelyből kiszálltak, elrepült és elpusztult. Ezt tudniuk kellett. Furcsa, rejtélyes, érthetetlen!

Leguerier nem tétovázott. A külső ajtó kinyílt. A kijárati kamrában világosság gyűlt, és belépésre invitálta a vendéget.

Belépett, magabiztosan és egyszerűen, láthatóan minden félelem nélkül.

Az expedíció parancsnoka várt. Várta, hogy nem tűnnek-e fel a többiek is. Senki nem mutatkozott. Bármilyen hihetetlen is, a vendég egyedül volt.

A külső ajtó becsukódott.

A világűrbeli jövevény az obszervatóriumban, a számára idegen világban tartózkodott.

Működésbe léptek a biológiai védőautomaták. Leguerier maximálisra állította be őket.

— Rájön-e arra, hogy levetheti űrsisakját?

— Rá kell jönnie. Elvégre űrhajós. Tudja, hol van veszély.

És újból a feszült, szinte már kínzó hallgatás.

— Hátha nem is tud lélegezni a mi levegőnkben?

Senki sem válaszolt. Ez az aggasztó gondolat mindannyiukban felmerült.

Most már semmin sem változtathattak. A folyamat megkezdődött, és nem lehetett megállítani. No meg hová is mehetett volna a jövevény?.

A kijárati kamrában nem volt ernyő. Nem láthatták hát, mi történik ott. A maximálissá növelt biológiai védőfolyamat csaknem egy óráig tartott. Élve vagy halva, de csak akkor pillantják meg a világűrbéli jövevényt, ha letelik az egy óra.

Kibírhatatlanul lassan telt az idő.

— Ha legalább előre tudtuk volna a dolgot — mondta Weston —, beállítottunk volna egy ernyőt!

De még mennyire! Ha az emberek előre tudták volna, hogy ilyen vendégük lesz, a televíziós kapcsolatot a kijárati kamrával a leggondosabban előkészítették volna. De rendes körülmények között nem volt rá szükség.

Tíz perc telt el. Csak tíz!

A kamra már megtelt levegővel. Az űr-obszervatórium desztillált, tiszta levegőjével, amelyben egyetlen baktérium, illetve mikroba sem volt. De földi összetételű levegővel!

Milyen hatással lesz a vendégre ez a levegő? Lehet, hogy a Földtől idegen lény megfullad benne, és amikor kinyílik a belső ajtó, az emberek csak kihűlt holttestét találják majd ott.

— Valószínűtlen! — mondta Leguerier. — Nem lépett volna be olyan nyugodtan.

— Azt hiszem — mondta Muratov —, tudom, ki ez. A felderítő holdak egyik gazdája. Márpedig ők régóta ismerik bolygónkat, ismerik légkörének összetételét. S úgy látszik, nem veszélyes számukra.

Ez a feltevés sok mindent megmagyarázott. De nem mindent!

— Hogyan került a Hermeszre? — kérdezte az egyik csillagász.

— Nagyon egyszerűen. Leugrott. Százméteres magasságból való leugrás teljesen veszélytelen ilyen méretű aszteroidon.

— De miért?

— Ezt majd tőle tudjuk meg.

Eltelt húsz perc! Aztán egy félóra!

Leguerier kajütje kiürült. Jóllehet még sok idő volt hátra, míg kinyílik az ajtó, az egy Makarovon kívül, valamennyien a kijárati kamra előtt gyülekeztek. Leguerier helyettese kajütjében maradt, a látóhatárernyő előtt, s időnként közölte, mit lát odakint. Helyesebben azt, hogy semmit sem lát. Semmi jele nem volt annak, hogy az obszervatórium közelében más űrhajósok volnának jelen.

Nyilvánvalóvá vált, hogy a kamrában tartózkodó jövevény valóban egyedül van. Ezzel megjelenése az aszteroidon még érthetetlenebb lett.

Mit akar itt? Miért ugrott le űrhajójáról? Vajon társai miért dobták le egyedül, ők meg tovább repültek? Láthatták az obszervatóriumot, de azt nem tudhatták, hogy vannak-e belsejében élőlények. Az obszervatórium alkalmatlansága miatt rég elhagyatott is lehetett, és kibernetikus automaták működhettek benne. Ebben az esetben pedig a magános ember közeli és kínzó halálra van ítélve. Ezt feltétlenül tudniuk kellett! Ha pedig tudták, hogy űrhajójuk hamarosan elpusztul, miért nem szálltak ki valamennyien? Ha meg tudták, miért repültek mégis a halál ölelő karjai közé? De honnan tudhatták előre?

Minden csupa rejtély, minden oly érthetetlen!

Negyven perc!

A kisegítő kötelék űrhajóin mindenről tudtak. Muratov nem feledkezett meg társairól, és rádiófonon beszámolt nekik a hihetetlen eseményről. Persze ott is izgultak, de nem úgy, mint itt. Hisz a világűrbeli jövevénynek éppen itt, az obszervatóriumiban kellett megjelennie először! Először!

Mindenki a maga módján készült a páratlan eseményre, a két világ lakóinak szemtől szembeni találkozójára! Először a történelemben!

Ötven perc!

Az izgalom nőttön-nőtt. S vajon az, aki a vastag, áthatolhatatlan ajtó mögött tartózkodik, izgul-e? Ismeri-e ezt az érzést?

Feltétlenül izgul! Elképzelhetetlen idegrendszer nélküli, gondolkodó észlény!

Azt már látták, hogy a jövevény külseje nagyon hasonlít a földi emberekére. De vajon milyen lesz űrsisak nélkül?

Senki sem várta, hogy szörnyeteg jelenik meg. A világűrbeli vendégnek volt feje, keze és lába. A földihez hasonló űrsisakot viselt. Valószínűleg szabadon tudott lélegezni a földi levegőben. Ez azt mutatta, hogy egykori szülőbolygója egytípusú a Földdel. Eltelt ötvenöt perc! Még öt perc!

Olyan mély csend (az emberek még a lélegzetüket is visszafojtották) uralkodott körös-körül, hogy valamennyien jól hallották, amikor ott, a központi pavilonban, ahol a vezérlő aggregátok voltak, kattant a kikapcsolódó biológiai védőautomata. A fertőtlenítés befejeződött.

Ha a jövevény levette magáról az űrsisakot — márpedig le kellett vennie, ha logikusan gondolkodott —, akkor már sem testének felületén, sem belsejében nem maradhatott semmi, ami megfertőzhette volna az obszervatórium levegőjét.

És ha nem? Akkor sincs veszély Az űrsisak tiszta, a vendégnek kézzel-lábbal megmagyarázzák, hogy le kell vennie, és másodszori tisztításnak kell alávetnie.

A várva várt pillanat már nagyon közel volt!

A külsőleg nyugodt, de nagyon sápadt Leguerier megnyomta a gombot. Az ajtó kinyílt.

Mindenki a maga módján képzelte el a vendéget, fantáziája szerint rajzolta meg alakját képzeletében. De valamennyien azt várták, hogy olyan űrhajóst pillantanak meg, aki az űrrepülési fogalmak szerint van felöltözve. Az se baj, ha nem is visel űroverallt, mint a földi űrhajósok, hanem a legvalószínűtlenebb szabású és anyagú öltözéket, s lehet bármilyen arcú, bármilyen bőrű!

De azt, amit a valóságban láttak, senki sem várta!

A vendég, ahogy azt várták, levetette űrsisakját, rájött, hogy ezt kell tennie. De!. A csodálkozás általános moraja fogadta a jövevény megjelenését.

Előttük, az ajtóban egy magas lány állt rövid, aranyszínű, erősen nyitott ruhában. Sűrű, kékesfekete haj keretezte furcsa, zöldes árnyalatú arcát. Nagy, ferde metszésű, nagyon hosszúkás szeme fürkészve, de teljesen nyugodtan nézte a földi embereket.

Kifelé fordított, nyitott tenyerét vállmagasságba emelte, és lágy, éneklő hangon, szótagolva így szólt: — Gij-anej-ja!

9

— Ebből a titokzatos históriából a legfurcsábbnak Gianea külsejét tartom — mondta Muratov. — Nem gondoltam volna, hogy a földi embereknek ilyen tökéletes hasonmását pillantjuk meg. Egyszerűen hihetetlen. Bármit is mond, sehogy sem tudom elhitetni magammal, hogy Gianea egy másik világ lakója.

— Mi más lehetne? — kérdezte Leguerier.

— A többiekhez hasonlóan én is kénytelen vagyok elfogadni a tényeket. Nem tudom, hogyan magyarázzam meg, de valami tiltakozik, sőt lázadozik bennem.

— Ebben nincs semmi csodálatos — mondta Leguerier. — Állapota érthető. Hozzászoktunk ahhoz a gondolathoz, hogy más világok lakói nem hasonlíthatnak pontosan ránk. De miért nem? A Világegyetem végtelen, és a végtelen sok lakott világban feltétlenül kell lennie életnek mindenféle külső formában, egészen a gondolkodó penészig, ahogy ezt egy tudós írta a múlt század derekán. A legkülönfélébb gondolkodó organizmusok vannak. De nem szabad feledni, hogy a Világegyetemnek az a része, amelyet ismerünk, ugyanazokból az anyagokból, elemekből áll, mint a mi Naprendszerünk. Megállapították, hogy a bolygó rendszerek — ismétlem, a Világegyetem azon részében, amelyet ismerünk — csillagok körül keringenek, amelyek a spektráltípus tekintetében hasonlatosak a Naphoz. Ebből logikusan következik: az életfeltételek körülbelül egyformák. Hát mi az ember, ha nem a környezet viszonyaihoz való alkalmazkodás gyötrően hosszú folyamatának terméke.

A test külső formái nem lehetnek ésszerűtlenek.

A test az agy végrehajtó szerve. A természet kialakította a legalkalmasabb szerveket bizonyos funkciók elvégzésére. A természet pedig mindenkor a legegyszerűbb úton halad. Az emberi test az elméletileg lehetséges variánsok legegyszerűbbike. Miért járna ez a folyamat más bolygókon, ahol a miénkhez hasonló életkörülmények vannak, más eredménnyel?

— De itt nem hasonlatosságról, hanem tökéletes azonosságról van szó — vetette közbe Muratov.

— Ez sem csodálatos. Én kezdettől fogva meg voltam győződve, hogy Embert pillantunk meg. Így is történt. Hogy miért voltam erről meggyőződve? Osztom az ön nézetét. A Hermeszhez közeledő űrhajó valóban a felderítő holdak gazdáié. Ismerik Földünket, mégpedig jól, elhatározták — nem fontos, mi okból —, hogy lebocsátják az aszteroidra űrhajójuk legénységének egyik tagját. Mi nem tudjuk, mi végből tették ezt, de biztos, hogy nem kételkedtek abban: társuk megérteti magát velünk. E magabiztosság pedig semmiképpen nem volna sajátjuk, ha mi csak hasonlítanánk egymásra.

— Mindez így van — jegyezte meg Muratov kissé bosszúsan —, de ön állandóan hasonlóságról beszél. Honnan eredhet viszont ez a tökéletes azonosság?

— Önt az zavarja, hogy Gianea a földi nő, méghozzá a fehér fajú nő mása. Így van? De most a másik oldaláról közelítsük meg a kérdést. Cseréljük fel a szerepeket. Tegyük fel, hogy nem ő, hanem mi kutattuk át a bolygórendszerünk körüli térséget, és több lakott világra bukkantunk. Tegyük fel, hogy e világok lakói külsőre különböznek egymástól. Vannak köztük olyanok, akik egyáltalán nem hasonlítanak ránk, s vannak, akik a mi hasonmásaink. De vannak olyanok is, akik tökéletesen olyanok, mint mi vagyunk. Kikkel vesszük fel elsőnek a kapcsolatot? Kikkel történik meg az első találkozás?

— Tehát mégis csak véletlen?

— Igen, de én semmi különöset nem látok ebben. Mi több: nagyon csodálkoznék, ha másképp történt volna.

— Ön szerint módjukban volt válogatni?

— Úgy valahogy. No persze meglehet, hogy nem állt módjukban. Egyszerűen az történt, hogy az első lakott bolygót, amelyre rábukkantak, ugyanolyan emberek népesítették be, mint ők. Az a tény, hogy Gianea normálisan lélegzik a mi levegőnkben, bizonyítja, hogy a Föld ugyanolyan bolygó, mint az ő szülőbolygójuk. Az ilyen azonosság pedig meggyőződésem szerint nem kivétel, hanem szabály a Világegyetem hozzánk közel eső területén. A mi Napunkhoz hasonló csillagokról beszélek. A többi csillag körül bolygórendszert nem fedeztek fel. Részükről egészen természetes és logikus volt az ő napjukhoz hasonló csillagok körül keresni a lakott világokat.

— De mivel magyarázza bőrük színének zöldes árnyalatát? — kérdezte Muratov.

Leguerier elmosolyodott.

— Erre a kérdésre most nem tudok felelni — mondta. — A zöldes árnyalat eredete majd akkor derül ki, amikor az orvosok megvizsgálják Gianeát. Ha hagyja magát.

— Ha hagyja magát? — kérdezte vissza Muratov csodálkozva. — Hogyan tételezhető fel a visszautasításnak még a lehetősége is?!

Leguerier néhány percig hallgatott.

— Ez az, Muratov — szólalt meg végül. — Örülök, hogy szóba hozta. Megfigyeléseimet nem akartam senkivel sem közölni, nehogy félreértés történjen. De ha már megpendítettük ezt a témát. Mondja, nem vett észre semmi különöset Gianea viselkedésében?

— Csupán annyit, hogy meglepően nyugodtan viselkedik. Az ő helyzetében ez természetellenes.

— Hát igen. Idegen világba csöppenni, olyan emberek közé, akik nemcsak neki, hanem annak az egész emberiségnek is idegenek, amelyhez tartozik, s úgy viselkedni, ahogy ő, természetellenes dolog. Igaza van. De nekem az az érzésem, hogy itt másról van szó. — Leguerier izgalmában végigsétált a kajütön. — Nagyon szeretném, ha bebizonyítaná nekem, hogy nincs igazam, őszinte leszek, önnek nem úgy tűnik, hogy Gianea nem nyugodtan, hanem gőgösen viselkedik?

Muratov összerezzent. Az, amit Leguerier mondott, megegyezett az ő gondolataival. Gyakran úgy tűnt neki, hogy az idegen nő viselkedésén meglátszik: tudja, hogy fölényben van a körülötte levő emberekkel szemben. De igyekezett szabadulni ettől az érzésétől.

— De igen — felelte —, úgy tűnt, s nem is egyszer. De talán ez nem is gőg, mert nincs rá oka, hanem a fajtájabeli emberekre jellemző modor.

— Mindent különféleképpen lehet magyarázni. No majd meglátjuk! Idővel minden kiderül. Nagyon sajnálom — tette hozzá Leguerier, hirtelen más témába csapva át —, hogy nem leszek majd jelen Gianea Földre érkezésénél. Hogyan fog viselkedni? Mikor indulnak?

— Huszonnégy óra múlva. Jansen szerint Gianea e két nap alatt jól megszokta már az ételeinket. Erről jut eszembe, nem furcsa, hogy oly szívesen és minden aggály nélkül elfogadta a reggelinket?

— Ez is, Muratov, a maga feltevésének helyessége mellett szól. Gianea azokhoz tartozik, akik hozzánk küldték a felderítő holdakat. Azok pedig ismerik a Földet, annak légkörét, embereit, valamint az ételeinket.

— S ehhez még hozzátehetjük, hogy számára nem maradt más hátra, ha nem akart éhen halni — jegyezte meg Muratov elgondolkozva.

10

Mint ahogy az várható volt, a Föld egész lakosságát izgalomba hozta a Hermeszről érkezett rádiógram, amely közölte Gianea megjelenését és az ezzel kapcsolatos körülményeket. Az űrhajókötelék visszatérését rendkívül türelmetlenül várták.

Az obszervatórium-automata rádióállomása temérdek rádiógramot kapott a Földről, a Marsról, a Vénuszról, mindenünnen, ahol emberek voltak. Az egész emberiség ujjongva várta egy másik értelem első képviselőjének megjelenését a Földön.

Minden jel arra mutatott, hogy a találkozás káprázatos demonstrációvá változik.

Gianeának megmutatták a halom rádiógramot. s mutogatással igyekeztek értésére adni, hogy mindez az ő címére érkezett, hogy türelmetlenül várják már őt a Földön.

Vajon megértette-e? Nem tudni, miért, de mindnyájuknak az volt az érzése, hogy megértette. Külsőleg azonban továbbra is közömbös maradt.

Magyarázattal Weston szolgált. Egy külön erre a célra rajzolt csillagtérképen megmutatta Gianeának azt a kört, amely a Hermeszt ábrázolta, majd a Földet. A lány láthatóan megértette mozdulatait. A mérnök ezután nyilat rajzolt. Ezt a jelet minden gondolkodó lénynek meg kellett érteni, hát még egy űrhajósnak. A nyíl hegye a Földre mutatott.

Gianea a mellette álló Leguerierre nézett, majd kezével egy könnyed mozdulatot csinált, ama csupán egyet jelenthetett: „Repüljünk oda!”

A vendéglány viselkedésében a legcsekélyebb apróság sem kerülte el a közfigyelmet. Mindnyájan észrevették, hogy jóllehet Weston magyarázott, Gianea kizárólag Leguerierhez „fordult”. Talán ráeszmélt, hogy ő itt a főnök? Az expedícióvezető viselkedésében nem volt semmi, ami kiemelte volna a többiek közül. Mégis ráismert.

Muratovnak a Leguerierrel történt beszélgetés után eszébe jutott ez a furcsaság. Gianea viselkedése mintegy igazolta a tudós szavait: a vendéglány kénytelen volt valakihez fordulni, és ő az expedíció vezetőjét választotta, a többieket pedig figyelemre sem méltatta.

„De hogyan deríthette ki, hogy Leguerier a főnök?” — gondolta Muratov.

Roald Jansent, a csillagászt, orvost és biológust, aki a Hermeszen az orvosi teendőket végezte, nagyon nyugtalanította Gianea Földre utazása.

— Itt tiszta a levegő — mondta. — Nincs benne egyetlen mikroba sem. De a Földön van elég. Hogyan hat ez majd Gianea szervezetére? Nem betegszik-e meg nyomban a Földre érkezése után?

Erről a dologról külön beszélgetést folytattak a Földdel. Ott osztották Jansen aggályait.

Gianeának nem volt hová mennie. Lehetetlen volt őt a Hermeszen hagyni.

Úgy tűnt, nincs itt min gondolkodni. De senki sem akart Gianea tudta nélkül cselekedni. Beleegyezett a repülésbe, de meg kell neki magyarázni, milyen veszély fenyegeti. Talán nem is tudja, nem is sejti, hogy amint a Földre lép, nagy veszélynek teszi ki magát.

Elhatározták, hogy mindenáron megpróbálják megtudni a vendéglány véleményét. De hogyan?

— Nincs más mód — mondta Jansen —, mint rajzokkal, vázlatokkal és biológiai táblázatokkal megmagyarázni neki mindent: az anyagcserét, a légzést és a többit. Ha ismeri a biológiát, megérti. Ha nem ismeri, nem ért meg semmit.

Weston nagyszerűen rajzol. Megkérem, csináljon néhány rajzot az én útmutatásom alapján. Aztán kipróbáljuk.

— Azt hiszem, a magyarázást két embernek kell végeznie — mondta Leguerier, — Az egyik én leszek, a másik Jansen. A többieket megkérem, hagyjanak magunkra. Számolni kell azzal is, hogy Gianea nem ért meg semmit, és csorbát szenved az önérzete.

A kísérlet sikerült. Gianea úgy látszik, jól megértette a biológus grafikai nyelvét. De a vendéglány választaglejtését nem értette meg sem Jansen, sem Leguerier. Hajlandó-e magyarázatuk után is a Földre repülni, vagy nem?

Hogy tisztázzák a kérdést, újból Gianea elé tették Weston térképét. A lány elmosolyodott, és megismételte ugyanazt a könnyed kézmozdulatot, amelyet mindnyájan úgy értelmeztek, hogy „Repülünk!”

— Megtettünk mindent, amit tudtunk — mondta Leguerier. — Vigyék magukkal a Földre. Úgy látszik, nem fél semmilyen fertőzéstől.

— Alighanem jobban ismeri bolygónkat, mint gondoltuk — jegyezte meg Muratov.

— Bizony így van!

Gianeának nem volt semmilyen holmija. Úgy jelent meg a Hermeszen, a földi emberek körében, a számára idegen világban, oly könnyedén öltözve, mintha nem a világűrben lenne, hanem odahaza, náluk. Mintha csak rövid időre vendégségbe jött volna azzal, hogy hamarosan visszamegy. Ez a szerfölött furcsa körülmény továbbra is csodálkozással töltötte el a Hermeszen és a Földön élő embereket. Még csak kitalálni is nehéz volt, mi késztette erre a lépésre. Elvégre nem lehetett ilyen öltözékben az űrhajón! Ebben valami titok rejlett, amelyet csak a későbbiek folyamán remélhettek megfejteni.

Figyelmet keltettek Gianea nagyon csinos, aprócska „arany”-cipői. Talpuk mágneses volt. Ez azt bizonyította, hogy a cipő, amely az űrrepüléshez alkalmatlannak látszott, éppen hogy a súlytalansági állapot elviseléséhez, vagyis a világűrbeli repüléshez készült.

Furán nézett ki ez a csupa „aranytól” csillogó, magas lány a sötét védőöltözetet viselő űrhajósok között. Az egy Muratovot kivéve, mindnyájuknál magasabb volt. A sudár termetű Gianea, kinek mozdulatai a macska ügyességével és rugalmasságával vetekedtek, mintha nem is járna, hanem siklana a padlón. Kékeszöld árnyalatú, szokatlanul sűrű haja súlyos tömegként hullott csípőjéig, tarkóján pedig csat fogta össze, amely a Földön ismeretlen növény levelére vagy ágacskájára hasonlított. Ugyanilyen „levélkék” borították térdét is, amely fölött rövid ruhája végződött.

Az obszervatóriumiban 18 fok volt a levegő hőmérséklete, de minden jel arra mutatott, hogy Gianea nem fázik. A felajánlott űroverállt a vendéglány nem fogadta el.

Jansen nagyon szerette volna megmérni testének hőmérsékletét, ám Gianea elhárította az orvos kísérletét. Ez az elutasítás nyers és földi szempontból udvariatlan volt: félrelökte Jansen hőmérőt tartó kezét.

Magához sem engedett érni. A kézfogás valószínűleg nem volt szokásban hazájában. Ha valaki feléje nyújtotta kezét, Gianea hátralépett, és kifelé fordított nyitott tenyerét vállmagasságba emelte. Ez volt az a mozdulat, amellyel első találkozásukkor üdvözölte az embereket.

— Büszke és gőgös — mondta Leguerier.

— Ez a szokás náluk — replikázott Muratov.

Majd a jövő bizonyítja be, kinek volt igaza.

Az űrsisakot, amelyben Gianea elhagyta űrhajóját, alaposan megvizsgálták. Nagyon könnyű volt, és vékony, rugalmas, kékszínű fémből készült. Csak a földi laboratóriumban lehet majd pontosan megállapítani ötvözetét. A kocka alakú sisak belsejében nem volt semmiféle akusztikai vagy rádiótechnikai műszer. A szem előtt nagyon keskeny, füstszínű, kevés fényt áteresztő, átlátszó lemez függött. És ama a legcsodálatosabb: nem tartozott hozzá semmiféle levegőtartály vagy ballon. Sem belül, sem kívül. Tíz-tizenkét percnél semmiképp sem bírná ki az ember benne, még akkor sem, ha nagyon óvatosan, „takarékosan” lélegzene, s alig mozogna.

— Ez részben megmagyarázza türelmetlen kopogását — jegyezte meg Weston. — A megfulladás veszélye fenyegette. De hogyan ereszthették ki az űrhajóból levegőtartalék nélkül?

Újabb rejtély!

— Szerintem — mondta Muratov —, ez azt bizonyítja, ők tudtak arról, hogy az obszervatóriumban emberek laknak. Ellenkező esetben ez egyenlő az öngyilkossággal.

— Bizony, nagyon sötét história — jegyezte meg Leguerier. — Minél többet gondolok rá, annál valószínűbbnek tartom, hogy Gianea egyszerűen megszökött az űrhajóról. Ez a verzió sok mindent megmagyaráz. Sietségében megfeledkezett a levegőtartalékról.

— De hisz az űrhajó közvetlenül a Hermész felszíne fölött állt meg. Hogyan egyezteti ezt össze az ön verziójával? Ezek szerint szökését az űrhajó utasai segítették.

— Megtörténhetett, hogy észrevették az aszteroidon a mesterséges létesítményeket, megközelítették, hogy megtudják, mik azok. Gianea pedig kihasználta a váratlan helyzetet.

— Akkor meg miért álltak meg csak egy percre?

Leguerier vállat vont.

— Sötét egy história! — ismételte.

Az űrsisak úgy volt megszerkesztve, hogy az ember segítség nélkül is levethette magáról. De felvenni már nem.

Ez akkor derült ki, amikor át akarták vinni Gianeát a vezérűrhajóra.

Törni kellett a fejüket, hogy kiismerjék magukat az ismeretlen szerkezetben.

Gianea ruhája a földiek szerint nagyon kényelmetlen volt. Nem lehetett felölteni, hanem bele kellett „bújni”. És bizony egyetlen földi ember sem lett volna erre képes, hacsak nem akrobata.

Gianea könnyedén oldotta meg ezt a nehéz feladatot. Belesiklott, igen, páratlanul gyorsan és ügyesen belesiklott az űrsisakba. Pedig ezt az űrsisakot nem készíthették kimondottan csak a lány számára. Valószínűleg olyan volt, mint a többi űrsisak a vendéglány űrhajóján. Tehát Gianea nem lehetett kivétel népe között. Azok az emberek mindnyájan ugyanolyan ügyesek és rugalmasak voltak, mint ő.

Most hát légmentessé kellett tenni az űrsisakot. Gianea pedig egyetlen mozdulattal sem próbált segíteni az embereknek. Állt és várt. Mintha teljesen mindegy lett volna neki: a Földre repülni vagy a Hermeszen maradni.

„Hazájukba akarnak vinni. Találják ki maguk, hogyan hajtsák ezt végre” — ez a válasz sugárzott egész lényéről.

— Makacs lény! — dörmögte Weston, aki figyelmesen vizsgálgatta az űrsisak kivágásának szélein függő hosszú csíkokat. — A baj csak az, hogy ezt minél gyorsabban kellene elvégezni. Különben megfullad, mielőtt még elérné az űrhajót. Hát nem akarja ezt megérteni?

— Talán ő maga sem tudja kezelni az űrsisakot — jegyezte meg Muratov.

— Ugyan! Nagyon is tudja, csak nem akar segíteni. Nézd csak, Viktor! Azt hiszem, rájöttem a nyitjára. Ezeknek a csíkoknak maguktól kell a kivágáshoz ragadniuk. Biztosan így van.

— Hát próbáld meg! Legalább ezt itt, oldalt.

Weston felfedezése helyesnek bizonyult. A fémszerű csíkok hozzátapadtak a kivágásokhoz. Eközben száraz kattanás hallatszott. Muratov észrevette, hogy a csíkok végei alig észrevehetően megvastagodnak. Megnyomta az egyiket. A csík lehullott.

— Mindent értek — mondta. — A fémkesztyűbe bújtatott kézzel le lehet nyomni ezt a vastagodást. De egyedül felvenni az űrsisakot lehetetlen. Ezek szerint — tette hozzá Leguerierhez intézve szavait —, Gianeának valaki segített a szökésben.

A csillagász nem válaszolt.

Weston bekapcsolta az összes csíkot, csak egyet hagyott nyitva a fej és a nyakrész között. Ezt Muratovnak kell majd bekapcsolni, amikor már mindnyájan indulásra készen állnak. Gianea egyetlen percig sem maradhat a kinti levegő nélkül. A kötelék űrhajói hatszáz méternyire sorakoztak az obszervatórium külső ajtajától.

Gyors búcsúzás, és a belső ajtó becsukódott. Muratov, az űrhajókötelék két mérnöke és Gianea maradt a kamrában. Az emberek gyorsan felöltötték űrsisakjukat. Leguerier időtakarékosságból elhatározta, hogy kiszivattyúzás nélkül feláldozza a kamra levegőjét, és kinyitja a külső ajtót.

Muratov felcsatolta az utolsó csíkot. Gianea most már csak azt a csekély oxigént lélegezhette be, amely az űrsisakjában maradt.

„Hátha tévedtünk — villant meg benne az aggodalom —, s az űrsisak nem zár légmentesen?”

De gondolkodásra most nem volt idő. Megbeszélt jel, kopogás a belső ajtón. Kinyílt a külső. A kamrában rögtön teljes vákuum képződött.

Gianea nyugodtan állt. Minden rendben van!

Muratov már előre kitervezte, mit tesz. Jóllehet a Hermeszen, miivel a nehézkedés jóformán teljesen hiányzott, nem okozott problémát a sziklákon felmászni, azért mégis bele kellett adni némi izomenergiát, vagyis fel kellett használni egy kis oxigént.

Karjaiba vette Gianeát, és csaknem futva igyekezett felfelé a tölcsér meredek oldalán. Az utat jól ismerte, legalább tucatszor megtette már.

Vajon hogyan fogadta Gianea ezt a váratlan „erőszakot”? Muratov nem tapasztalt semmiféle ellenállást. Sőt, mintha a lány hozzátapadt volna a melléhez, hogy könnyítsen a terhén.

Az űrhajó ki járati kamrája már nyitva volt. Amint beléptek, és felhúzták maguk után a létrát, a kamra becsukódott, és gyorsan megtelítődött levegővel. Kivételesen mellőzték most a kötelező „tisztítási” eljárást. Kockázat jóformán alig volt, mert a Hermeszen a legkisebb nyoma sincs az atmoszférának. Egyetlen, amit bevihetnek magukkal: az űrcipőjükön levő por.

Muratov Gianeához lépett, hogy segítse levenni az űrsisakot. Ám a leány egy könnyed kézmozdulattal elhárította, és maga vette le.

Az orrnyeregig húzódó, nagy fekete szeme mereven szegeződött Muratov arcára. Szokatlan kifejezés ült benne. Mintha Gianea mondani vagy kérni szeretne valamit.

Mit jelentett ez a merev tekintet? Köszönetet fejezett ki, vagy ellenkezőleg, haragot, amit az udvariatlan viselkedés váltott ki?

Hogyan fejthetné meg, mit jelent arckifejezése és tekintete, e lénynek, aki bár mindenben hasonlít a földi emberekre, mégis oly végtelenül idegen?.

A golyóexpressz a mező fölött száguldott. A sárga búzatengerben, mint szigetek, egyenes láncot alkottak és sötétlettek a hatalmas, látszólag ormótlan testű vecselektrák. Megfigyelni csak azokat lehetett, amelyek a távolban mozogtak. A vasúti pálya közelében dolgozó vecselektrák tovavillantak, mint ködfoltok. Embereket nem lehetett látni.

Az expressz csak ritkán állt meg. Véget ért a búzamező. Város vagy munkástelep suhant tova, aztán ismét a végtelen sárga mezők következtek.

Muratov egész idő alatt kibámult az ablakon, de nem látott semmit. Filmként peregtek le előtte a felejthetetlen napok képei.

Mit jelentett Gianea tekintete ott, az űrhajó kamrájában?

A másik világból érkezett jövevény feltűnően nem engedett magához érni senkit. Ő, Muratov pedig a karjaiban vitte.

De hisz nem ellenkezett. Jól emlékszik, hogy Gianea hozzátapadt a melléhez, talán azért, hogy megkönnyítse a terhet. Egyáltalán nem fejtett ki ellenállást. Feltétlenül meg kellett értenie, hogy ezt csak az ő érdekében tette, mert féltette.

Nem, Gianea furcsa tekintete nem fejezhetett ki haragot. Később, a négynapos úton, amikor a Föld felé repültek, többször is Muratovhoz fordult, mint ahogy azelőtt a Hermeszen Leguerierhez.

Vajon Gianea hogyan állapította meg a körülötte levő emberek közül, ki a főnök? A földi embereknél már rég nem látszott sem külsőleg, sem belsőleg, hogy ki a jelentősebb közülük. Sem a viselkedésből, sem az egymáshoz való viszonyból, egyáltalán semmiből sem tűnt és nem is tűnhetett ki az alárendeltség. Mindnyájan teljesen egyformán viselkedtek. Csupán a beszélgetésekből derülhetett ki, milyen szerepe van egy-egy embernek. De Gianea nem ismerhette a földi nyelvet.

Még abban az esetben sem, ha valóban azokhoz tartozott, akik a felderítő holdakat küldték a Föld közelébe. Nem ismerhette akkor sem, ha földijei titokban látogatták meg a Földet, és megismerkedtek az ott beszélt nyelvekkel. A Hermeszen álló csillagvizsgáló személyzete és a kisegítő űrhajókötelék legénysége új nyelven beszélt, amely harminc évvel ezelőtt született, és lassan az egész földi lakosság nyelvévé vált. Gianea tehát nem ismerhette. Az utolsó fél évszázad alatt — s ez bizton állítható — senki sem látogathatta meg észrevétlenül a Földet egy másik világból. Ma már működik az „Őrszolgálat”.

Az űrhajókötelék ott szállt le, ahonnan elindult. Sok millió ember érkezett oda fogadni Gianeát.

Muratovra és társaira feledhetetlen benyomást tett ez a káprázatos sokadalom.

És Gianeára?.

Attól a pillanattól kezdve, hogy először jelent meg az obszervatórium kijárati kamrájának küszöbén, egészen a vezérűrhajó földet éréséig, Gianea semmiféle érdeklődést nem tanúsított a körülötte levő emberek iránt. A közömbösség kiérződött minden mozdulatából, minden tekintetéből. A hét nap alatt, amit a földi emberek körében töltött, csupán négy aktív mozdulatot csinált: félrelökte Jansen kezét, amikor az orvos meg akarta mérni testének hőmérsékletét, visszautasította Muratov segítségét az űrhajó kamrájában, kétszer pedig könnyed mozdulatot tett, amelyekkel mintha azt akarta volna mondani: „Repüljünk!”

E rövid felsoroláshoz még hozzá lehetett számítani üdvözlő kézmozdulatát: nyitott tenyerének vállmagasságba való emelését.

Semmi más nem volt!

Gianea ezzel a mozdulatával viszonozta az üdvözléseket, amikor a Földön kiszállt az űrhajóból.

Gianea fiatalságából ítélve feltételezhető volt, hogy első ízben tette lábát az új világ talajára, első ízben látott más embereket, más természetet. Az izgalomnak a legcsekélyebb jele sem látszott rajta! Ez már természetellenes volt.

A tudósok hosszas töprengés, viták és megbeszélések után úgy döntöttek, hogy nem szigetelik el Gianeát a földi atmoszférától. Túlságosan sok kényelmetlenséggel járt volna, ha a vendéglányt bezárva tartják űrsisakjában. Ha netán mégis megbetegszik, meggyógyítják. Nem volt már olyan mikroba, amely ellen ne tudtak volna megbízhatóan védekezni. Gianea pedig a jelek szerint nem félt a fertőzéstől.

És a másik világ leánya — Leguerier szavai szerint — „szépségének ragyogó teljében” jelent meg az emberek előtt, tetőtől talpig „aranyban”, fedetlen kékeszöld színű hajának súlyos tömegével, jól látható, zöldes árnyalatú bőrszínével.

A rakétatértől több kilométerre felszerelt tv-ernyők mindenki számára láthatóvá tették Gianeát. Mindenki tudta, milyen szokatlan öltözéket visel a világűrbeli vendéglány. Mégis, amikor feltűnt ez a szerfölött furcsa „űrhajós”, a csodálkozás mennydörgésszerű moraja zúgott végig a tömegen.

Muratov állandóan figyelemmel tartotta Gianeát. Leguerier távollétében ő volt az egyetlen ember, aki arckifejezéséből legalább megközelítően meg tudta fejteni érzéseit.

Gianea nyugodtnak és közömbösnek látszott, mint mindig. A lépcső legfelső fokán megállt, lassú mozdulattal vállmagasságba emelte kezét, majd ugyanilyen lassan leeresztette. Gianea egyenesen maga elé nézett. A fogadására érkezett emberek hatalmas gyűrűjét még csak pillantásra sem méltatta.

Aztán lesütötte szemét. Odalent tudósok várták, az Őrszolgálat dolgozói, továbbá a tv-híradó operatőrei és újságírók.

S e pillanatban Muratov észrevett valamit, ami a későbbiek folyamán hosszas és terméketlen vitákra, számtalan találgatásra és feltevésre adott okot.

Gianea arca megvonaglott, szeme kerekre tágult. De csak egy pillanatra. Nyomban utána megszokott, szenvtelen pózát vette fel.

De Muratov nem tévedett. A fényképezőgépek és televíziós felvevőgépek lencséi megörökítették azt, amit ő látott. S Muratov kész volt megesküdni, hogy Gianeát valami megdöbbentette, hogy valami mást várt. Sőt észrevette, hogy előtte egy teljesen más Gianea áll, hogy egész külseje, arckifejezése megváltozott, hogy Gianeát mind a hét nap alatt feszült várakozás töltötte el, és hogy ez a feszültsége csak most oldódott fel, hogy megnyugodott.

Kizárt dolog, hogy tévedett volna!

Az, amit ő és társai Gianea megszokott arckifejezésének tartottak, csak álarc volt. Csak most látta meg igazi arcát.

Erősen nyugtalanította az a nyugodtság, amely elömlött a vendéglány arcán, vonásai hirtelen mintegy varázsszóra elvesztették mozdulatlanságukat és ridegségüket.

Mi lehetett az oka ennek a változásnak? Az örömteli fogadtatás? De Gianeát már a Hermeszen való megjelenésének pillanatától kezdve barátként fogadták.

„Újabb rejtély!” — gondolta Muratov kissé bosszúsan: nem szerette a rejtélyeket.

Henry Stone Gianeához lépett, és kezét nyújtotta.

Újabb rejtély! Gianea nem lépett hátra, mint azelőtt ilyenkor. Odanyújtotta kezét az űrhajózási intézet tudományos tanácsa elnökének. Hosszúkás ujjain smaragdként csillogott a zöld színű köröm. Odanyújtotta, de nem viszonozta a kézszorítást. Ezen senki sem csodálkozott. A kézszorítás nem lehetett szokás minden világban.

Stone után két lány lépett hozzá. Muratov csodálkozva ismerte fel egyikben saját húgát. De nyomban tudta, hogyan kerülhetett ide. Marina a nyelvtudományi intézet munkatársa volt, társnője szintén nyelvész lehetett. Nyilván azzal a szándékkal küldték őket ide, hogy Gianea barátnői legyenek, megtanulják a nyelvét, vagy megpróbálják megtanítani a földi nyelvre.

Marina lépett hozzá elsőnek. Felemelte karjait, hogy megölelje a másik világból érkezett lányt.

Gianea félrehúzódott.

„Már megint! — gondolta Muratov. — Gianea ismét a jelenlevők közül a nagyobb rangút érdemesítette arra, hogy megérintse a kezét. Igaz, most ezt nem volt olyan nehéz eltalálni.”

Muratov visszaemlékezését az expressz megállása szakította félbe. Itt, ezen az állomáson kellett kiszállnia.

De amikor már ágyban feküdt, gondolatban ismét visszatért ahhoz az estéhez.

Ha egyszer belemerült az emlékeibe, addig nem tágított, amíg végig nem gondolta az egészet. Helyesebben nem végiggondolta, mert ő soha sem felejti el azon napok eseményeit, hanem újra átélte azokat a kételyeket, érzéseket amelyeket Gianea keltett benne.

Három nap múlva ismét találkoznak, megint látja a titokzatos jövevényt, újra meglegyinti a lányt körüllebegő titok, amelyre a másfél év alatt semmi fény sem derült.

Most már tudott beszélni vele. Igaz, csupán a leghétköznapibb dolgokról. De már ez is valami. A rendelkezésére álló háromszáz szó valamit már adhat, ha megfelelően alkalmazza azokat.

Muratov biztos volt abban, hogy Gianea nem úgy fog beszélni vele, mint a többiekkel. Talán sokkal őszintébben. Nem hiába fejezte ki kívánságát a vendéglány, hogy szeretne találkozni azzal, aki leszállította a Földre, s akinek a nevét nem ismerte.

Mindenki azt mondja, hogy Gianea és Marina külsőleg hasonlít egymásra, és hogy ő, Muratov még jobban hasonlít a Föld vendégére. Talán éppen ez lehet az oka, hogy Gianea olyan látható rokonszenvvel viseltetik tolmácsa iránt, hogy oly makacsul szeretne találkozni vele, Muratovval. Ez esetben még több az esélye, hogy Gianea válaszol a kérdéseire.

Azóta a másik világból érkezett lány nagyon megváltozott. Mégpedig a javára. Észrevehetően barátságosabb lett, nem húzódott félre az emberektől, szívesen kezet fogott azzal, aki nem keltett benne érthetetlen ellenszenvet, mint például az alacsony termetű emberek, akiket minden valószínűség szerint utált. Mozgékonyabb, elevenebb lett, szívesen vett részt a sportjátékokban, egyre jobban kezdte érdekelni a földi élet. Leguerier most biztosan nem nevezte volna büszkének és gőgösnek.

De még mindig hallgatott — mindenről, ama a múltjára, a Hermeszen való megjelenésére vonatkozott. Ez volt az oka annak, hogy Muratov kerülte vele a találkozást.

Akkor, a Földre szállás után, Muratov nyomban otthagyta Gianeát. De mit is csinált volna mellette? Visszatért mindennapi munkájához. De érdeklődése a szokatlan esemény iránt, amelyben olyan fontos szerepet kellett játszania, az egész másfél év alatt egy cseppet sem lankadt el.

Figyelemmel kísérte Gianeát, tudott mindenről, amit a vendéglány tett, sőt jobban, mint a többiek. Hisz húga állandóan Gianea közelében tartózkodott, és gyakran beszélt Viktorral rádiófonon.

Gianea megérkezésének másnapján értésére adta Marinának, hogy szeretne ruhát váltani, kérte, hogy olyat készítsenek neki — csak fehér színben —, mint amilyent Marina visel.

Kívánságát nyomban teljesítették. Azóta a vendéglány mindig tiszta fehérben járt. Egyetlenegyszer sem vette fel aranyszínű ruháját, de gondosan őrizte, mindig magával hordta.

Muratov feljegyezte ezt a tényt a rejtélyek immár elég hosszú listájára. E rejtélyeket Gianea adta fel a földi embereknek.

Miről van szó? Mi lehet az oka? A vendéglány miért vált meg olyan hirtelen és sietve arany öltözékétől? S vajon véletlenül választotta-e a fehér színt? Nincs-e ez összefüggésben azzal a megmagyarázhatatlan változással, amely akkor történt Gianeaval, amikor kilépett az űrhajóból? Nyilvánvalóvá vált, hogy Gianeának arany ruhában való megjelenése a Hermeszen nem volt véletlen. Ennek megvolt a maga értelme.

A következő rádiófonbeszélgetéskor Marina közölte bátyjával, hogy a fehér szín nagyon illik Gianeának.

— Napfényben — jelentette ki Marina — a fehér szín csaknem észrevétlenné teszi bőrének zöldes árnyalatát Megbámul, mintha lesült volna.

— Szerinted Gianea ezt csak azért tette, mert el akarta rejteni zöldes árnyalatát? — kérdezte Muratov.

— Azt hiszem, igen — felelte Marina. — Ne felejtsd el, hogy nő.

Muratov elnevette magát. A rejtélynek ilyen egyszerű magyarázatát teljesen képtelennek tartotta. Gianea megszokta bőrének zöldes árnyalatát, amely jellemző szülőbolygójának minden lakosára. Miért tarthatná oly csúnyának, hogy el akarja tüntetni?

Nem, itt valami másról van szó!

Gianeának azokhoz fűződő esetleges kapcsolata, akik a Föld közelébe küldték a felderítő holdakat, nemcsak Muratovot érdekelte, hanem az egész űrszolgálatot. A felderítő holdak még mindig nem tűntek fel. Ha szokásos pihenőjükre vonultak vissza, akkor ez a pihenő immár negyedik éve tart. A hatodik holdexpedíció volt az utolsó. Ésszerűtlennek tartották az erőpocsékolást olyasminek a keresésére, ami talán nincs is.

Ha Gianea valóban honfitársa a felderítő holdak „gazdáinak”, akkor csakis ő lebbentheti fel a függönyt az űrtitokról.

MÁSODIK FEJEZET

1

Muratov reggel érkezett meg Poltavába, mégpedig azon a napon, amikor a hatodik holdexpedíciónak meg kellett érkezni, vagyis egy nappal későbben, mint tervezte. Azért akart jelen lenni az expedíció fogadásán, mert tagjai közt volt Szergej, s Muratov rég nem látta ifjúkori pajtását, és már nagyon szeretett volna találkozni vele.

ígéretéhez híven nyomban megkereste Bolotnyikovot, aki nagyon megörült neki. Arra a kérdésre, sikerült-e megismerkednie Gianeával, a professzor sértődötten azt felelte, hogy Marina megpróbálta összeismertetni őket, de Gianea hátat fordított neki, s még csak nem is fogadta köszönését. A megbántott Bolotnyikov nyomban faképnél hagyta.

A professzor nagyon alacsony termetű volt, és Gianea furcsa ellenszenve nyilvánvalóan megmutatkozott.

Ezt a makacs „neveletlenséget” nehéz megmagyarázni, annál is inkább, mert Gianea általában szerényen és udvariasan viselkedett. Immár másfél éve tartózkodott a Földön, és rég észrevehette, hogy itt nincsenek sem „urak”, sem „rabszolgák”. Ehhez a legelemibb megfigyelőképesség is elegendő.

S lám, mégis!..

Muratov, amikor elvált Bolotnyikovtól, elindult ahhoz a házhoz, amelyben Marina és Gianea lakott. Nem volt nehéz megtalálni: az egész város tudta, hol szállt meg a világűrbeli vendéglány.

Muratov izgatottan állt meg az ajtó előtt. Vajon hogyan fogadja majd Gianea? Lehet, hogy haragszik rá, mert oly sokáig nem kívánt vele találkozni. Valóban, semmi oka nem volt erre a visszahúzódásra. Gianea megszokta, hogy kívánságát rögtön teljesítették.

Kopogott, de választ nem kapott. Muratov várt egy keveset, aztán lenyomta a kilincset, és belépett.

A lakásban nemi volt senki. Az ebédlőben a reggeli maradványait pillantotta meg. Mind a két lány nagyon siethetett. Egy cédulát talált az asztalon. Marina írta.

„Kedves Vitya! Ha nem találsz itthon bennünket, akkor elutaztunk Szelenába. Gianea szeretné megnézni a várost. A rakétatéren találkozunk.”

Muratov bosszúsan félredobta a cédulát. Szerette volna, ha első beszélgetése Gianeával tanúk nélkül történik, nem pedig a rakétatéren, a tömegben.

„Ha nem találsz itthon bennünket, akkor elutaztunk” — ismételgette a cédula szövegét ingerülten. — És még nyelvésznek tartja magát!

Jól ismerte húgának azt a szokását, hogy szándékosan írja leveleit nyelvtanilag hibásan, de ez most dühítette. Elhagyta a házat. De néhány lépés után megállt és. visszafordult.

Amint az gyakorta megesik, hirtelen eszébe jutott, hogy nemcsak húga céduláját látta az asztaIon, hanem valami rajzot is, amely akkor nem keltette fel a figyelmét, de most keresztülvillant az agyán. Valami nagyon ismerős volt neki azon a rajzon.

Ismét ott állt a szobában az asztal előtt. Emlékezőtehetsége nem csapta be. Egy nyitott album feküdt előtte, ami Gianeáé lehetett.

Muratov nem tartotta illőnek átnézni az egész albumot. Nem tudta, mit szólna hozzá Gianea. De azt az oldalt, ahol szét volt nyitva, nyugodtan megnézhette. Elvégre Gianea tudta, hogy ő bejöhet a szobába a távollétük alatt.

A vastag papírlapon a Hermeszről készített ceruzarajz látszott. Komor sziklák, csillagos ég és az obszervatórium kupolájának egy része. Az előtérben egy űrsisakos ember karjaiban tartott egy másikat. Az illető kocka alakú sisakjáról ítélve ez a másik Gianea volt. A rajz azt a pillanatot örökítette meg, amikor Muratov kihozta Gianeát az obszervatórium kijárati kamrájából, hogy átvigye a vezérűrhajóra.

A rajz művészi volt. Muratov felismerte arcvonásait a sisak „üvegén” keresztül.

„Nagyszerű az emlékezőtehetsége — állapította meg magában Muratov. — Hisz azóta immár másfél év telt el.”

Gianea valószínűleg csak nemrég, talán épp ma készítette ezt a rajzot. Tehát őrá gondolt, várta jövetelét. Nagyon is lehetséges, hogy szándékosan hagyta nyitva az albumot ennél az oldalnál. Azt akarta, hogy Muratov lássa a rajzot.

„Gondolok magára, és látni szeretném” — így lehetne értelmezni a rajzot, ha földi nőről volna szó. De Gianeának más elképzelései, más szokásai voltak. Tetteinek indítékai nem mindig voltak érthetőek.

„Ki tudja — gondolta Muratov —, lehet, hogy éppen az ellenkezőjét jelenti: ”Nem akarom magát látni, nem felejtettem el sértését.” Vagy valami mást, amit még csak sejteni sem lehet.”

Tétován tartotta kezében az albumot. Ha Gianea emlékezetből rajzolta le ezt az epizódot, akkor bármi is eszébe juthatott, és azt is megörökíthette. Az albumnak több mint a fele tele volt rajzokkal. Hátha szülőhazája tájait rajzolta le?

Muratov keze megremegett. Csupán odább kell lapoznia, és talán megpillantja azt, amit még emberi szem soha nem látott.

Marina azt mondta, hogy Gianea gyakran szokott rajzolni, de soha nem mutatja meg rajzait.

A kísértés nagy volt. De Muratov mégis legyőzte égető kíváncsiságát, és visszatette az albumot eredeti helyére. Nem volna méltó hozzá, ha visszaélne a vendéglány bizalmával. Gianea bizonyára meg volt győződve, hogy az ő beleegyezése nélkül senki nem néz bele az albumába. Ismerte már a földi embereket, és bízott bennük.

„Talán önként is megmutatja majd a rajzait, ha megkérem rá?” ^

Ám e félénk reménynek sem volt látható alapja. Marina egyszer megkérte rá, de még csak udvarias visszautasításban sem részesült. Gianea egyszerűen hallgatott.

Muratov lassú léptekkel elhagyta a lakást. A hatodik holdexpedíciónak este hétkor kell földet érnie. Most még csak két óra volt. Mit csináljon hét óráig?

Utazzék Szelenába, és próbálja megtalálni az óriási városban Marinát útitársnőjével együtt? Ez nem volna olyan nehéz. Bárhol jelent is meg Gianea, nyomban általános figyelmet keltett. Bármely járókelő megmutatja neki, hol keresse. De ki kell-e mutatnia ennyire türelmetlenségét? Nem jobb-e, ha valóban a rakétatéren találkoznak, ahogy azt Marina írta a levelében?

Muratov bement egy étterembe, és négyfogásos ebédet rendelt, hogy minél jobban húzza az időt.

Az ételre várva, fellapozott egy tegnap megjelent folyóiratot. Várakozásának megfelelően az egyik oldalon megpillantotta Gianea portréját. Élénken mosolyogva állt egy emlékmű előtt. Mellette Marina.

Milyen más ez a Gianea, mint az, amelyik Muratov emlékezetében él! Mennyire megváltozott a vendéglány! Semmi nyoma nem maradt feszültséget, várakozást kifejező álarcának. (Igen, most már határozottan tudja, hogy Gianea arca akkor, útban a Föld felé, álarc volt, egy olyan ember tragikus álarca, aki meg van győződve, hogy valami szomorú, sőt borzalmas dolog várja. Ezt a „valamit” nem ismerték a földi emberek, de Gianea számára közeli és reális volt!)

Ha nincs szemének ez a formája és bőrének ez a zöldes árnyalata, Gianeát nyugodtan Marina nővérének nézhették volna: annyira hasonlítottak egymásra. Gianea fél fejjel magasabb volt, és idősebbnek látszott. De azt még senki sem tudta, hogy valójában hány éves.

Hamarosan találkoznak egymással. Most már beszélgethet a vendéglánnyal. Ez alaposan megváltoztatja eljövendő kapcsolatukat. Most már Muratov nem lesz olyan tehetetlen, mint azelőtt, amikor mindent taglejtéssel kellett megmagyaráznia.

„Ha csak hátat nem fordít nekem, mint Bolotnyikovnak — gondolta Muratov. — Márpedig ez megtörténhet, ha Gianea megsértődött figyelmetlenségem miatt.”

Ám lelke mélyén nem hitte, hogy így lesz. Úgy érezte, hogy Gianea azért rajzolta le őt albumába, mert a közeli találkozásukra gondolt, és akarta ezt a találkozást, „Kíváncsi vagyok, hogyan reagál majd Gianea, amikor megtudja, hogy Marina bátyja vagyok!”

Megkérte húgát, hogy ne beszéljen erről, és meg volt győződve, hogy kérését húga teljesítette. Gianea még nem tudja, hogy testvérek.

Türelmetlensége percről percre nőtt. Nagyon szeretett volna minél hamarabb találkozni Gianeával, s választ kapni tőle a legfontosabb kérdésre: mit gondol őróla. Ha legrosszabb aggályai bizonyulnak valónak, ez súlyos csapás lesz rá. Túlságosan sok reményt fűzött a régi ismeretség felújításához, túlságosan sokat és fontosat akart megtudni Gianea egykori rokonszenvének felhasználásával!

Márpedig Gianea kétségtelenül rokonszenvezett vele. Elég, ha csak elválásukat említi. Felkereste akkor, hogy elbúcsúzzék tőle. Jelekkel tudtára adta, hogy elutazik. Gianea elsőnek nyújtotta feléje kezét, amit azelőtt soha nem tett. Szemében szomorúság ült.

Nagyon nagy volt a hasonlóság e másik világból érkezett lány és a földi emberek között. A különbség egyenlő a semmivel. Mozdulatait és szemének kifejezését nem lehetett másképpen magyarázni, csak „földi” módon.

Hát Gianeának az a számtalan kérése, hogy Muratov látogassa meg! Ez is ugyanezt bizonyította.

Megnyomott egy gombot, ezzel jelt adott az asztal letakarítására, aztán kilépett az utcára. Mindössze fél órát töltött el a házban. Még négy és fél óra volt hátra.

„Leutazom Szelenába — határozta el. — Különben még sohasem jártam ott. Sétálok egyet, megnézem a várost.”

A repülőgép öt perc alatt odarepítette. De még mindig azzal a céllal, hogy húzza az időt, nem a közeli légiforgalmi állomást választotta, hanem a leglassúbb közlekedési eszközt, a városi vecsebuszt.

Rövidesen megbánta döntését. A busz igen gyakran megállt, ki-beszálltak az utasai. A vecsebuszt főleg rövid távú utazásokhoz használták. Muratovnak pedig keresztül kellett haladnia az egész, több tucat kilométeren elterülő városon, végigutazni a Poltava és Szelena között elterülő, nagy kiterjedésű körzetet, amely tele volt automatagyárakkal, és csak ezután ér célhoz, akkor is csak a város széléhez.

— Mennyi ideig tart az út a rakétatérig? — kérdezte.

— Másfél óráig — felelte a vezető fémhangja.

Néhány utas csodálkozva pillantott Muratovra.

Viktor sóhajtott, és kényelembe tette magát a puha ülésen.

Hadd csodálkozzanak csak az emberek az ő furcsa kérdésén. Eszükbe sem juthat, hogy ő most fonák helyzetben van, s nem tudja, hogyan töltse el idejét. Vele is először történt ilyesmi.

2

A nyelvészeket rendszerint a szobatudósok közé sorolják. Marina Muratova kivétel volt. Nagyszabású kutatómunkája egyáltalán nem akadályozta abban, hogy festészettel, zenével és sporttal foglalkozzon. Sokat utazgatott. Nem volt hát meglepő, hogy az űrhajózási intézet tudományos tanácsának választása őrá esett, amikor barátnőt keresett Gianea számára.

Marina rögtön kapott az alkalmon. Tudta, hogy ezzel hosszú időre elszakad kedvenc munkájától, de ez sem befolyásolta döntését. Vonzotta a szokatlan és sok nehézséggel járó új feladat. Megismerkedni az idegen nyelvvel, megtanítani a világűrből érkezett vendéglányt a földi nyelvre, közeli barátságba kerülni a másik bolygón született és nevelkedett lénnyel — mindezt vonzónak és romantikusnak tartotta.

Eleinte szinte simán ment minden. Gianea nyelve dallamos volt, egyszerűnek látszott, szavait könnyen emlékezetébe véste. A Nyelvtudományi Intézet munkatársai, de maga Muratova szerint sem lesz a jövőben semmiféle nehézség. De ahogy múlt az idő, úgy lohadt le Gianea kedve is, hogy megismertesse nyelvét az emberekkel.

De még az is, amit már tudtak, zavarba hozta a nyelvészeket. Úgy érezték, hogy Gianea leegyszerűsíti a mondatokat.

Annak a népnek a kultúrája, amelyhez Gianea tartozott, kizárta a nyelv szegénységének lehetőségét. Gianea nyelve feltétlenül gazdag és nagy nyelv, látszólagos egyszerűsége pedig csalóka.

Amikor végleg meggyőződtek róla, hogy Gianea segítségére nem számíthatnak, elhatározták, hogy önállóan folytatják a nyelv tanulmányozását. Miután a vendéglány itt élt a Földön, de inkább csak Muratovával érintkezett, akaratlanul is újabb és újabb szavakat, mondatokat ejtett el. Ezeket feljegyezték és „megfejtették”. Marina, nagyszerű emlékezőtehetségének segítségére, magnót kapott. A miniatűr készülék, amelyről Gianeának sejtelme sem volt, elkísérte mindenhová.

Marina tudta, hogy a vendéglány rokonszenvez vele. Nagyon fontos volt, hogy megszilárdítsa ezeket a baráti kapcsolatokat. A tudósok minden reménye, hogy feltárják Gianea megjelenésének titkát, ezen alapult.

Muratova nagyszerűen végezte feladatát. Az elmúlt másfél esztendő alatt egyetlenegyszer sem bánta meg, hogy sorsát összekötötte Gianeáéval, egyszer sem volt közöttük nézeteltérés. A Föld vendégének sok jó tulajdonsága volt, amelyek napról napra gyarapodtak. Eltűnt feszélyezettsége, hűvös viselkedése és érthetetlen, de kétségtelen óvatossága. Mindez igen szembetűnt az első hónapokban. Gianea most „mindennapi” lány. Mindig élénk, nagyon mozgékony, szeret sportolni és játszani. Ez utóbbiakat meglepően könnyen sajátította el. Szeretett festeni, szerette a zenét, sőt az utóbbi időben, ha egyedül maradt barátnőjével, még tréfálkozott is.

Nem akart hangszeren játszani, de élvezettel hallgatta Marina játékát.

Olykor a földi fül számára furcsa motívumokból álló, ismeretlen dalokat énekelt zenekíséret nélkül, s hallgatóit lenyűgözte hangszínének szépsége, hangjának hihetetlenül széles skálája.

Ezek, a magnetofon által megörökített dalok az elektronikus agy fő „táplálékai” voltak: sok új szót és kombinációt tartalmaztak.

Marina meg volt győződve, hogy Gianea nagyon fiatal, de nem sikerült választ kapnia erre az egyszerű kérdésre. Gianea érthetetlen módon konokul hallgatott, ha kora iránt érdeklődtek.

Muratovát sohasem bosszantotta a vendéglánynak az a szokása, hogy egyes kérdéseket figyelemre sem méltat, és nem is törekedett arra, hogy mindenáron kicsikarja a feleletet. Mindig tisztában volt azzal, hogy jóllehet roppantul hasonlít az emberekre, egy másik világ embere áll előtte, akinek mások a szokásai és fogalmai. Úgy tett, mintha Gianea hallgatása a legtermészetesebb dolog volna.

A két lány között a legteljesebb egyetértés uralkodott, és külsőleg teljes mértékben megértették egymást.

Mindenki azt hitte, hogy Gianeát egyáltalán nem érdekli a földi élet. De Marina látta, mégpedig napról napra világosabban, hogy ez egyáltalán nem így van.

Már nagyszerűen megértette a vendéglány arckifejezésének árnyalatait, de különösen tekintetének kifejezését. Lassacskán rájött, hogy Gianea egyszerűen eltitkolja az emberek előtt, a közömbösség álarca alá rejti a Föld iránti érdeklődését.

Gianea másfél év alatt beutazta az egész Földet. Látta a legszebb és legnagyszerűbb dolgokat. Látszólag mindez nem volt rá különösebb hatással. Sehol sem tartózkodott hosszabb ideig, sohasem gyönyörködött a művészeti alkotásokban, a természet szépségeiben. Elnézte egy percig, legfeljebb kettőig, aztán elfordult.

De amikor az észak-amerikai út után néhány hónappal Marina megpillantotta Gianea rajzát a Niagara-vízesésről ráébredt, hogy vendéglánynak elég egy futó pillantás ahhoz, hogy örökre emlékezetébe vésse a látottakat. A lezúduló víz fenséges látványát a legapróbb részletességgel örökítette meg, mintha Gianea agyában fényképfelvétel készült volna a vízesésről.

S ez így volt nagyon sokszor. Gianea mindenre emlékezett, semmit sem felejtett el.

Nem, ez nem lehetett közömbösség! Akkor hát külsőség és közömbössége minden iránt — földijeinek tulajdonsága, sajátságos hagyomány, a szokás diktálta kötelező viselkedési forma?

Talán ez is, de Marina, nem tudni, miért, nem akarta ezt elhinni. Az volt az érzése, hogy Gianea mégis „magára erőszakolja” a közömbösséget, úgy tesz, mintha nem érdekelné a Föld. Vajon miért csinálja ezt?

Marinában fokozatosan kezdett kialakulni és erősödni az a meggyőződés, hogy a világűrből érkezett vendéglány hajlamos a képmutatásra. Nemrégiben történt egy eset, amely mélyen felkavart mindenkit, és még jobban megerősítette Muratova feltevését.

Ott álltak a Poltava felé száguldó golyóexpressz vasúti átjárója előtt. Gianea váratlanul olyasmit kérdezett, ami nyilvánvalóan azt bizonyította, hogy nemcsak a múltját, hanem a jelenét is titkolja az emberek előtt.

Honnan tudhatta Gianea, hogy Marinának bátyja van? Mi több: tudta, hogy a golyóexpressz-pálya formája Viktor Muratov konstrukciója.

Gianea csupán Marinával beszélgetett. Mindazt, amit másoknak mondott, és neki mondtak, Marina tolmácsolta. Miután a vendéglány nem beszélt egyetlen földi nyelven sem, egyáltalán nem tudhatott Viktor Muratov létezéséről. De váratlanul kiderül, hogy igenis tud. És nemcsak róla.

A hír igen fontos volt, és előre nem látható következményeket vont maga után. Véletlenül szólta el magát Gianea? Vagy talán szándékosan akarta megmutatni tájékozottságát az embereknek? Ez a fontos kérdés nyomban felmerült az űrhajózási intézet tudományos tanácsa előtt.

Gianea véletlenül-e vagy szándékosan, de felfedte, hogy legalábbis egy földi nyelvet ismer. Korábbi gyanújuk tehát beigazolódott: Gianea valóban azokhoz tartozik, akik a Föld közelébe küldték a felderítő holdakat. Ha pedig így van, akkor más is valószínű: földijei jártak már a Földön. De volt még egy egyszerűbb magyarázata is: Gianea magától, minden segítség nélkül tanulta meg a földi nyelvet.

Nagyon fontos volt kideríteni, hogy Gianea melyik nyelvet ismeri. Muratovát bízták meg ezzel.

Gianea szerette nézegetni a lapokat. Hoztak is ki mindenfélét. Azt gondolták, hogy az illusztrációk érdeklik.

Ekkor felvetődött az újabb kérdés: mely lapokat kedveli leginkább Gianea?

Gianea tudta, hogy az a férfi, aki a golyóexpressz pályájának új formáját javasolta, — útitársnőjének a bátyja. Tehát valamelyik lap cikkében lehetett róla szó.

A cikket nagyon rövid idő alatt megtalálták. A golyóexpresszről szólt, és megemlítette, hogy Viktor Muratov Marina Muratovának, Gianea barátnőjének és tolmácsának az édes bátyja. Nyilván ezt a cikket olvasta el Gianea.

A lap spanyol nyelvű volt.

A Nyelvtudományi Intézetben megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Már rég sejtették, hogy Gianea nyelvében a szavak hangzása és a mondatszerkezet hasonlít valamelyik földi román nyelvhez. Most aztán többé semmi sem volt kétséges. Bármilyen furcsa véletlennek is tűnt, de az ismeretlen bolygón élő emberek (talán nem is valamennyien, csak az a részük, akikhez Gianea is tartozott) a spanyolra nagyon hasonlító nyelven beszéltek.

Ez a második hír sokkal szenzációsabb volt, mint az első.

Sok minden kiderült. Gianea nem tanulhatta meg „véletlenül” éppen ezt a nyelvet, amely a legjobban hasonlított az anyanyelvére. Már azelőtt is beszélte, még mielőtt megjelent volna az emberek között.

Ebből pedig természetszerűleg adódott a második következtetés: Gianea és azok, akik a felderítő holdak gazdái voltak, ugyanahhoz a néphez tartoztak! A talányból valóság lett.

Az emberek szerint egy másik világ lényei még sohasem látogatták meg a Földet. Kiderült, hogy tévedtek. Nem tudni, mikor, de Gianea földijei jártak már a Földön, méghozzá elég hosszú időt töltöttek itt. Volt idejük megismerni és megtanulni a földi nyelvet.

Spanyolul nemcsak a Pireneusi félszigeten beszéltek, hanem Mexikóban, a közép-amerikai köztársaságokban, az egy Brazília kivételével egész Dél-Amerikában is. A jövevények űrhajója biztosan ott ereszkedett földre. Akkor hát az ő és a földiek nyelvének a hasonlósága szerencsés véletlen lehetett.

Minden valószínűség szerint a „vendégek” nagyon rég jártak a Földön. Ha az utóbbi századokban lettek volna itt, feltétlenül tudomást szereztek volna róluk az emberek. Könnyű volt leszállítani az űrhajót, elrejteni az emberek tekintete elől, összekeveredni a ritkán előforduló városok és települések lakosaival, megtudni mindent, amit akartak. S ugyanilyen észrevétlenül elhagyni a Földet.

Mivel vonhatták volna magukra a figyelmet a Gianeához hasonló emberek? Bőrük színének zöld árnyalatával? Ezt könnyen eltüntethették festékkel vagy hosszú napozással. Szemük szokatlan formájával? Lehet, hogy ezt észrevették, de ez már nem annyira feltűnő, hogy az emberek különösebben felfigyeltek volna rá, vagy felkeltette volna gyanújukat.

Ilyen váratlanul tárult fel a Gianeát körüllebegő titkok egyike.

Marina Muratova jól beszélt spanyolul. Nagy volt benne a kísértés, hogy hirtelen spanyolul szóljon Gianeához, váratlanul lecsapjon rá, de Marinának azt tanácsolták, hogy ne tegye ezt. Ha a vendéglány mégsem szándékosan tette fel kérdését, hanem csak elszólta magát, akkor a legjobb úgy tenni, mintha nem vettek volna észre semmit. Ha meg szándékosan tette fel, akkor annál inkább nem szabad erőltetni a dolgot. Hadd döntse el maga Gianea, mikor akar beszélni róla.

3

Viktor Muratov ezekben a napokban nyakig volt munkával, és semmit sem tudott azokról a hírekről, amelyek az egész Földet foglalkoztatták. Sürgősen behivatták az egyik számító központba, amely összeköttetésben volt Jean Leguerier expedíciójával, és a Hermész mozgását ellenőrizte.

Előre nem látott bonyodalom támadt. Az aszteroid útközben egy nagy testtel, eddig még ismeretlen kisbolygóval találkozott. A lokációs műszerek és a graviométerek idejekorán leadták a figyelmeztetést, és az összeütközést sikerült elkerülni. Ámde a Hermész röppályája megváltozott. Ki kellett korrigálni az útvonalat.

Legueier és Weston maguk végezték el a számításokat, és továbbították a Földre. Ezek egyeztek a számítóközpontban végzett számításokkal. Most még egy negyedik, végső próbára volt szükség. Ilyen esetekben régi szokás szerint a számításokat négyszer megismételték.

Muratov, ha belemerült a munkába, mindig kikapcsolt tudatából minden mást. Amikor pedig befejezte a munkát (negyedszer is ugyanazt az eredményt kapta), már kevés ideje maradt, és sietve elindult Poltavába.

Lenyűgözte Szelena monumentalitása. Sokkal nagyobb volt Poltavánál, jóllehet csak elővárosának számított. Mesébe illő gyorsasággal, öt év alatt nőtt ki a földből.

A gyűrű alakú Szelena közepén terült el a hatalmas rakétatér.

A körforgalmú vecsebusz végigvitte Muratovot az egész városon. Megfeledkezett az időről, türelmetlenségéről, egyszóval mindenről. A látvány teljes figyelmét lekötötte. Minden fordulóban szebbnél-szebb és fenségesebbnél-fenségesebb épületek tárultak a szeme elé. A házak levegőseknek látszottak, a rengeteg növény kiemelte könnyed vonalaikat, a hatalmas ablakokat elárasztotta a napfény.

E csodálatos városnak a lakói is mások voltak, mint a többi városban. Minden csupa fény, csupa ragyogás.

„Feltétlenül ide költözöm — gondolta Muratov. — Lakni kell ebben a szép városban. Bizonyára a munka is gyorsabban megy majd itt.”

Légitaxin érkezett a rakétatérre. Az óriási betonmezőn zajlott az élet. Ide-oda cikáztak a gyors szolgálati gépek, lassan, komolyan kúsztak az irgalmatlanul nagy tartálykocsik, röpködtek az apró szárnyas gépeken az ügyeletes gépészek, szabályozók, diszpécserek. Messze, a mező közepén csillogtak a napfényben a belföldi és az összekötő rakéták. A bolygóközi űrhajók nem szálltak le a rakétatéren. Ezek az utasaikat nagy magasságban, az atmoszférán túl tették ki, vagy vették fel.

A rakétatér épületében Muratov rengeteg embert pillantott meg. A következő percben Stoneba ütközött. A tudományos tanács elnöke megörült Muratovnak — rég nem látták egymást —, és kezet szorított vele.

— Szóval — mondta Muratov — megint semmi!

— Hát igen, sajnos — sóhajtotta Stone.

A hatodik holdexpedícióról volt szó. Mind a ketten tudták már, hogy az expedíció ismét dolgavégezetlenül tért vissza. Semmi nyomát nem találták a Holdon a felderítő holdaknak, sem telepüknek.

— Ez az utolsó — tette hozzá Stone. — Nincs értelme folytatni a keresést, amíg nem tudunk meg valami újat.

— Figyelem! — hangzott fel a bemondó hangja. — Beszállás a Marsra induló rakétába!

Az előcsarnok alaposan kiürült. Ekkor Muratov váratlanul megpillantotta Marinát és Gianeát. Az egyik automata kioszk előtt álltak, és élénken beszélgettek. A mellettük elhaladó emberek lopva kíváncsi pillantásokat vetettek rájuk.

— Vajon miért jött ide? — kérdezte Stone, s tekintete követte Muratov pillantását. — Úgy látszik, Gianeát nagyon érdeklik a Holdon végzett kutatásaink.

— Honnan tudhat róluk?

Stone csodálkozva nézett társára.

— Hogyhogy — kiáltott fel —, ön semmiről sem tud?

— Miről kellene tudnom?

— Nem olvasta a lapokat, nem hallotta a rádióadásokat?

— Nem — felelte Muratov. — Nem értem rá. Jól tudja, mivel voltam elfoglalva.

Muratov lenyűgözve hallgatta Stone elbeszélését. Ez aztán a hír! Gianea spanyolul tud. Hihetetlen!

— Most már érti? — kérdezte Stone.

— De még mennyire! Méghozzá azt, hogy egész tervem dugába dőlt!

— Miért? — Stone ismerte Muratov elgondolását. — Inkább ellenkezőleg, a segítségére lesz. Csakhogy nagyon óvatosnak kell lennie.

— Erről van szó! Márpedig ez azt jelenti, hogy teljesen új tervre van szükség.

— Gianeának nem kell tudtára adni, hogy ismerjük a titkát. Én azt tanácsolnám önnek, hogy csak úgy véletlenül, egy alkalmas pillanatban Gianea jelenlétében spanyolul szóljon a húgához. Méghozzá Gianeát érdeklő témáról. Érdekes és fontos megtudni, hogyan reagál majd rá.

Muratov félénk pillantást vetett Gianeára. Alig harminc lépésnyire állt tőlük.

— Nagyon hangosan beszélünk — súgta oda Stone-nak. — Gianea hallása rendkívül kifinomult.

— Nem spanyolul beszélünk.

— Hátha ezen a nyelven is ért. Azok után, amiket ön mondott, már semmiért sem kezeskedem.

— Hát bizony, igaza van.

Az előcsarnokba újabb utasok érkeztek, s ez a tömeg elszigetelte őket a két lánytól. Stone az óráját nézte.

— Tizenkét perc múlva itt kell lennie a hatodiknak — mondta aztán. — Menjen oda hozzájuk.

— Azt hiszem, Gianea nem szívesen áll velem szóba.

— Aligha. Húga elárulta, hogy Gianea tegnap ismét érdeklődött ön iránt.

„Jól sejtettem — gondolta Muratov. — Nem véletlenül rajzolta le a Hermesz-beli tájat.”

— Rendben van — mondta. — Megyek! Lesz, ami lesz.

Ám Marina és Gianea már nem voltak előbbi helyükön.

Valahová elmentek. Muratov a keresésükre indult. Gianea reggel óta ideges hangulatban volt. Ez jól látszott minden mozdulatán, hangján, arckifejezésén. Marina látta, hogy valamin töpreng.

Reggeli után váratlanul azt kérte, mutassák meg neki Szelenát. Ám a kérés egyáltalán nem lepte meg Marinát. Már rég várta, mert tudta, hogy éppen a hatodik holdexpedíció készteti majd Gianeát, hogy ide látogasson. Most már nem volt csodálatos a tájékozottsága.

Tegnap egy váratlan kéréssel lepte meg Marinát: leutazik- e bátyja Poltavába? Nem tette hozzá: „.a hatodik fogadására” — de nyilván erre gondolt.

Marina azt felelte, hogy Viktor itt lesz. Talán nem is annyira a holdexpedíció érkezése, mint inkább a Viktorral való közeli találkozás hozta oly erős izgalomba Gianeát?

Marina nyomban közölte a dolgot Stone-nal. A tudományos tanácsban nagy megelégedéssel fogadták a hírt. Gianea kérdése feljogosította őket annak feltételezésére, hogy a lány hajlandó „megmutatni lapjait”. A golyóexpressz vasúti átjárója előtt nem szólta el magát, hanem szándékosan adta tudtukra, hogy sok mindent tud, amit, ha nem beszélné a földi nyelvet, nem tudhatna.

De akkor miért nem vallja be? Úgy látszik, még mindig tart valamitől.

Marinának azt ajánlották, hogy a második „őszinteségi” megnyilvánulását éppúgy fogadja, mint az elsőt: tegyen úgy, mintha semmit se vett volna észre.

4

Gianea Szelenában elgondolkozó és szórakozott volt. Igyekezett minden iránt érdeklődni, amit megmutattak neki, s ez mindennél jobban azt bizonyította, hogy elvesztette lelki egyensúlyát.

Marina híven követte a viselkedésére vonatkozó tanácsot. Azt javasolta hát, hogy akkor térjenek vissza Poltavába. amikor már éppen indulniuk kell a rakétatérre, ha Gianea valóban fogadni akarja a hatodik expedíciót.

Azt várta, hogy Gianea most már kénytelen lesz egyenes választ adni. Ám a vendéglány megtalálta a természetesen hangzó feleletet.

— Azt mondtad, hogy a város gyűrűként veszi körül a rakétateret — mondta. — De magát a várost nem mutattátok meg nekem. Ha már itt vagyunk, mutasd meg.

„Kivágta magát! — gondolta Marina bosszúsan. — Micsoda különös makacsság!”

Vecsemobilon utazták be Szelenát. Marina megfordította a kormányt, és a kocsi máris a központ felé robogott. Gianea érthetetlen izgalma fokozódott. Arca lángolt, szeme lázasan csillogott. Marina több kérdését felelet nélkül hagyta. Annyira leköthették saját gondolatai, hogy semmit sem hallott.

De amikor beléptek a rakétatér épületének előcsarnokába, Gianeát mintha kicserélték volna. Felélénkült, és elhalmozta Marinát kérdéseivel. Arca megszokott színűvé vált, és csupán szemének csillogása mutatta, hogy izgalma még mindig nem múlt el.

És ekkor (Marina nem hitt a fülének) Gianea megkérdezte:

— Hány ember vett részt a hatodik holdexpedícióban?

— Honnan tudsz erről az expedícióról? — kérdezte meg végül Marina, és merőn nézett barátnőjére.

Gianea egyáltalán nem jött zavarba.

— Hisz te magad beszéltél róla — felelte szenvtelenül.

Ez nyilvánvaló hazugság volt, mert ilyesmiről soha szó sem volt. Marina jól emlékezett rá. „Szóval Gianea nemcsak képmutatásra, hanem hazugságra is képes!” — gondolta.

— Nem emlékszem rá — mondta hangosan —, hogy valaha is beszéltem volna neked a hatodik holdexpedícióról. Különben miért érdekelhetne téged?

Választ nem kapott.

— Megvárjuk a hatodik expedíció érkezését? — kérdezte Marina, mintha mi sem történt volna.

— Igen — felelte Gianea.

Ezzel a kurta szóval beismerte, hogy a hatodik expedíció miatt érkezett Poltavába. Tudnia kellett, hogy Marina ismeri szavainak értelmét. De mégsem félt tőle.

„Legfőbb ideje! — gondolta Marina. — Ismerni egy nyelvet, és nem beszélni rajta, nagyon nehéz. Gianea bizonyára vágyott már egy kis szabadabb beszélgetésre. Másfél évig játszani egy szerepet, több mint sok.”

— Jó napot! — hangzott fel mögöttük.

Gianea oly hirtelen fordult meg, hogy többé nem volt kétséges: megismerte a másfél évvel ezelőtt hallott hangot. Az öröm beragyogta arcát.

— Végre! — mondta őszintén, és kezét nyújtotta Muratovnak. — Miért nem jelentkezett oly sokáig? Többször is szóltam emiatt Marinának.

Néhány nap alatt Gianea, mintha csak meg akarná jutalmazni a földi embereket hosszú hallgatásáért, szédületes gyorsasággal tárulkozott fel.

Muratov megértette szavait.

— Nem volt időm — felelte a megfelelő szavakat keresgélve. — Nagyon örülök, hogy láthatom.

Marina elmosolyodott kiejtésén.

Gianea nem mosolygott. Nem eresztette el Viktor kezét, és ugyanazzal a merev tekintettel nézett a szemébe, mint akkor ott, a űrhajó kijárati kamrájában, amikor kérdezni vagy mondani akart valamit. És hallgatott. De tudta, hogy Muratov érti a nyelvét. Mi akadályozhatta abban, hogy kérdezzen?

— Sajnálom — mondta Muratov, miután nem bírta kivárni a lány szavait —, hogy már előbb nem teljesíthettem kívánságát.

Miután eszébe jutott Stone tanácsa, és egyébként is nehezen találta meg a megfelelő szavakat, néhány spanyol szót kevert a mondatába. Gianea nem kérdezősködött, és arcáról nem lehetett leolvasni, csodálkozik-e azon, hogy Muratov spanyolul beszél, vagy se.

— Járt nálunk?

Muratov tudta, hogy a lány ezen Poltavát értette. „Meg akarja kérdezni, láttam-e a rajzát az albumban” — gondolta a férfi.

— Igen, jártam.

Gianea eleresztette a kezét.

A bemondó közölte, hogy földet ért az összekötő rakéta, amely a Holdról visszajött űrhajótól érkezett. Ez volt az az űrhajó, amelyet éppen vártak: a hatodik holdexpedíció.

Marina lefordította a közleményt Gianeának.

— De te még nem válaszoltál nekem arra a kérdésemre — szólalt meg a vendéglány —, hány ember vett részt ebben az expedícióban?

— Tizennyolc.

— Csak ők jöttek vissza? Más utasok nincsenek az összekötő rakétában?

Az „összekötő rakétában” szavakat Gianea spanyolul mondta.

Marina még spanyolul nem mert válaszolni, Stone azt ajánlotta neki, hogy nagyon óvatos legyen. Gianea a két szót véletlenül is kiejthette spanyolul, hogy maga sem vette észre.

— Nem tudom — felelte Gianea nyelvén. — Azt hiszem, más utasok nincsenek benne. Ez az expedíció számára fenntartott külön űrhajó.

Gianea kitartása egyre jobban elcsodálkoztatta Marinát. Miért kell tudnia ilyen részleteket?

Az összekötő rakéta az épület közelében ért földet. Eléje tolták a lépcsőt, és az utasok egymás után szálltak ki a rakétából. Jól lehetett látni őket.

— Mindjárt visszajövök — mondta Muratov. — Itt várjanak meg.

Szergej elé sietett.

Marina észrevette, hogy Gianea számolja magában a rakétából kiszálló utasokat. Amikor az utolsó, tizennyolcadik is kiszállt, látható megkönnyebbültséggel felsóhajtott. Úgy látszik, a másik világból származó lányt az nyugtalanította: visszatértek-e valamennyien a Holdról.

Furcsa! Csupán azért jött volna ide, hogy saját szemével győződjék meg erről?

Muratov és Szinyicin félúton találkoztak, összeölelkeztek.

— Szóval, megint semmi? — kérdezte Viktor.

— Amint látod! — felelte Szergej elégedetlenül.

— Miért volnék köteles leolvasni ezt az arcodról?

— Tudhatnád. — Szinyicin nem mosolygott barátja tréfáján. Arca továbbra is komor volt.

Muratov figyelmes pillantást vetett barátjára.

— Stone azt mondta, hogy ez az expedíció az utolsó.

— Tudom, de nem értek egyet vele.

— Gianea is eljött a fogadásotokra — mondta Muratov, és biztos volt abban, hogy szavai meglepik Szinyicint.

De tévedett. Szergej arca semmit sem tükrözött a hír hallatára.

— Miért volt erre szüksége? — kérdezte közömbös hangon, mint aki választ sem vár.

— Titokzatos eset. — Muratov röviden elmesélte a Gianeával kapcsolatos utóbbi eseményeket.

Szinyicin továbbra is közömbös maradt.

— Ezen érdemes elgondolkodni — mondta aztán. — Tudod mit, Vitya? Ne beszélj nekem Gianeáról. Felingerel már nevének puszta említése is. Nem ismerem hallgatásának okát, de ha arra gondolok, hogy csak egy szavába kerülne.

Stone lépett hozzájuk.

— Hol szálltál meg? — kérdezte Szinyicin sietve. — Aha! Ma este nyolc felé felnézek hozzád. Akkor majd részletesen elbeszélgetünk mindenről. De most, bocsáss meg, de nincs időm.

Muratov távozott.

Marina és Gianea beszélgetése, amit néhány perccel ezelőtt hallott, kétségbevonhatatlanul azt bizonyította, hogy Gianeát érdeklik a holdexpedíció eredményei, hogy nem véletlenül érkezett Szelenába éppen ma.

Mindent tud már!

Lassan odasétált a két lányhoz. Ekkor egy váratlan gondolat villant meg agyában, és egy pillanatra megtorpant: „Mi lenne, ha egyenesen feltenném a kérdést Gianeának?”

Érezte, hogy hiába töpreng, úgyis döntött már. Nincs oly erő, ami visszatarthatná, és nincs is értelme tovább várni. Stone és a tudományos tanács rendkívül óvatosak. Mi baj történhet? Legfeljebb annyi, hogy nem válaszol.

„Eh! Lesz, ahogy lesz!” — gondolta.

— Gianea! — Muratov az izgalomtól észre sem vette, hogy spanyolul beszél. — Nagyon kérem, válaszoljon egy kérdésemre. Nagyon fontos valamennyiünk számára, de különösen az én számomra. Felelnie kell, ha a barátomnak tartja magát. A honfitársai által hozzánk küldött mesterséges holdak most a Holdon tartózkodnak?

Marina a legnagyobb zavarban, de titkolt örömmel hallgatta ezt a váratlan kérdést. Bátyja határozottan és egyszerűen vágta ketté a gordiuszi csomót.

Gianea lehajtotta fejét. Megértett mindent, amit Viktor mondott, és nem is titkolta, hogy megértette. Látszott rajta, hogy vívódik.

Végre, amikor felemelte fejét, és Viktorra pillantott, a férfi látta, hogy a vendéglány hosszúkás, sötét szeme könnyes. Soha senki nem látta még Gianeát sírni.

— Igen — felelte alig hallhatóan.

Muratov torkát az izgalom fojtogatta. Fellélegzett.

— Miért hallgatott eddig? — kérdezte, s hangján még mindig érezhető volt az izgalom. — Hiszen tudja, milyen fontos ez nekünk.

A lány még halkabban válaszolt.

— Féltem. Rég meg akartam mondani, de maga csak nem jött. Most azonban már nem félek. Rég tudom, hogy Riageának igaza volt. Tönkretettem magam, de magukat megmentem.

5

A titokzatos felderítő holdak felkutatására induló hetedik expedíció gyorsan összeállt. Most aztán oly nagyon kellett sietniük, mint még eddig soha. Ott, a rakétatéren, a hosszú és gyötrő hallgatás után, Gianea mondott még néhány szót, amelyek az űrszolgálat számára rendkívül fontosak voltak.

Miután Gianea válaszolt — nyilván a maga számára is váratlanul — Muratov kérdésére, gyorsan el akart utazni. Valószínűleg félt Viktor további kérdéseitől, s talán már megbánta őszinteségét. Rosszkedvű és nagyon izgatott volt.

Muratov kikísérte őket a vecsemobilhoz. Tudta, hogy nem szabad újabb kérdéseket feltennie: többé egyikre sem fog válaszolni. Pedig nagyon szerette volna, és igen fontos lett volna feltennie ezt az egyetlen, de rendkívül fontos kérdést.

S ekkor Gianea magától megszólalt, s elmondta azt, amit Muratov éppen meg akart tőle kérdezni.

Már a kocsiban ült, kezét nyújtotta Viktornak, és első ízben történt meg: mintha pirulva, szégyenlősen viszonozta volna a kézszorítását.

— Figyelmeztetnem kell magukat — mondta olyan halkan, hogy Viktor alig hallotta meg. — Legyenek nagyon óvatosak. A mi. (hosszú szót mondott anyanyelvén, amely nyilván a „holdakat”, vagy a felderítő holdaknak egy másik, sokkal találóbb nevét jelentette) veszélyesek. Nem szabad megközelíteniük. Pusztítsák el őket!

Hátradobta magát az ülésen, és behunyta szemét. A szenvedés ráncai kiültek ajka körül, és egész arca mintha megöregedett volna.

— Menjünk már! — súgta oda Marinának.

A vecsemobil elrobogott. Viktor egyedül maradt.

Sokáig nézett a kocsi után. Szíve lecsillapodott, és egyenletesebben vert.

Teljes siker! Felbecsülhetetlen eredménnyel járt a meggondolatlan és kockázatos roham. A mesterséges holdak a Holdon vannak, és Gianea maga tanácsolja, hogy a közelükbe sem menve, semmisítsék meg.

Muratov elindult, hogy megkeresse Stone-t.

A tudományos tanács elnöke és a hatodik expedíció részvevői még nem hagyták el az épületet. Valamennyien örömmel és csodálkozással fogadták Muratov közlését.

Néhány óra múlva Muratov hosszasan beszélt rádiófonon a húgával. Marina elmondta, hogy Gianea nyomban hazaérkezésük után lefeküdt, s megkérte, ne háborgassák.

— Nyugodtnak, de nagyon komornak látszik. Valami aggasztja, s nincs tőle nyugalma. Azt hiszem, megbánta, hogy levetette álarcát.

— Milyen nyelven beszél hozzád? — kérdezte Muratov.

— Az anyanyelvén, mint mindig. Én meg nem merek spanyolul szólni hozzá.

— Nem is kell. Rövidesen saját maga szólal meg spanyolul. Meglátod!

— Gianea el akar ma utazni.

— Hová?

— Mindegy neki, csak minél messzebbre innen.

— Megértem. Gyötrődik, mert megszegte hazájának törvényeit. De hisz magad is hallhattad, amikor azt mondta, hogy már rég őszinte akart lenni, és ennek csak az én távollétem volt az akadálya. Mivel magyarázod ezt?

Marina nem felelt rögtön.

— Talán szerepe van ebben kettőtök hasonlatosságának.

— Ebből oda lehet kilyukadni, hogy Gianea szeret engem. — Muratov elmosolyodott, mert eszébe jutott Szergejjel folytatott vitája a rakétatér épületében.

— Lehet, hogy így van — felelte Marina komolyan.

— Ostobaság! Egyszer majd megtudjuk, miért viselkedett velem oly különösen. Ez Gianea újabb rejtélye. Szóval, ma elutaztok?

— Igen. Azt javasoltam neki, hogy látogassuk meg a Japán szigeteket, ahol még nem járt. És első ízben történt meg, hogy Gianea nem utasította vissza a légi utazást. Nyilván már alig várja, hogy minél előbb elhagyja ezt a helyet.

— Hát akkor — mondta Muratov — szerencsés utat! De még volna néhány szavam hozzád. Megsúgom neked, hogy Gianea rövidesen ismét említeni fog engem. Ha már egyszer megszólalt, mindent el szeretne mondani.

Kikapcsolta a rádiófont.

Még aznap este levelet kapott. Gianea írta. A borítékban talált cédula elárulta, hogy Gianea a levelet a rakétatérre való indulásuk előtt írta.

„Teljesen megnyugodott — írta Marina. — Megszokott módon viselkedik, tréfálkozik, és végleg áttért a spanyol nyelvre. Fesztelenül beszél, mintha világéletében csak spanyolul beszélt volna. Ezen nagyon csodálkozom. És te? Ugye furcsa? Nemigen vagyok megelégedve, és ezt közöltem Gianeával. Megértette az okát, és megígérte, hogy mindennap nyelvórát fog adni nekem. Úgy látszik, nagy lendülettel akar hozzáfogni. Végre!”

Gianea levele rövid volt:

„Viktor! — írta a vendéglány. — Maga arra késztetett, hogy többet mondjak, mint amennyit akartam. Nem bántam meg, csak egytől félek: nem túl késő-e? A földi emberek nem érdemlik meg azt a sorsot, amit tartogatnak számukra. Engem eskü kötött, amit megszegtem. Számomra ez annyit jelent, hogy örökre itt kell maradnom a Földön. De én nem is akarok visszatérni, még akkor sem, ha lehetségessé válna számomra. Kimondtam a szavakat, és ki kell egészítenem őket, mert különben nem sokat ér velük. Az, amit maguk keresnek, láthatatlan a földi emberek szemének. Ezt Riagea szavaiból tudom. Hogy mit kell tenniük, nem tudom. Gondolják ki maguk.

Gianea.”

„Most aztán mindent tudunk” — gondolta Muratov.

Éppen harmadszor olvasta a levelet, amikor megérkezett Szergej.

Húsz perc múlva pedig Stone lépett be Muratov szobájába. Sem ő, sem Szinyicin nem beszélt spanyolul. Muratov lefordította nekik Gianea levelét.

— Ez előrelátható volt — mondta Szergej. — Hogy a felderítő holdak láthatatlanok, azelőtt is tudtuk. De úgy látszik, hogy telephelyük is láthatatlan.

— Lehet. Ez a magyarázata annak, hogy sehogyan sem tudunk a nyomára bukkanni — mondta Stone. — A talaj mélyében keressük, az meg talán a felszínen áll. A Ticho- kráter körzetében nagyon sok a mély és széles szakadék, megközelíthetetlen plató, hegyvidéki völgy. Ezek között bárhol elhelyezhették telepüket.

— A Holdon nincs csapadék, nincs szél — tette hozzá Szergej. — A meteoritokon kívül semmi más nem tehetett kárt a berendezésben.

— Akkor a telepet esetleg áttetsző vagy szintén láthatatlan tető fedi. Egy világos — mondta Stone —, ott kell keresni, ahol mi helyeztük volna el telepünket, ha az ő helyükben vagyunk.

— Van egy újabb gondolatom — szólalt meg Muratov rövid hallgatás után. — Lehet, hogy a mesterséges holdak csupán a mi szemünknek láthatatlanok, ahogy azt Gianea írja, de nem lehetnek teljesen áttetszőek. Emlékeztek, a „Tyitov”-on mindnyájan láttuk, hogy a mesterséges hold eltakarta előlünk a csillagokat, amelyek mögötte voltak? Ebből ezt a logikus következtetést vonom le: a telep úgy fekszik, hogy mögötte olyan tárgy van, amit a Nap soha nem világít meg. De az is lehet, hogy az egész — holdárnyékban fekszik.

— Igazad van, Viktor! — kiáltott fel Szinyicin. — A holdárnyék — teljes sötétség. Az igaz, mi befényszóróztuk az ilyen helyeket a megközelíthetetlen platón és szakadékokban. De ezt csupán azért tettük, mivel azt tartottuk, hogy a telep feltétlenül a holdtalaj vagy a hegyikőzet mélyében rejlik. Emiatt előfordulhatott, hogy észre sem vettük.

— A holdtalaj méhét átkutattuk — mondta Stone.

— Ezután kizárólag csak a holdfelszínen fogjuk keresni a telepet. A hetedik expedíció két nap múlva indul a Holdra.

Muratov mindössze néhány másodpercig habozott.

— Ha lehet, vigyenek magukkal — mondta.

Stone állta a szavát. A hetedik holdexpedíció nehéz és bonyolult előkészítését két nap alatt pontosan befejezték. A Jurij Vereszov parancsnoksága alatt álló űrhajó a pireneusi rakétatéren várta utasait.

Muratov a start előtti napon érkezett meg. Mindenkinél rosszabbul volt felkészülve a munkára, és hogy ne zaklassa folytonos kérdéseivel az expedíció tagjait, megkérte Vereszovot, ismertesse meg a kutatás technikájával s a telep megsemmisítésének módszerével.

Vereszov készségesen segített neki. Reggel leültek dolgozni, és késő estig szorgalmasan folytatták a munkát.

Fél tizenkettő volt, amikor Muratov fáradtan hátradőlt a széken, és így szólt:

— Most már én is segíteni tudok valamiben. Mindenesetre tudni fogom, mi micsoda. Köszönöm, Jurij!

— Nincs mit, feküdj le, és aludd ki magad jól. Az út nagyon érdekes lesz. Jó éjt!

Muratov egyedül maradt.

— Akkor hát.aludjunk — mondta hangosan, és elégedetten, azzal jólesően kinyújtózott.

Váratlanul kopogtak ajtaján. Halk, óvatos kopogás volt. Úgy látszik, hogy aki az ajtóban állt, nem tudta biztosan, alszik-e Muratov vagy sem.

— Szabad!

A következő pillanatban döbbenten ugrott fel. Semmit nem értett; az ajtóban Gianea állt.

Úgy tudta, hogy a leány a Japán szigeteken tartózkodik. Tegnap este beszélt Marinával rádiófonon, s megkérdezte tőle, hogy érzi magát, mit csinál a vendéglány. Marina egyetlen szóval sem említette, hogy a Pireneusi félszigetre utaznak, ellenkezőleg, azt mondta, hogy Gianea hosszú időt szándékszik Japánban tölteni. És most itt van!

Muratov gyorsan nyugalmat erőszakolt magára, és beljebb invitálta Gianeát.

A lány a kezét nyújtotta, ismét viszonozta kézszorítását, és fesztelenül helyet foglalt. Úgy látszik, nem talált semmi különöset váratlan megjelenésében.

Egyedül volt, Marina nélkül.

— Fél órával ezelőtt repültem ide — szólalt meg a lány. — Könnyen megtudtam, hol lakik.

Spanyolul beszélt.

— Miért jött egyedül? — kérdezte Muratov.

— Nincs szükségem tolmácsra, ha magával akarok beszélni — felelte Gianea egyszerűen. — Marina elfáradt, és sikerült rábeszélnem, hogy eleresszen. Elvégre hozzá kell már szoknom, hogy kísérő nélkül közlekedjem itt a Földön! Egész életemet itt fogom leélni.

E szavaknál keserű árnyék vonult át arcán. Gianea megrázta fejét.

— Máris megyek — mondta. — Késő van, s magának pihenni kell az űrrepülés előtt. Ide pedig azért jöttem, mert magukkal akarok menni.

— Velünk? — kiáltott fel Muratov. — Miért?

Önkéntelenül, a csodálkozástól tört ki belőle a kérdés. Már értette Gianea szándékát. — Segíteni akar nekünk megtalálni a felderítő holdakat?

— Furcsán nevezi őket. De a tőlünk kapott nevüket nem lehet lefordítani a maguk nyelvére. Igen, segíteni akarok maguknak, és módomban is van ezt megtenni. Marina be tudta bizonyítani nekem, hogy ez kötelességem. Következetesnek kell lenni — ismételte Marina szavait. — Az, amit meg akarnak találni, és amit mielőbb meg kell találniuk, láthatatlan a maguk számára, de nem az én számomra. A mi szemünk jobban lát, mint a maguké. Ezt én már rég tudom. Tehát magukkal visznek, vagy nem?

— Természetesen magunkkal visszük. Sőt, örömmel. Máris közlöm kívánságát Stone-nal.

Gianea felállt.

— Köszönöm, Gianea — mondta Muratov. — Köszönöm. Nagyon örülök, hogy így megváltozott.

— Ezt már sokkal hamarabb is megtehettem volna. Ebben maga a hibás, Viktor. Nem kellett volna kerülnie engem.

Muratov nem tudta, mit válaszoljon erre a kijelentésre.

6

A hetedik expedíció tagjai örömmel fogadták be maguk közé Gianeát. Ez nagyon megnövelte a siker esélyeit még akkor is, ha nem ismeri a telep pontos helyét. Hisz ő mondta, hogy meg tudja látni az emberek számára láthatatlan telepet.

Muratovnak Gianeával folytatott beszélgetése és az űrhajó startja között nem sok idő telt el, csupán egy éjszaka, de a „felfedezés” híre máris bejárta az egész világot. Már reggel közzé tették neves tudósok nyilatkozatát Gianea látásáról. Nagy részük úgy vélte, hogy a lány látja, akárcsak a fény, a spektrum infravörös részét is.

Ha ez a feltevés igaznak bizonyul, Gianea egy sajátságos, élő infravörös képernyő szerepét töltheti be az expedícióban. Egy ilyen „ernyő” természetesen megbízhatóbb minden műszernél.

Marina Muratovának felajánlották, hogy kísérje el Gianeát.

— Egyáltalán nincs rám ott szükség — felelte a lány. — Gianea tud beszélni Viktorral. Ezenkívül az expedíciónak még három tagja beszél spanyolul. Miért kell maguknak egy felesleges ember?

Muratov rádiófonon beszélt a húgával, és megtudta tőle annak a beszélgetésnek a részleteit, amely Gianeának azt a gondolatot adta, hogy személyesen vegyen részt a Holdexpedícióban.

— Lépésének erkölcsi oldaláról beszélgettünk — mondta Marina. — Én igyekeztem meggyőzni, hogy honfitársainak tervét emberszeretetből „árulta el”. Úgy látszik, sikerült meggyőznöm. Nagy segítségemre volt hivatkozásom Riageára. Gianea óriási tisztelettel van iránta, és sokra tartja véleményét. Ez teljesen nyilvánvaló. Nem — felelte most Viktor kérdésére. — Gianea nem beszélt rá, hogy vele tartsak. Azt mondta, hozzá kell szoknia az önállósághoz, és nem bábáskodhatom örökké mellette. Valóban nem akarok veletek repülni. És örülök, hogy Gianea nem beszélt rá. Fáradt vagyok, s néhány napig egyedül akarok lenni.

A földi emberek először látták Gianeát földi ruhában.

Ha nem volna bőrének zöld árnyalata, szemének különös formája, ujjain élénkzöld köröm, sűrű, súlyos és smaragdszínben tündöklő haja, Gianea rendes földi nőnek tűnhetne.

A magas, mozgékony alakú vendéglány kissé a táncosnőkre emlékeztetett.

— Csak a kasztanyett hiányzik — tréfáltak az expedíció tagjai. — Tiszta spanyol nő!

Rengeteg ember kísérte ki Gianeát az induláshoz.

Muratov Gianea mellett állt a lépcső legalsó fokánál. Eszébe juttatta a lánynak azt a még nagyobb tömeget, amely másfél évvel ezelőtt ezer a rakétatéren fogadta érkezését.

— Én akkor semmit sem láttam — felelte Gianea. — Gondolataim egészen mással voltak elfoglalva.

— Mit várt akkor? — kérdezte Muratov abban a reményben, hogy ismét sikerül feltárnia egy titkot.

— Ezt úgysem érti meg — felelte Gianea.

Muratov hallgatott.

„Azt hiszem, drágám, te magad nem értesz semmit! — szerette volna mondani neki. — De nem baj, eljön az idő, amikor mindent megértesz.”

Hosszú, mély búgás — az indulás jele — szállt végig a rakétatéren.

Gianea gyengéden megölelte Marinát. (Nem bírta ki, és eljött, hogy elbúcsúzzék barátnőjétől.)

— Rövidesen újra látjuk egymást — mondta. — Velem leszel megint, ha visszatérek a Földre?

— Hát persze — felelte Marina. — Veled leszek, míg csak el nem kergetsz magadtól.

— Ez sohasem fog előfordulni.

— Akkor hát együtt öregszünk meg — nevetett Muratova.

— Az még messze van.

Milyen szívesen kihasználta volna Marina az alkalmat, hogy megkérdezze Gianeától, hány éves! De visszatartotta magát. Végig úgy kell viselkednie, ahogy azt előre megszabták neki. Gianeának mindent a saját kezdeményezéséből kell elmondania. Ez a taktika már bevált, ha nem számítjuk Viktor beavatkozását.

— Szerencsés utat, és sok sikert!

— Neked — felelte Gianea — és a földi embereknek. De nem nekem.

— Ismétlem, hogy tévedsz.

Gianea hallgatott.

Felhangzott a második búgás.

Az expedíció tagjai egymás után tűntek el a kijárati kamrában. Utolsónak Gianea lépett az űrhajóba.

A légmentesen záró ajtók becsukódtak.

Muratovnak feltűnt Gianea nyugalma. Ez nem volna, ha nem szokott volna hozzá az űrrepülésekhez.

— Gyakran hagyta el bolygójukat? — kérdezte.

— Bolygónkat? — ismételte meg a kérdést Gianea valami furcsa hangsúllyal.

— Bolygójukat.

— Igen, gyakran. Nálunk ez megszokott dolog. — Hangjának volt egy kis gúnyos színezete.

De hogy mire vonatkozott ez a gúny, a Földre vagy hazájára, Muratov nem tudhatta. Lehetséges, hogy egyikre is, másikra is.

Vereszov a Ticho-kráterbeli tudományos központ épületeinek közvetlen közelében szállt le űrhajójával. Nem félt, hogy kárt okoz bennük. A légkör hiánya ebben az esetben hasznos volt. Még a fékező motorok dübörgését sem lehetett hallani.

— Végre személyesen is eljött hozzánk! — mondta Stone- nak Tokarev professzor, a kráterbeli tudományos állomás vezetője. — Ideje már végezni ezzel a rejtéllyel!

— Éppen ezért jöttünk ilyen gyorsan, hogy végezzünk vele — felelte Stone. — Holnap reggel hozzáfogunk a munkához. Nem szabad késlekednünk. Maguknál minden kész?

— A terepjárókra gondol? Azok mindig készen állnak. Azokkal, amelyeket a hatodik expedíció hagyott itt, nyolc terepjáró és négy holdrakéta áll a rendelkezésére.

— Annyira nincs is szükségünk. A rakéták meg egyáltalán nem kellenek.

Tokarev bólintott.

— Igen — mondta —, tudom. Minden reménye… — alig észrevehető mozdulattal Gianeára mutatott.

— Pontosan így van — mondta Muratov.

Gianea az ablaknál állt. Úgy tűnt, hogy a magasból tűző Nap sugarai által beragyogott holdbéli táj érdekli. Az állomás környékén most dél volt.

Épp abban a pillanatban fordult meg, amikor róla beszéltek. Tekintetével megkereste Muratovot, s magához intette.

A férfi nyomban odament hozzá.

— A Földet látni lehet innen? — kérdezte Gianea.

— Nem, soha, — Messzi van innen a Déli-sark?

— Nem nagyon. Ez a hely a Földről látható holdkorong szélén van. A neve: Ticho-kráter.

— Nem hallottam a nevét — mondta türelmetlenül Gianea. — Engem más érdekel. Itt, ezen a helyen találkoztak azok az útvonalak, amelyeket kiszámított?

— Igen, itt — felelte Muratov csodálkozva. Nem várt ilyen kérdéseket Gianeától.

— Azt a helyet mindig látni a Földről?

— Mindig. A Hold mindig ugyanazt az arcát fordítja a Föld felé.

Muratovot elfogta az izgalom, kezdte már sejteni, hová akar kilyukadni Gianea a kérdéseivel. Csak nem?

Az expedíció spanyolul beszélő tagjai és az állomás két munkatársa lépett most hozzájuk. Valamennyien visszafojtott lélegzettel várták, mit mond Gianea.

— Akkoriban. — Gianea egy pillanatra elgondolkodott, mintha emlékeiben kutatna. — Kihallgattam egy beszélgetést. Riagea („Ismét ez a név” — gondolta Muratov.) azt mondta, hogy a mesterséges holdak — kissé gúnyosan ejtette ki ezeket a szavakat — azon a területen vannak, ahonnan sohasem látni a Földet. Hozzátette, hogy a terület egy hegygerinc lábánál kezdődik, nem messzire a Déli-sarktól. Az, amit látok — intett kifelé — hasonlít arra, amiről beszélt. Nem ott van-e az, amit keresnek?

— Azt mondta, hogy a telep a hegygyűrű belsejében fekszik? — kérdezte Muratov.

— Nem értem azt a szót, amit mondott.

— A telepet?

— Igen.

— Az a hely, ahol most a felderítő holdak tartózkodnak.

— Valami hasonló volt. Sőt, biztosan volt. Másképp honnan tudhattam volna, hogy a Holdon gyűrűhegyek vannak? Márpedig tudtam.

— Jól emlékszik arra, hogy Riagea pontosan így mondta: „azon a területen, ahonnan nem látni a Földet”?

— Igen, jól emlékszem rá.

— Köszönöm, Gianea! Ismét nagy segítségünkre volt. A lány vállat vont.

— Én csak azt teszem, amit már megtettem. Semmi új dolgot.

Ezzel megfordult, mintegy jelezve, hogy nincs kedve folytatni a beszélgetést.

7

Stone rendkívüli értekezletre hívta össze az embereket.

Ha Gianea nem tévedett, márpedig valószínűleg nem, akkor a másik világ telepe, amelyet a kráter központjától sok száz kilométerre kerestek, az állomás közvetlen közelében lehetett, az emberek szeme előtt, olyan helyen, ahol senkinek sem jutott volna eszébe keresni.

Gianea szavai szerint a telepet nem volt szabad megközelíteni. Ha a telep itt van, az állomás mellett, az emberek százszor is járhattak a közelében.

Mi történne ilyen esetben, azt nem tudták, de valószínűleg semmi jó!

— Szerencsés véletlen — mondta Tokarev.

Muratov gondolataiba merülve ült, és jóformán alig hallotta a fellángoló vitát. Az a gyenge gyanúja, amit Gianea egyre nagyobb őszintesége keltett benne, fokozatosan változott át szinte már biztos tudatta.

Kihasználta a szünetet, és így szólt:

— Sok minden szól amellett, hogy Gianea honfitársai nagyon régen jártak a Földön és a Holdon. Valószínűleg akkor építették telepüket a mesterséges holdak számára, majd felbocsátották őket. Többé nem lehet kétséges, hogy rossz szándékkal tették. Ám a terv alkotói nyilván elszámították magukat. A földi emberiség, a földi tudomány és technika fejlődésének irama megelőzte őket szándékuk kivitelében. Azt hitték, hogy a Hold még mindig elérhetetlen lesz a mi számunkra, amikor ők másodszor megjelennek. Nem kétséges az sem, hogy a Hermész közelében elpusztult űrhajó éppen a Hold felé tartott. Ez volt a naprendszerben tett második látogatásuk. Miért jöttek ide? Mit csináltak volna, ha nem pusztulnak el? Ezt nagyon fontos megtudni, és Gianea tudja. Az persze, hogy nem botlottunk bele a láthatatlan telepbe, véletlen, de nem ez a lényeges. Engem zavarba ejt Gianea óhaja. Azt tanácsolja, hogy semmisítsük meg a telepet. Valóban ilyen veszélyes volna megközelíteni? Vagy pedig Gianea egyszerűen meg akarja akadályozni, hogy megismerjük a telep berendezéseit, gazdáinak céljait? Lehet, hogy Gianeának ez a váratlan és hirtelen őszintesége csak taktikai művelet? Ráeszmélt, hogy a földi emberek előbb- utóbb megtalálják azt, amit meg akarnak találni. S elhatározta, hogy beleavatkozik, megzavarja kártyájukat. Ezzel magyarázható a hatodik expedíció iránti érdeklődése, egész viselkedése az utóbbi időben. Mi ezt jóra magyarázzuk, a velünk szembeni viselkedése alapján. De lehet itt másról is szó. Talán azért akart részt venni az expedícióban, hogy személyesen győződjön meg: a telep nem létezik többé, és titkát nem ismerhetjük meg.

— Ön hitszegéssel vádolja Gianeát? — kérdezte Stone.

Muratov izgatottan felugrott a fotelból.

— Én semmivel sem vádolom! Az ő szempontjából lehet, hogy teljesen igaza van. Minden tiltakozik bennem a saját szavaim ellen. Csupán elmondtam az egyik lehetséges verziót. Ennyi az egész.

— Ezen érdemes gondolkodni — mondta Tokarev. — Nagyon csábító volna megismerkedni a telep berendezéseivel és magukkal a felderítőkkel is. De vigyázatlanság volna figyelmen kívül hagyni Gianea szavait.

— Hát akkor gondolkozzunk azon — mondta Stone —, nem lehetne-e a robotrakétákkal megvizsgálni, mekkora veszélyt jelent a telep.

Az értekezlet erősen szakmai jelleget öltött, és Muratov kiment a szobából.

A nagyteremben megpillantotta Gianeát. Ugyanannál az ablaknál állt, ugyanabban a pózban.

Lassan indult a lány felé: furdalta a lelkiismeret, bánta, hogy meggyanúsította. De ki kellett mondania, ha már egyszer megszületett agyában a gondolat. Ilyen esetben nem szabad halogatni a dolgot.

Gianea nem fordult meg. Úgy tűnt, hogy nem látja, ki lépett hozzá. De amint megállt mögötte, Gianea megszólalt:

— Nézze csak, Viktor. Régóta figyelem, de semmit sem értek belőle. Az árnyékok nem mozognak. Azt hinné az ember, hogy a Hold nem forog.

— De forog, Gianea — felelte Muratov, s arra gondolt, miről ismert rá, a lépteiről vagy másról? — A Hold éppen úgy forog, mint minden égitest, csak nagyon lassan. Huszonnyolc földi nap alatt tesz meg egy fordulatot. Emiatt az árnyékok mozgását alig lehet észrevenni.

— És mire kell ez?

— Micsoda? Az árnyékok mozgásának a figyelése?

— Másról beszélek. Miért kell maguknak, hogy a Hold ilyen lassan forogjon? Talán azért, hogy az itteni tudományos munkálatokat jobban végezhessék?

— A Hold forgásának sebessége nem tőlünk függ.

Gianea rövid pillantást vetett rá. De Muratov nem fedezett fel benne gúnyt, mint ahogy azt várta. Úgy látszik; egyszerűen csak csodálkozott.

— Nézze csak — Gianea ismét kimutatott az ablakon. — Milyen forróak a napsütötte sziklák, és milyen hidegek az árnyékban! Hát ez olyan jó maguknak?

„Szóval így vagyunk! — gondolta Muratov. — Látja a hőkisugárzást. Látja! Ugyanúgy érzékeli a test hőmérsékletét, mint mi a test színét.”

Az utóbbi napokban állandóan izgult, valahányszor Gianeával beszélt. De most is. Erős izgalmat érzett. Látni a hőt! Van-e ennél furcsább és fantasztikusabb?! Tehát ha például Gianea őrá néz, nemcsak arcvonásait vagy bőrszínét látja, hanem azt is, hány fok hőmérsékletű a teste. Vajon milyennek látja őt?

— Hát ez olyan jó? — ismételte Gianea.

„De hisz mi sem olyannak látjuk Gianeát, mint amilyennek honfitársai látják, és amilyennek saját magát látja a tükörben. A hőmérséklet az ő számukra — a tárgy külső, szemléltető jele, mint a forma vagy a szín. Az ő szempontjukból ez normális és természetes dolog. Az, ahogy mi látjuk a világot, szűk spektrumban, feltétlenül érthetetlen és furcsa Gianea számára, ugyanúgy, mint ahogy az én számomra is érthetetlen és furcsa az, ahogy ő látja a környezetét” — gondolta Muratov. Gianea gyengéden megérintette a kezét.

— Min gondolkodott el annyira? — kérdezte, és elmosolyodott.

„Megmondjam? Nem, inkább nem.”

— A maga szavai jártak a fejemben — felelte. — Hát persze nem a legjobb, hogy a holdtalaj nem egyformán melegszik fel, de hát mit tehetünk?

— Gyorsítsák meg a Hold forgását.

— Azt hiszi, ez olyan egyszerű?

— Miért, talán nem? — felelte Gianea kérdéssel a kérdésre.

— Sajnos nem. Gyorsítani vagy lassítani az égitest mozgását, megváltoztatni saját tengelye körüli forgását — mindez csupán kisebb égitesttel végezhető el, nem olyannal, mint a Hold. Ez a jövő technika feladata. Maguknál talán lehetséges? — kérdezte, s jóformán nem is reménykedett, hogy Gianea válaszol rá.

— Azt hiszem, igen — felelte Gianea bizonytalanul. — Olvastam, hogy a mi „holdunk” is lassan forgott, de amikor kellett, meggyorsították forgását.

— Egy „holdjuk” van vagy több?

A válasz váratlan s nagyon furcsa volt, újabb rejtélyt jelentett.

— Nem tudom — felelte Gianea. — Helyesebben, nem emlékszem, mit mondott erről az a könyv, amelyet olvastam.

Muratov, ahogy később elmesélte, úgy érezte, mintha főbe kólintották volna. Az elképedéstől néhány másodpercig nem jött ki szó a száján.

Ez aztán az újság! Kiderül, hogy Gianea csupán könyveiből ismeri a szülőhazáját. Még csak nem is emlékszik, hány hold kering bolygójuk egén.

„Csak nem az űrhajón született?! — gondolta. — Akkor viszont szülőhazája nagyon messze lehet, olyan messze, hogy az ember megszületik, és fel is nő az úton. De ez sehogy sem vág össze azzal a feltevésünkkel, hogy négy-ötszáz évvel első idejövetelük után érkeztek hozzánk másodszor. Ilyen nagy utakat nem lehet oly gyakran tenni.”

— Úgy látszik, Riagea ebben tévedett — mondta Gianea oly halkan, hogy Muratov mindjárt tudta: a lány nem hozzá, hanem saját magához beszél.

— Meg volt győződve, hogy a Föld emberei már többet elértek — tette hozzá hangosan.

— Kicsoda? — Muratov végre visszanyerte beszélőképességét. Úgy tett, mintha nem hallotta volna a hozzá intézett mondat elejét.

— Riagea.

— Maga csalódott?

— Nem, egyáltalán. Ez az ő véleménye, nem az enyém. Én kevesebbet vártam, mint amennyit láttam.

— Ezek szerint tehát Riagea jobb véleménnyel volt rólunk, mint maga, Gianea.

— Igen, volt.

— Megvan az oka, hogy azt higgye: Riagea megváltoztatta a véleményét?

— Nem változtathatja meg a véleményét az ember, ha már nem látja az objektumot — felelte Gianea. — Azért „volt”, mert ő maga nincs többé.

Muratov sejteni kezdett valamit.

— Riagea ott volt az elpusztult űrhajón?

Gianea hallgatott.

Muratov észrevette, hogy két könnycsepp lassan legördül arcán. Meghatotta a lány arckifejezése, őszinte, nagy bánat tükröződött rajta.

A férfi tudta, hogy sejtelme nem csalt. Riagea elpusztult az űrhajóval együtt, amelyből Gianeát kiszállították az aszteroidra. Az az ember volt, akit Gianea nemcsak tisztelt, Marina szavai szerint, hanem szeretett is.

„Riagea másként cselekedett” — jutottak eszébe Muratovnak Gianea szavai, amelyeket Marina közölt vele.

Összerezzent arra a gondolatra, hogy összefüggés lehet Riageának a földi emberekkel szembeni magatartása és az űrhajó pusztulása között.

Aggodalommal gondolt arra, hogy a hatalmas űrhajó nem véletlenül pusztult el, hanem szándékosan semmisítették meg azután, hogy Gianeát kiszállították belőle.

De a másik nő, aki Gianea anyja volt, miért maradt a halálra ítélt űrhajón?

Óvatosan megfogta Gianea kezét. A lány hagyta.

— Mondja csak — hangja meg-megcsuklott az izgalomtól —, maga azon az űrhajón született?

Gianea csodálkozó pillantást vetett rá.

— Honnan ez a furcsa feltevés? Ha az űrhajón útközben születtem volna, az édesanyám most itt lenne velem.

Gianea ezekkel a szavakkal igazolta Viktor sejtelmét. Az űrhajót szándékosan pusztították el! És nyilván éppen Riagea.

Gianea megjelenésének a titkára kezdett fény derülni.

— Maga volt az egyetlen nő az űrhajón? — kérdezte a férfi, hogy végleg meggyőződjék igazáról.

— Igen, az egyetlen.

Ekkor Muratovnak eszébe jutottak Gianeának más szavai. A lány egyszer azt mondta, hogy szinte akarata ellenére vett részt a Földre való utazásban. Tehát nem is születhetett az űrhajón, ahogy azt Muratov eleinte gondolta. Téves feltevés volt. No de apró gyerekeket sem visznek magukkal a világűrbe. Vajon Gianea miért nem emlékszik hát szülőhazájára?

Újabb rejtély, amely még érthetetlenebb és bonyolultabb!

Ott, a Hermész közelében, a világűr végtelen fekete mélységében tragédia játszódott le. Méghozzá olyan tragédia, amely összefügg a Föld embereinek sorsával.

De egy világos: Riagea megsemmisítette az űrhajót, hogy meghiúsítsa a Föld ellen irányuló terv megvalósítását. Gianeát pedig arra kényszerítette, hogy hagyja el az űrhajót. Valószínűleg meg akarta menteni, talán mert szerette. „Teljesen akaratomon kívül kerültem a Földre” — mondta Gianea akkor.

Igen, pontosan így történt minden!

Muratov meg sem fontolta szavait, csupán érzéseinek engedelmeskedett, amikor így szólt:

— Riagea halála gyönyörű halál!

Gianea néhány másodpercig kitágult szemekkel nézett rá. Tekintete zavart tükrözött. Aztán hirtelen megfordult, és kisietett a teremből.

8

Muratov nagyon hamar ráébredt, hogy „kegyvesztett lett”. Gianea többé nem fordult hozzá, nemcsak kerülte, hanem észre sem vette jelenlétét. Ha meg akart kérdezni valamit, az expedíció mérnökéhez, Raul Garciához fordult, ha meg Muratov kérdezett tőle valamit, a lány hátat fordított neki.

Állandóan törte a fejét, vajon mi lehet az oka ennek a hirtelen változásnak. Úgy érezte, hogy semmi olyat nem mondott, amivel megbánthatta volna Gianeát.

Talán az éleslátása miatt haragudott meg rá? De hiszen ő mondott el sok mindent, és ha sejtett valamit, ami igaznak bizonyult, az is csak a lány szavainak köszönhető.

Gianea senkivel nem beszélgetett, félre vonult, és csak ebédelni meg vacsorázni jött ki a szobájából. Rossz benyomást tett az állomás összeforrott kollektívájára.

— Sokáig akarnak itt maradni? — kérdezte a lány Garciától vacsora közben, a többiek jelenlétében.

— Amíg meg nem találjuk a telepet — felelte a mérnök.

— Akkor minél előbb meg kell találni — jelentette ki Gianea minden teketória nélkül.

— Ez részben magától függ.

A lány csak megvetően elmosolyodott.

Másnap reggel, bár jól tudta, hogy Stone siet, feltartotta az indulást: több mint egy óráig fürdött a medencében. Nem volt fürdőruhája, s jóllehet nem sokat törődött ezzel, senki sem mert bemenni hozzá, és siettetni. Az állomáson egyetlen nő sem volt.

Csupán nyolc órakor (az állomás órái párizsi időt mutattak) hagyta el négy gép a meteoritveszélytől jól védett, sziklába vájt garázst. Útjára indult az első kutatóexpedíció.

A hatalmas fémterepjárókat hamar átforrósították a napsugarak, ezért bekapcsolták a hűtőberendezést. Mára úgy tervezték, hogy átfésülik a Ticho-kráter hegygerincének lábát, amely az állomástól nyugatra esett.

Gianea Stone kocsijában ült. Ebben a kocsiban utazott Tokarev, Garcia, Vereszov és Muratov is.

Viktor kérte, hogy Szinyicinnel utazhasson együtt a második terepjáróban, de Stone visszautasította kérését.

— Ne törődjön Gianea szeszélyeivel — mondta. — Magára nekem van szükségem.

De Muratov tudta, hogy az expedíció parancsnokának gesztusa csupán udvariasság, mert nem akarja a többi munkáskocsiban elhelyezni, mivel azokban kevés a hely, és laikusok csak akadályoznák a munkát. Stone kocsija mintegy törzskocsinak számított. A többi három vitte a felszerelést, és ha a telepet megtalálják, nekik lesz vele dolguk.

Abban senki sem reménykedett, hogy már ma, az első napon a telepre bukkannak. Nagyon is frissek voltak még a meddő kutatások esztendeinek emlékei.

Gianea továbbra sem akarta Muratovot észrevenni, és csak ritkán fordult Garciához kérdéssel. Gondolataiba merült, és zavartnak látszott.

Stone széke előtt volt a nagy infravörös ernyő. A megszokott, látható színeket nem tükrözte vissza, a holdbéli táj pedig csupa fekete-fehér foltnak tűnt, amelyek között csak a tapasztalt szem tudott eligazodni.

Stone nem sokat várt ettől az ernyőtől. Sokkal inkább reménykedett Gianea élő infravörös látásában. Közvetlenül az indulás előtt megkérdezte, biztos-e abban, hogy észre tudja venni a telepet.

— Ha jól tudom — felelte —, nyílt terepen fekszik. Miért ne vehetnem hát észre? Csak eléggé jól meg tudják közelíteni.

Közömbösen mondta, Stone mégis hitt szavainak.

Ezenkívül eszébe jutott, hogy Gianea olyan messzire is jól ellát, amilyen távolságra földi ember távcső nélkül nem tud ellátni.

A lány ott ült mellette, s unott arccal nézegette a sziklákat. Mind a ketten előrenéztek. Mögöttük ült Garcia, aki az északi oldalt figyelte. A keleti részt Vereszovra bízták, míg a délit Tokarev és Muratov tartotta szemmel.

Gianeán kívül senki sem pillanthatta meg mindjárt a telepet, de nem is az volt a szándékuk, hogy észrevegyék. Alkalmas terepet kerestek, ahol Gianea honfitársainak helyén ezt a telepet legcélszerűbben elhelyeznék.

A legvalószínűbbnek tartották, hogy ha a telep ezen a környéken fekszik, akkor csakis a sziklahegyek alján, vagyis az északi oldalon lehet.

A terepjárók lassan, tizenöt-húsz kilométeres sebességgel haladtak.

Másfél óra múlva feszült figyelésük kissé gyengült, Muratov gondolatai máshol kalandoztak. Ismét eszébe jutott Gianea és haragjának oka. Muratovnak úgy tűnt, hogy semmi oka nincs erre a haragra. „Ám lehet, hogy tévedek — gondolta —, és Gianea egyáltalán nem is haragszik rám, hanem egyszerűen fél további kérdéseimtől. Csakis azért kerül, mert nem akar válaszolni nekem.”

Gianea váratlan ellenséges magatartása elkeserítette. Hogyan és mivel engesztelhetné ki?

Újabb óra telt el. A terepjárók már több mint ötven kilométerre távolodtak el az állomástól. Az expedíció valamennyi tagját lassan az unalom kerítette hatalmába. Stone érezte ezt. Terepjárója megállt. Mögötte megálltak a többi kocsik is.

— Javaslom, hogy reggelizzünk meg — mondta Stone vidáman. — Pihenünk, aztán továbbindulunk.

— Milyen messzire akarunk ma menni? — kérdezte Tokarev.

— Legalább hetven kilométernyire. Ha elhisszük, amit Gianea mondott, akkor kár tovább keresnünk. Onnan már jól fog látszani a Föld. Gianea pedig azt mondta, hogy a telep olyan helyen van, ahonnan a Föld nem látható. Talán sikerül még ma átvizsgálni a keleti oldalt is.

— Fárasztó lesz.

— Kibírjuk. Nem húzhatjuk az időt. Úgy látom, hogy maguk, „Hold-lakók”, ellustultak itt — jegyezte meg tréfásan Stone.

Egyikük sem akart reggelizni, és tíz percnyi pihenő után a terepjárók újra elindultak.

— Elvtársak, ne legyünk szórakozottak — mondta Stone nemcsak a saját terepjárója utasainak, hanem a többi kocsiban tartózkodóknak is. — Figyeljünk feszültebben. Nem térünk ide vissza még egyszer.

— Figyelünk! Figyelünk! — hangzott a válasz a hangszórókból. — Figyelünk, de semmit nem látunk. — Muratov felismerte Szinyicin hangját.

— Biztosak lehetnek, hogy észrevesszük — felelte Stone. — Ha nem ma, akkor holnap.

Muratov ekkor meghallotta, amint Gianea ezt kérdezte Garciától:

— Mondja, mit tartanak maguknál a Földön a halálról?

— Azt hiszem, ugyanazt, amit bármely más lakott világban — felelte a mérnök, akit meglepett a váratlan kérdés.

— Ez nem válasz. — Muratovnak úgy tűnt, mintha a lány hangja ingerülten csengett volna. — Nem tudná pontosabban meghatározni?

Garcia sokáig hallgatott, bizonyára a válaszon gondolkodott. Muratov úgy látta, itt az alkalom, hogy ismét beszélgessen Gianeával.

— A halál — mondta hátra sem fordulva — szomorú tény. De sajnos elkerülhetetlen tény. Az emberek halandók, s ezen nem lehet segíteni. Ha meghal egy hozzánk közel álló ember, ez nagy bánat azoknak, akik ismerték. Amikor az emberiség számára fontos ember hal meg, mindenki gyászolja. De amikor én halok meg, mielőtt örökre lehunynám a szemem, csak azt sajnálom, hogy keveset tettem addig. Szerintünk a halál elkerülhetetlen rossz, és reméljük, hogy egyszer majd sikerül legyőznünk.

Nem tudta, hogy Gianea szívesen hallgatja-e szavait. A lány azonban nem szakította félbe, s ez egyelőre elég volt neki.

De kiderült, hogy túl gyorsan fejezte be szavait.

— Várom a választ — mondta Gianea.

— Nem hallotta, amit Viktor mondott? — kérdezte Garcia.

— Én magától kérdeztem.

— Én teljesen egyetértek Viktorral.

Néhány percnyi hallgatás után Gianea ismét Garciához fordult:

— Hogyan vélekednek maguknál a Földön az öngyilkosságról és a gyilkosságról? — kérdezte a lány.

— Ez két különböző dolog — felelte Raul. — Nem lehet egy kérdésben összpontosítani őket. A gyilkosság feltétlenül elítélendő dolog. A legsúlyosabb és a legocsmányabb bűntett, ami csak elképzelhető. Ami pedig az öngyilkosságot illeti, minden attól függ, mi idézte elő. Ennek ellenére mi, akaratgyengeségnek, illetve gyávaságnak tartjuk.

— Tehát maguknál sem tarthatják ezt a tettet „gyönyörű”- nek?

„Hát szóval erről van szó? — gondolta Muratov. — Azért haragudott meg rám, mert Riagea halálát ”gyönyörű”-nek neveztem. De hisz meg kellett értenie, milyen értelmet tulajdonítottam ennek a szónak.”

— Nem hát — felelte Garcia. — Az öngyilkosság egyáltalán nem nevezhető „gyönyörű” dolognak.

— Én nemrég egészen mást hallottam — mondta Gianea.

— Kitől?

Muratov háttal ült Gianeának, és nem látta, hogy a lány rámutatott-e vagy sem. Ám szóbeli választ nem adott.

Szembetűnő volt a földi emberek és Gianeáék nézeteinek és fogalmainak különbözősége. Úgy látszik, a lány szülőhazájában a bármilyen okból bekövetkezett önkéntes halált oly visszataszítónak tartották, hogy amikor Gianea meghallotta Muratov szavait, „erkölcstelennek” tartotta a férfit, és nem volt hajlandó beszélgetni ilyen „alacsonyrendű intellektuellel”.

Muratovból majdnem kirobbant a nevetés. Ám ennek az egész beszélgetésnek nagyon örült, mert azt bizonyította, hogy Gianea állandóan az ő „összeveszésükre” gondol, s hogy ez a civódás számára éppoly kellemetlen, mint neki, Muratovnak.

De volt itt még egy sokkal fontosabb dolog is. Gianea kérdései végérvényesen azt igazolták, hogy Riagea megsemmisítette az űrhajót. Riagea öngyilkos lett, s megölte útitársait. Nem véletlen hát, amint azt Garcia kifejtette, hogy Gianea mindkét kérdést egyesítette.

„Ki kell engesztelnem Gianeát — gondolta Muratov. — Meg kell magyaráznom szavaimat, ha a lány nem képes magától felfogni értelmüket.”

És Muratov így szólt:

— Az öngyilkosságot soha sem lehet gyönyörűnek nevezni. Soha! Csupán egyetlen eset kivételével: amikor másokért leszünk öngyilkosok. De ilyen esetben nem öngyilkosságról beszélünk, hanem önfeláldozásról. Ez két különböző dolog. Feláldozni magunkat, hogy másokat megmentsünk, gyönyörű dolog!

Megfordult, hogy megtudja, miként fogadta Gianea a szavait, milyen hatással voltak rá.

A lány maga elé nézett, a széles ernyőre. Úgy látszott, mintha semmit sem hallana. De Muratov nem tudni, miért, mégis biztos volt abban, hogy Gianea nemcsak hallotta, hanem el is gondolkodott szavain.

S nem tévedett.

Kis idő múlva így szólt a lány:

— Rendben van, ezzel egyetértek. De mi jogon áldozta fel a többieket is?

Muratov agyában felvillant a gondolat, hogy a könnyek, amelyeket akkor Gianea arcán látott csillogni, nem Riagea halála miatt buggyantak elő szeméből, hanem azok miatt, akiket Riagea elpusztított, így már érthetővé vált az a hirtelen változás, amit a „gyönyörű” szó okozott Gianeában.

— Miről beszélgetnek? — kérdezte Tokarev.

Stone terepjárójában csupán Muratov és természetesen Garcia beszélt spanyolul. A többiek egyetlen szót sem értettek a beszélgetésből.

— Várjon! — mondta Muratov. — Később majd elmondom. Előbb válaszolnom kell a lány kérdésére. — És spanyolul folytatta: — Minden a körülményektől függ, Gianea. Vannak esetek, amikor az ember, aki meg van győződve ügyének igazságáról, kénytelen nemcsak saját magát feláldozni, hanem a többieket is, tudván azt, hogy más megoldás nincs. A cél, amelyet maga elé tűz, saját maga előtt igazolja tettét. Nem tudjuk, mi késztette Riageát erre a cselekedetre. De maga tudja. És még ha nem is osztja véleményét, tárgyilagosan válaszolhat önmagának arra a kérdésre, igaza volt-e, vagy sem. Én azért neveztem Riagea halálát gyönyörűnek, mert úgy értelmeztem a maga szavait, hogy Riagea értünk áldozta fel magát, értünk, földi emberekért. A mi szempontunkból tehát tette gyönyörű volt.

Gianea feléje fordította fejét, és kissé zavartan elmosolyodott.

— Bocsásson meg, Viktor. Én félreértettem magát akkor, és alaptalanul elítéltem.

— Egyáltalán nem sértődtem meg — felelte Muratov. — Mert megértettem magát. Mi, értem ezen a maguk és a mi emberiségünket, észlények vagyunk. Az észlények pedig jóakarattal mindig meg tudják érteni egymást. Még akkor is, ha ez olykor nem is olyan könnyű.

— Igen, néha sokkal nehezebb, mint ahogy látszik — sóhajtotta Gianea, és újból az ernyő felé fordult.

9

A terepjárók még egy óráig haladtak ugyanabban az irányban. Most sem találkoztak olyan hellyel, amely alkalmas lehetett volna a láthatatlan telep számára.

Pontosan tizenkét órakor Stone megállította terepjáróját.

— Kár tovább keresnünk — mondta.

— Pedig a terep éppen most kezd megfelelő lenni — szólalt meg Szinyicin a második terepjáróból.

— Igen, de nekünk hinnünk kell Gianeának — tette hozzá Stone. — Muratov, maga látni akarta a Földet. Nézzen hátra!

Arrafelé, ahol az állomás terült el, a hegygerincnek csaknem félig a látóhatár mögé süllyedt csúcsai fölött egy félhold ragyogott. A Földről látszó, megszokott félholdhoz képest, óriásinak tűnt. A Naptól hátulról megvilágított, tűzpiros légkörgyűrű miatt jól látszott a földgolyó sötét, éjszakai fele.

Hold, csillagok és a Nap egyidőben az égen!

— Kérdezze meg a lánytól — mondta Stone —, érdemes-e tovább keresnünk?

Gianea elcsodálkozott a kérdésen.

— Miért kérdezik ezt tőlem? — felelte. — Maguknak tudniuk kell, mit akarnak tenni, és hogyan akarják csinálni.

— Azért kérdezzük magát — magyarázta Muratov —, mert a maga, helyesebben Riagea szavaira támaszkodunk. Riagea azt hiszem, azt mondta, hogy a telep olyan helyen fekszik, ahonnan sohasem látni a Földet.

— Miért mondja, „azt hiszem”?

— Ne törődjön vele. Csak egy rosszul sikerült mondat. Ezt mondta Riagea?

— Igen. De akkor sem értem, miért kérdezik tőlem? — ismételte makacsul Gianea.

Muratov érezte, hogy logikus, amit a lány mond.

— Azt szeretnénk, ha pontosabban emlékezne mindenre — mondta a férfi. — Ez számunkra rendkívül fontos.

— Én semmit sem tehetek hozzá ahhoz, amit már elmondtam.

Stone-nak lefordították a beszélgetés lényegét.

— Ha tovább folytatjuk a keresést — mondta a parancsnok —, akkor nyugodtan kereshetjük bárhol, ahogy azt korábban tettük. Én azt hiszem, hogy Riagea szavait igaznak kell elfogadnunk, és csak azokra szabad támaszkodnunk. Kinek mi a véleménye?

Mindnyájan egyetértettek Stone-nal.

— Akkor hát visszafordulunk — összegezte az elmondottakat Stone. — Továbbra is ugyanolyan gondosan megfigyelünk mindent, ami utunkba esik, mint eddig, hogy teljes meggyőződéssel állíthassuk: a telep ezen a részen nincs.

De még mielőtt Stone ezt kimondta volna, Muratov már tudta, hogy a kutatást mára befejezték. Gianea azt mondta neki, hogy fáradt, és sehová nem megy.

— Ez nagyon unalmas munka — mondta a lány. — Már sajnálom hogy idejöttem a Holdra.

— De holnap velünk jön?

— Természetesen. Holnap is és azután is. Következetesnek kell lenni — ismételte a szót, amely annyira megtetszett neki. — Rég nem fáradtam el ennyire — tette hozzá rövid hallgatás után —, pedig semmit sem csináltam.

— A tétlenség néha fárasztóbb, mint a munka — mondta Muratov. — Menjen a medencébe. A fürdés felfrissíti.

— Jöjjön maga is — mondta Gianea váratlanul.

Muratov zavarban volt.

— Nem illik — mondta.

— De miért? — Gianea őszintén csodálkozott. — Nem értem. Marina azt mondta, maguknál nem szokás, hogy férfiak és nők együtt fürödjenek. De én magam láttam, amikor a tengerben együtt fürödtek. Ha meg felvettem a fürdőruhát, Marina megengedte, hogy az uszodában mindenki jelenlétében fürödjek. Hol itt a logika? Magyarázza meg nekem, Viktor! Nagyon szeretném megérteni magukat.

Muratov az utóbbi napokban sokszor érezte, hogy a Gianeával kapcsolatos egyik rejtély küszöbén áll. A többihez képest jelentéktelen volt, de mégiscsak rejtély. S miután Gianea maga kérdezősködött, talán sikerül megoldani.

Összeszedte gondolatait, hogy megmagyarázza a lánynak a földi szempontot.

— Sokféle oka van annak, Gianea — mondta aztán. — A lényeg a következő: az emberek megszokták, hogy ruhával takarják el testüket. Évszázadokon át formálódott ki az a szempont, hogy nem szabad meztelenül járni. A tudatban gyökeret vert szokás nagy erő. Most már érthetőbb? — kérdezte. — A tengerben fürdőruhában fürödnek. A fürdőruha is ruha. A szokást tehát betartották.

Muratov azt hitte, hogy kimerítően megmagyarázta a dolgot a lánynak.

— Maga semmit sem magyarázott meg nekem — szólalt meg Gianea váratlanul. — De azt hiszem, értem már. Maga szerint a fürdőruha eltakarja a testet, és azt nem látni, így van?

Muratov e pillanatban mindent megértett. A lány kérdése feltárta az igazságot.

Erről van hát szó! Megfeledkezett az élő testek hőkisugárzásáról, arról a kisugárzásról, amit Gianea és bolygójának lakói fényként érzékelnek, és amit látnak.

Az ő világukban a ruha csupán a hidegtől és a portól védi az embert. Az emberek, függetlenül a ruhától, mindig látják egymást.

Vacsora után Muratov újra Gianea szobájában ült, és beszélgettek. A lány kérte, hogy jöjjön be hozzá.

Viktor többé nem volt zavarban a jelenlétében. A logika szerint Gianea más szemmel néz mindenre, mint a földi emberek.

Muratov már elmesélte a többieknek legújabb felfedezését, de senki sem csodálkozott rajta.

— Ez így is van — mondta Tokarev. — Az infravörös hőkisugárzás keresztülhatol a szöveten, és Gianea természetesen látja azt, ami el van rejtve a mi szemünk elől. De másképpen látja, mint ruha nélkül. Nagyon érdekes volna, ha Gianea lefestené az embert, amilyennek látja.

— Igen, de nekünk nincs olyan festékünk, amely továbbítja az infravörös színt — mondta Stone. — Nagyon valószínű, hogy ezt a színt Gianea nem olyannak látja, mint amilyennek mi látjuk az infravörös ernyőn.

Muratov beszélgetés közben megpróbált választ kapni erre a kérdésre.

— Igazán nem tudom, hogyan magyarázzam meg ezt magának — felelte Gianea. — Ez a szín összekeveredik más színekkel, és nehéz megtalálni. Ezért rajzolok én csak ceruzával. Maguknak nincs megfelelő festékük. Ez döbbentett rá arra, hogy maguk nem úgy látnak, mint mi. Azt pedig megmagyarázni, hogyan néz ki az a szín, amelyet maga még soha sem látott, lehetetlen.

— Ezek szerint — mondta Muratov —, maga egyetlen pillantás alatt megállapítja a test hőmérsékletét?

— Mi nem ismerjük a „hőmérséklet” szót, és soha nem is szoktuk mérni. Miért? Azt úgyis látni.

„Lám, ezért hárította el Jansen hőmérőjét” — gondolta Muratov.

— Mondja, Gianea, amikor maguk a Hermeszhez közeledtek, látták, hogy az aszteroid lakott?

— Igen. Az olyan méretű égitestek hidegek. Észrevettük, hogy a mesterséges létesítményből — akkor még nem tudtuk, mi az — két fajta fény árad. Egy mesterséges, hideg és egy élő, meleg fény. Tudtuk, hogy élőlények, vagyis emberek vannak ott.

— A maga részéről — mondta Muratov, aki örült, hogy ismét kideríthet valamit — kockázatos dolog volt levegőtartalék nélkül kiszállni az űrhajóból.

— Hiba volt. De nagyon idegesek voltunk.

— Miért hagyta el az űrhajót? — kérdezte Muratov.

Gianea sokáig hallgatott, mintha a válaszon gondolkodott volna.

— Ne haragudjon rám — mondta végül —, de nem szívesen válaszolok erre a kérdésére.

Muratov mélyen csalódott, de egyáltalán nem mutatta.

— Akkor természetesen ne válaszoljon rá — mondta. — Csak véletlenül kérdeztem.

— Miért hazudik? — kérdezte Gianea lágyan, és megérintette a férfi karját. — Maga nagyon szeretné ezt tudni, és nem véletlenül kérdezte meg tőlem. De higgye el, Viktor, meg fogja tudni. De nem most. Nem tehetem.

Az utolsó szavakat oly kétségbeesetten mondta, hogy Muratov megsajnálta.

— Ne gondoljon rá, Gianea — mondta a férfi. — Senki nem kényszeríti magát semmire. Tegyen úgy, ahogy jónak látja. Persze, abban igaza van, hogy mi is nagyon sokat szeretnénk megtudni magáról. Majd elmondja, amikor kedve lesz hozzá. Nekem pedig bocsássa meg kíváncsiskodásomat.

Ismét könnyeket látott csillogni a lány szemében.

— Maguk nagyszerű emberek — mondta Gianea halkan. — Kezdem megszeretni magukat.

Másnap reggel ugyanaz a négy terepjáró ugyanazokkal az utasokkal kirobogott a garázsokból. Az embereknek a sikerbe vetett hite megerősödött. Muratovnak még este sikerült ismét Riageára terelni a beszélgetést, és Gianeának eszébe jutottak az űrhajón kihallgatott beszélgetés részletei. Ezekből kiderült, hogy a telep csakis a Ticho-kráter belsejében, az északi hegygerinc lábánál lehet.

Muratov meg sem próbálta, Gianea pedig semmi hajlandóságot nem mutatott, hogy Riageáról, az emberről beszéljen. Csupán a Riagea által elmondottakról volt szó.

Pedig Riagea személye nagyon érdekelte a földieket. Ennek az embernek, akit soha senki nem fog már látni, óriási szerepe volt a Gianeával és a felderítő holdakkal kapcsolatos eseményekben. E férfiú akarata megváltoztatta az események egész menetét.

— Rajzolja le a portréját — kérte Muratov. — Szeretnénk látni arcvonásait.

— Magának ehhez elég, ha a tükörbe néz — felelte Gianea mosolyogva.

Muratov e pillanatban sok mindent megértett.

A másnapi kutatóexpedíció azzal a biztos tudattal indult útjára, hogy sikerük lesz.

Alig távolodtak el tizenöt kilométernyire az állomástól, amikor Gianea előrehajolt, maga elé mutatott, és így szólt:

— Ott van, amit keresnek!

HARMADIK FEJEZET

1

Az épület dombtetőn állott.

Lábánál óriási város terült el. Oly nagy volt, hogy még a legfelső emeletek ablakaiból, kétszáz méteres magasságból sem látszott a vége. Mindenfelé sokszínű tetők végtelen négyszögei húzódtak, és eltűntek a látóhatár mögött.

A dombtetőn álló épületet a város minden pontjáról látni lehetett. Egyáltalán nem olyan volt, mint a többi épület.

Mindennél jobban hasonlított egy emlékműre, amelyet mintha kétféle kék árnyalatot mutató üvegből építettek volna. A sötétkék színű sávok képezték a vázát, míg a világosabb, itt-ott már fehérnek látszok az ablaknyílásokat. A sávok ferdén helyezkedtek el, és az egész épület mintha az égbe csavarodott volna.

A tetőkupola fölött „lebegett” a levegőben az óriási, fehér szobor.

A rövid ruhájú, szétbontott hajú nőalak hátraszegett fejjel az ég felé nyújtotta karjait. Egész külseje nagyfokú szenvedélyt fejezett ki, amellyel olyan valakihez szól, aki az ég kékjén túl, a Világmindenség legmélyén tartózkodik.

Az épület óriási volt, ám lentről, a városból kicsinek és keskenynek tűnt, olyannak, mint egy spirálba csavart tű.

A földi emberek azt mondanák, hogy dugóhúzóra hasonlít. Az egyik legősibb város volt a bolygó többezer éves múltú fővárosai közül.

Ezen a napon az épület egyik alsó emeletén, a hatalmas teremben, amelyet beragyogtak a narancsszínű „nap” sugarai, nagygyűlést tartottak. A terem közepén álló, hatalmas asztal körül száznál több férfi és nő ült. Ruházatuk nagyon egyforma volt. A nők ruhát, a férfiak rövid tunikát viseltek. Egy kivételével mindnyájan fehérben voltak.

Bőrük színének mélyzöld árnyalata, ferde metszésű, az orrnyeregig érő szemük, a férfiak és nők magas termete ismerős volna a földi embernek, és feltétlenül felfedezné bennük Gianea honfitársait.

Ha pedig Marina Muratova volna itt, ő még a nyelvet is ismerné, amelyen ezek az emberek beszéltek. De mindjárt azt is észrevenné, hogy ez a nyelv nem egészen olyan, amelyet Gianea beszél, hogy van valami különbség a két nyelv között, jóllehet hasonlítanak egymásra.

Az a férfi is, akinek más színű volt a ruhája, mint a többieké, nehezen értette ezt a nyelvet, és olykor megismételte a kérdést.

Ekkor felemelkedett az egyik férfi, és elismételte az elmondottakat, de már ugyanazon a nyelven, amelyet Gianea beszélt.

Egy magas széken, kiemelkedve a többiek közül, egészen fiatal, keskeny, szinte már hunyorgó szemű férfi ült ugyanolyan ruhában, mint a többiek. Mereven farkasszemet nézett az előtte álló, más ruhát viselő emberrel, azzal, aki nem mindig értette, amit mondtak neki, és aki Gianea nyelvén beszélt.

Külsőleg mindenben hasonlított Gianea honfitársaira, csupán alacsonyabb volt náluk. Bőrének zöldes árnyalata alig volt észrevehető: a Nap erősen megbarnította. A férfi nem tunikát viselt, hanem széles köpenyt, amely a narancsszínű napsugaraktól vöröses aranyként csillogott. Feje nem volt kopaszra borotválva, smaragdzöld árnyalatú, fekete haja válláig ért.

A keskeny szemű fiatalember nyilván elnökölt a gyűlésen. Merev tekintete zavarta az aranyköpenyes férfit, gyakran nem bírta már nézését, és elkapta tekintetét, de mindannyiszor, mintha mágnes vonzaná, ismét ráemelte.

Ezekben a pillanatokban mindnyájan észrevették, hogy a köpenyes férfi szemében szikrák lobbantak fel: a kihívás és a gondosan palástolt félelem szikrái. Valahányszor a fiatal elnök észrevette ezt a szikrát, elmosolyodott. Mosolya megvetést, gúnyt, haragot fejezett ki, de gyűlöletet nem. Úgy látszik, éppen a gyűlölet hiánya hozta leginkább zavarba a köpenyes férfit.

Egész idő alatt állt. Valószínűleg állnia kellett, mert közelében nem volt szék. Régóta állt már, míg a többiek mind ültek. Olyan volt az egész, mint egy bírósági tárgyalás. Az is volt.

Nem a köpenyes férfi fölött ítélkeztek, hanem mások fölött, akikhez ő is tartozott, de akik most nincsenek jelen a teremben. Nem az emberek fölött ítélkeztek, hanem a tett fölött, amit ezek az emberek véghez akartak vinni.

— Tehát, Liagea, mindent elmondtál nekünk, semmit nem titkoltál el? — kérdezte az elnök, aki még mindig mereven nézett a „vádlott” szemébe.

— Igen, mindent! Nincs több hozzátenni valóm. Kész vagyok a halálra.

— Ezt látjuk. — A fiatal elnök Liagea ruhájára mutatott. — De kissé elsietted a dolgot. Három napja tartózkodsz hazádban. Nem vetted észre, hogy egy más világba csöppentél? Semmit nem értettél volna meg abból, amit saját szemeddel láttál? — folytatta az elnök. — Vagy talán nem is akarsz megérteni semmit? De te megérted, Liagea. Mi nem ölünk meg, mint ahogy ti a mi helyünkben tennétek. Máglyáitok rég kialudtak, és eltűntek az emberek emlékezetéből. Te közöttünk fogsz élni.

— Szóval nem hagyjátok, hogy visszamenjek?

— Nem. Mindörökre itt maradsz. A világűrben nincs hely az olyanok számára, mint te vagy. Oda csakis olyanok indulhatnak, akik becsületesen gondolkodnak, és makulátlanul tiszta a kezük. Neked dolgoznod kell, Liagea. Valószínűleg életedben először — tette hozzá az elnök megvetően. — Tőled függ, hogy az emberek elfelejtsék, ki vagy, és hogy milyen sötét dolgot akartatok végrehajtani.

— Akartunk? — Liagea arcán végigsuhant az első mosoly.

— Azt akarod mondani, hogy már végre is hajtottátok? Megint tévedtél, Liagea. Elfelejted, hogy a távollétedben bolygónkon tíz nemzedék váltotta fel egymást. Az a tíz nemzedék nem hiába élt. A mi szempontunkból a ti űrhajóitok esetlen csónakok. Mi eljutunk arra a bolygóra. hogy is nevezted?

— Lia.

— Rövidesen ott leszünk a Lián. És a gonosztett nem fog megvalósulni. Ha viszont elkésünk — a fiatal elnök szeme megvillant —, azért ti fogtok felelni.

— Ez azt jelenti, hogy nem most égettek el engem, hanem valamivel később, ennyi az egész.

— Megmondtam, te élni fogsz. Mi nem szoktuk megváltoztatni határozatunkat, és nem hazudunk, mint ti.

Liagea lehajtotta fejét.

— Én csak az igazságot mondtam nektek.

— Ezt tudjuk.

— Honnan tudhatnátok?

— Honnan? — Az elnök a mellette ülő éltes emberre mutatott. — Egyenesen a te számodra hívtunk ide egy orvost, mivel tudtuk, kivel van dolgunk. Elmaradtál a tudománytól, Liagea, és ez nem is csoda. Szerencséd, hogy igazat mondtál.

— És ha nem így történt volna? — kérdezte Liagea kihívóan.

— Akkor kényszerítettünk volna, hogy az igazat mondd el.

— Kínvallatással? Attól nem félek.

Az elnök néhány percig némán ült, mint akit megleptek e szavak. Aztán tekintetét végighordozta az asztal körül ülőkön. Csaknem mindenki nevetett.

— Látod? — kérdezte az elnök. — Ez a mi válaszunk, Liagea. Nehéz dolgod lesz közöttünk, ősvad vagy. S ilyennek fog téged látni mindenki, amíg nem változtatod meg nézeteidet. Azt tanácsolom, hogy ezt minél előbb tedd meg. Mi megértettük, amit mondtál, de a bolygónkon élő emberek többsége egyáltalán nem értené meg. Értsd meg, Liagea, más világban vagy.

— És mit tesztek velünk, ha mégsem késtek el? — kérdezte Liagea válasz helyett.

— Mindnyájatokat visszaküldünk. Azok, akik valamikor elrepültek innen, és az ő gyermekeik, akik abban az időben születtek — mind szülőhazájukban fognak lakni és dolgozni. Kasztod kiváltságos helyzetét el kell felejtened.

Liagea szemében gyűlölet lángja lobbant fel. Az elnök elnevette magát.

— Ha én éltem volna abban az időben, amikor ti elrepültetek — mondta aztán —, valószínűleg szóba sem álltál volna velem. Megváltoztak az idők. Ti magatok is tudtátok, hogy meg kell változniuk. Máskülönben miért repültetek volna el egy másik bolygót keresni?

— Azért, hogy megmentsük a jövő nemzedékeket — felelte Liagea büszkén.

— Hazudik, vagy mást mond, mint amit gondol — szólalt meg az orvos.

— Látod, Liagea. Kellett neked letérni az igaz útról, máris rajtakaptak. Elmondom helyetted az igazságot. Ti azért repültetek el, hogy megmentsétek kasztotokat, mert előre láttátok, hogy a leszámolás elkerülhetetlen. Tudtátok, hogy a bolygón való uralkodástok napjai meg vannak számlálva. Ekkor elhatároztátok, hogy átrepültök egy másik bolygóra, ahol ismét urak lehettek, és másokból élhettek. A gyarmatosítás hosszadalmas dolog.

Liagea felemelte fejét.

— Hát ti — mondta erőteljes hangon —, ti nemes-szívűek és igazságosak, akik nem tűritek a rosszat, ti mit csináltok? Pusztulásra ítélitek a bolygó lakosságát? Tudjátok, hogy a bolygón nincs hely a szaporodó lakosság számára, és félrelökitek segítő kezünket. Ha igazad volna, Viaja, azt hiszem, így hívnak, akkor én miért jöttem volna ide vissza?

— Nem őszinte — jegyezte meg nyugodtan az orvos.

— Tudom. — Az elnök gúnyosan elmosolyodott. — S mindnyájan tudják. Nem, Liagea — mondta —, te nem azért tértél vissza. Téged emberekért küldtek ide. Vad bolygóra bukkantatok. Sok munkát igényel, ahhoz pedig nem fűlik fogatok. Akkor keresni kezdtetek egy másik bolygót. Megtaláltátok a Liát. Ott már minden kész, vannak városok, utak, gyárak. Az már jobban tetszett nektek. Ámde a Lia lakosai már nem vademberek, és nem hajlandók engedelmeskedni nektek. Akkor határoztátok el, hogy megsemmisítitek a bolygó lakosságát. Döntéstek teljesen megfelelt erkölcsiségteknek. De mihez is kezdtetek volna ott egyedül? Nektek emberekre van szükségetek. És te csakis azért jöttél vissza, hogy becsapjál minket, és magaddal vihess több ezer embert, akik dolgozhattak volna rátok. De hát elszámítottátok magatokat, Liagea. Ilyen áron nem óhajtjuk megmenteni bolygónk lakosait a túlnépesedéstől.

Liagea hallgatott. Arca lángolt, de tekintete mintha hirtelen eltompult volna. Aztán felemelte a fejét, és minden gyűlölet nélkül, fáradt hangon így szólt:

— Jól kihasználtátok az időt. Sajnálom, hogy nem sokba vettük Riagea szavait.

— Riagea? — kérdezte az elnök csodálkozva. — Emlékszem erre a névre. Parancsnoka volt a ti űrhajóköteléketeknek, és cinkostársatok volt.

— Változnak az idők — ismételte Liagea gúnyosan Viaja szavait. — Mit akartok még tőlem?

— Semmit. Szabad vagy, Liagea.

— Akkor én teszek fel neked egy kérdést. Miért mondtad azt, hogy nincs szükségetek a lakosság megmentésére? Vagy talán a kormányzástok alatt csökkenni kezdett a lakosság száma?

— Nem, a lakosság száma növekszik, méghozzá gyorsabban, mint a te idődben, a ti kormányzástok alatt — felelte Viaja. — De én már megmondtam neked, hogy az a tíz nemzedék, amely a ti kasztotok igája nélkül élt, nem ült ölbe tett kézzel. Te tudod, Liagea, milyen gondosan őriztétek erőtök titkait, köztük az űrrepülés technikájáét is. Mindent magatokkal vittetek. Meg voltatok győződve, hogy az „alacsonyrendű lények” sohasem tárják fel ezeket a titkokat. Kevés idő kellett ahhoz, hogy túlszárnyaljuk technikátokat. Kik építették űrhajóitokat? Azok az emberek itt maradtak a bolygón. Az észt saját kiváltságtoknak tartottátok. Ez volt a legnagyobb hibátok, Liagea! Válaszolok a kérdésedre. A túlnépesedés problémája, amely benneteket egyáltalán nem érdekelt, jóllehet te megpróbáltál az ellenkezőjéről meggyőzni minket, olyan intézkedésekre késztette őseinket, amiket te a saját érdemetekül akartál feltüntetni. Mi magunk elindultunk a világűrbe, véletlenül az ellenkező irányba, mint amerre ti indultatok. Hisz mi nem tudtuk, hogy ti merre repültetek. És megtaláltuk észtestvéreinket, akik megértettek bennünket, és felajánlották a segítségüket. Most már nincs messze az idő, amikor megkezdődik a tömeges emigráció az új hazába, amelyet a két bolygó együttes erőfeszítéssel készített elő.

— Tehát mégiscsak be akartok települni egy idegen bolygóra?

— Amely lakatlan. Arckifejezésedből látom, hogy nem találsz ebben különbséget. Szerinted a Liát lakó alacsonyrendű lények nem érdemelnek sem sajnálatot, sem megértést, ha az olyan „magasabbrendű” lények érdekeiről van szó, mint ti vagytok. De a mi véleményünk szerint te és cinkostársaid az alacsonyrendű lények. Különben sem hiszem el neked, hogy a Lia lakosai vademberek. Szavaid, amelyeket arról a bolygóról mondtál, megcáfolják állításodat. Néhány nap múlva űrhajónk elszáll a Liára. Én tudom, hogy ott testvéreinkre találunk.

2

Hosszúak a Világegyetem útjai. De ha az űrhajó utasait a félelem és a türelmetlenség gyötri, az út még hosszabbnak tűnik.

Nem tudták az út nagyobbik felét álommal eltölteni. Megszokott napirend szerint éltek, a nap egyik felében fent voltak, a másikat átaludtak, üres idejüket pedig nem tudták mivel eltölteni.

Négyen voltak. Az eszme hajtotta őket előre, a távoli cél felé. Az eszméért áldozták fel magukat. Nem volt semmi reményük a visszatérésre. Mindörökre elszálltak szülőbolygójukról. Visszatérni azért nem tudtak, mert nem értettek az űrhajó irányításához, nem tudták volna megtalálni a visszafelé vezető utat a végtelen űrben.

Az űrhajót automaták vezérelték. Az okos, óvatos és érzékeny gépek a kijelölt útvonalon vezették az űrhajót. Ezt az útvonalat nem azok fektették le, akik most az űrhajó fedélzetén tartózkodtak, hanem mások. Mégpedig azok, akik az űrhajót építették, akik értettek irányításához, akik tudták, hogyan kell megtalálni a visszafelé vezető utat a világűrben. Ezek közül senki sem tartózkodott az űrhajón.

Az automaták megbízhatóak voltak. Többet tudtak, mint mostani gazdáik, és a gépek közömbösségével váltak hűtlenné előző uraikhoz.

Az űrhajó a pontosan kiszámított útvonalon haladt. Bármi történik, bármilyen akadály tornyosul eléje az úton, az űrhajó „parancsnoka” a másodperc ezredrésze alatt intézkedik, és elkerülnek bármilyen veszélyt.

Az űrhajó négy utasa jól tudta ezt. Féltek még meg is közelíteni a vezérlőszakasz ajtaját. Az ajtó szorosan be volt zárva, és sárga festékkel ferde keresztet rajzoltak rá. Azért, hogy véletlenül se hatolhasson be valaki a tilos szakaszba.

Minden a „parancsnoktól” függött. Gépagya volt a siker egyetlen záloga, a cél elérésének egyetlen garanciája, az élet egyetlen esélye.

A négy ember nem volt biztos abban, hogy leszállásuk ugyanolyan szerencsés lesz, mint felszállásuk volt. Nem tudták, hogy a „parancsnok” le tudja-e szállítani az űrhajót a bolygóra. Csupán reménykedtek ebben.

Gyakran pillantgattak a nagy, légmentesen zárt, élénksárga színű ládára, amely az óriási űrhajó központi helyiségének közepén állt. Mind a négyen egész idejüket ebben a helyiségben töltötték, és csak nagy ritkán hagyták el. Itt laktak, étkeztek, aludtak és beszélgettek, jóllehet a terem nem lakóhelyiség volt.

De igyekeztek mindig együtt lenni, segítettek legyőzni egymásban önkéntelen félelmüket a Világegyetem végtelen térségeitől, amelyek körülvették őket.

Az űrhajó utaskabinjai mind egyszemélyesek voltak. Ezek a kifinomult ízléssel berendezett, lakályos kabinok nem vonzották új gazdáikat. Minden idegen, szokatlan és gyűlöletes volt nekik. Gyűlöltek minden tárgyat, de magát az űrhajót is. Mindent, a sárga ládán kívül. Ez az egyetlen tárgy, amihez az előző gazdáknak semmi köze sincs, amely az övék, ők készítették, és magába foglalta ismert céljukat.

A sárga láda „saját magukat” jelentette. Mert ha nem érhetik el élve céljukat, a láda tartalma helyettük megcsinál mindent.

Bármi történik is, a feladat végre lesz hajtva.

A láda súlyos és nagyon erős. Ha az űrhajó összezúzódik, akkor is épségben marad. Ez a legfontosabb.

Az út hosszú évei alatt megszokták már, hogy úgy nézzenek erre a ládára, mint ötödik útitársukra. Kedves emberi névvel ruházták fel. Grigónak hívták.

Az űrhajón volt minden. Hosszú fasorok, buja növények, amelyek sétára csábították az embert. Lakályos szalonok, játék- és sporttermek, fürdőmedencék, olvasószobák és vetítőtermek hívták szórakozni, pihenni az utasokat. A csillagvizsgálók, dolgozószobák és laboratóriumok mindennel fel voltak szerelve a tudományos munkához. A kabinok mellett egy-egy kék terem húzódott hosszú medencével, amely most üres volt.

A négy ember csupán a fasorokat használta. Szükségük volt a testmozgásra. Minden „nap” bizonyos időpontban végigfutottak a fasorokon.

De szívesen használták volna a kék termeket és a bennük levő medencéket. Gyötrő volt számukra az idő. Ám a medencék üresek voltak. De ha még meg is lettek volna töltve, akkor sem tudtak volna mit kezdeni velük. A négy ember nem tudta, hogyan kell előidézni az anabió-álmot, és hogyan lehet belőle kijutni. Technikáját egyáltalán nem ismerték.

Népük első fiai voltak, akik behatoltak a világűrbe. És semmit sem tudtak csinálni, semmit sem ismertek a világűrben. A gyűlölet hajtotta őket, és irányította tetteiket.

A gyűlölet és a szeretet. Az űrhajó egykori gazdái voltak azok, akiket gyűlöltek. A szabadság és az élet volt az, amit szerettek. De volt még egy harmadik is: az ismeretlen bolygó ismeretlen népe. Őket fenyegették azok, akiket a négy ember gyűlölt. És a négy ember sietett az ismeretlen bolygólakók segítségére. Bár nem ismerték, akaratlanul is szerették őket, mint olyan testvéreiket, akik hasonló bajba jutottak, mint egykor ők maguk.

De a legfontosabb a négy ember számára mégsem a szeretet volt, hanem a gyűlölet. Szülőhazájuk most szabad, és úgy élhet, mint élt a „gyűlöletesek” megjelenése előtt. Negyvenhárom ellenség elrepült az igazságos ítélet elől. El kellett fogni, és megsemmisíteni őket.

Ha visszatérnek, és megtudják, mi történt az ő távollétükben, bosszút állnak társaik haláláért. A negyvenháromnak nem szabad visszatérnie.

A négy embert nem zavarta az, hogy ők csak négyen vannak. Ha tízszer, százszor többen lennének, sem tudnák lebírni a hatalmas jövevényeket. A „gyűlöletesek” erősebbek voltak. Olyan erők álltak a rendelkezésükre, amelyeket még nem ismert az a nép, amelyhez a négy ember tartozott.

És a négy ember csupán azoknak a segítségében bízott, akiknek ők maguk is a segítségére siettek.

Nem is olyan régen még a négy ember bolygóján senki nem is gondolt más bolygók, más emberiségek létezésére. Soha senki sem gondolkodott el a Világegyetem titkain. A természet jólelkű, hiszékeny gyermekei voltak. Technikájuk kezdetleges, tudásuk korlátolt, életük egyszerű.

A bolygó természete gazdag és sokrétű. Bőkezűen ontotta javait gyermekeinek, mindent, ami csak kellett nekik. Az emberek nem éheztek, nem szomjaztak, nem fáztak. Hiányoztak bolygójukról a ragadozó állatok, nem kellett hát ellenük védekezni. Az, hogy csaknem teljesen hiányzott a létért folyó harc, csak kárukra volt. Eszük megkövesedett. Senki közülük nem emlékezett más időkre, más körülményekre.

Nem tudták, vannak-e kívülük más emberek a bolygójukon. Még nem köszöntött be a bolygó átkutatásának ideje. A hatalmas szigetet, amelyen népük több tízezer tagja emberemlékezet óta lakott, minden oldalról óceán vette körül.

Nemzedék nemzedék után élvezte a természet adta gyönyöröket. Értelmük álomban ringott, és külső lökés kellett ahhoz, hogy felébredjen.

Ezt a lökést adták meg a jövevények. Három nemzedék élt az igájuk alatt. A „gyűlöletesek” rideg kegyetlenséggel bántak az őslakókkal. Egész várost építtettek velük saját céljukra. Aki ellenállt, azt megsemmisítették.

A tudás és a technika adta meg az erejüket. Kevesen voltak, és megfélemlítéssel kormányoztak. Az őslakóknak alkalmazkodniuk kellett, hogy életben maradjanak. Megkezdődött a létért folyó harc. Alig három nemzedék alatt a szigetlakók teljesen megváltoztak. Sok mindent megértettek és megtudtak. Fejlődésük ugrásszerűen előrelendült.

A jövevények nem akarták tanítani a leigázottakat. De kellett a munkájuk, és kénytelenek voltak kissé beavatni őket tudományukba és technikájukba. A jövevények mélyen megvetették a szigetlakókat, és alábecsülték rabszolgáik éles eszét, felfogóképességét és tehetségét. Rá is fizettek.

Senki nem tudta, honnan érkeztek a jövevények, mit keresnek itt, mi a céljuk. Nem lett volna nehéz egyszerre megsemmisíteni őket. Ám a szigetlakók örömmel fogadták az ismeretlen lényeket, akik egyáltalán nem hasonlítottak rájuk, amikor nyolc óriási űrhajóval leszálltak a szigeten. Aztán már késő volt. Sok idő kellett ahhoz, hogy annyira kiokosodjanak, hogy a jövevények ellen fordíthassák azok saját technikáját.

„Gyűlöletesek” — így hívta a jövevényeket az első nemzedék, amely uralmuk alá került, így hívta őket a szigetlakók mai, negyedik nemzedéke is. Három nemzedék ment sírba. A jövevények pedig még mindig ugyanazok voltak. Úgy tűnt, hogy a halál felett is uralkodnak. Egyetlenegy sem halt meg közülük, amióta a szigeten megjelentek. Ellenkezőleg: szaporodtak, hisz gyermekeik születtek.

Ám a jövevények nem voltak halhatatlanok. Erről akkor győződtek meg a szigetlakók, araikor régóta gyülemlő haragjuk felkelésben tört ki, és az elrepült negyvenhárom kivételével valamennyit lemészárolták. A negyvenhárom véletlenül csúszott ki a kezük közül. Amikor elhagyták a bolygót, még semmit sem tudtak a készülő felkelésről. Egy jövevény pedig még korábban elrepült.

A nyolc űrhajó közül hat a szigeten maradt. A jövevények nagyon vigyáztak űrhajóikra. El akartak volna repülni a bolygóról? Ezt senki sem tudta. A szigetlakók rég elvesztették reményüket, hogy valaha is megszabadulnak tőlük.

Négy ember repült az ismeretlen messzeségbe. De ők tudták, milyen céllal repült el a negyvenhárom, akiket el akartak fogni. „A gyűlöleteseknek” kevés volt egy bolygó, a második leigázására készültek. A szigetlakók saját szigetükről azt tartották, hogy az az „egész” bolygó.

A jövevények között Különféle emberek voltak. Egyesek jól bántak a helyi lakosokkal, elbeszélgettek velük, válaszoltak kérdéseikre. Egyiküket a szigetlakók még szerették is. De az elrepült a negyvenhárommal. Riageának hívták.

Ha ő itt marad, neki megkegyelmeztek volna. Gyakran elbeszélgetett az emberekkel, és sok mindent feltárt előttük. Milyen célból? Ezt nem tudták.

A négy ember meg volt győződve, hogy az ismeretlen bolygó hasonlít az övékére, s hogy a bolygó lakosai a „gyűlöletesek” igája alá kerülnek. Mindent el kell nekik mondani, figyelmeztetni őket a rájuk váró veszedelemre.

A négy ember ezt megtehette.

Régen, még a második nemzedék életében a jövevények három űrhajója elhagyta a szigetet, aztán visszatért. Ugyanazokkal az utasokkal. Volt köztük egy, akit Deának hívtak. Annak volt egy Gianea nevű lánya. Az apa az expedíciós útról egy azelőtt soha senki által nem hallott nyelv tudásával tért vissza.

A jövevények nemcsak arra kényszerítették a szigetlakókat, hogy dolgozzanak építkezéseiken, hanem ki is szolgálják őket. Minden háznál szigetlakó szolgák dolgoztak.

Dea házában egy Merigo nevű szolga dolgozott. A fiatalembernek nagyszerű memóriája volt. Ő egyike annak a négy embernek, akik az ismeretlen cél felé repülnek. Csakhogy most már nem fiatal.

Dea megtanította lányát az új nyelvre. Házában gyakrabban lehetett hallani ezt a nyelvet, mint a „gyűlöletesek” nyelvét, amelyet mindnyájan beszéltek. Merigo nem tudta, miért van erre szükség, de ő maga is akaratlanul megtanulta azt a nyelvet.

Dea „spanyol”-nak nevezte. Merigo rövidesen megtudta, hogy ez annak a bolygónak a nyelve, ahová Dea és útitársai repültek. Amikor pedig a felnőtt Gianea elrepült a negyvenhárommal, Merigo ráeszmélt, miért tanították meg az idegen nyelvre. Neki kellett beszélnie a helyi lakosokkal.

Merigo látta, hogy Gianea nem akart elrepülni a szigetről. Sírt, de a jövevények kegyetlenek voltak nemcsak a leigázott szigetlakókhoz, hanem egymáshoz is. Sőt, apa a lányához is.

Merigo és Dea többi szolgája sokszor tapasztalta saját magán gazdáik kegyetlenségét. A legcsekélyebb vétekért megverték őket, hárman pedig életükkel fizettek egy semmiségért. Elevenen elégették őket.

Így halt meg Merigo húga. A fiatalember gyűlölte a jövevényeket, és mindent, ami hozzájuk tartozott. Merigo volt az első, aki tudomást szerzett arról, hogy a „gyűlöletesek” elrepültek egy másik bolygóra. Két űrhajónak kellett volna felszállnia. De aztán csak egy indult útnak.

A második teljes készenlétben itt maradt. Úgy látszik, annak valamivel később kellett volna startolnia. De erre már nem került sor, mert kitört a felkelés.

A „gyűlöletesek” semmit sem csináltak maguk. Még a két űrhajó előkészítésébe is bevonták a rabszolgákat. A legfejlettebbeket és a „legképzettebbeket”.

Azok természetesen nem ismerték és nem értették a technikát. Azt sem tudták, hová repült el az űrhajó. De arról hallottak, hogy az űrhajó utasai útközben aludni fognak, az űrhajókat pedig az a rejtélyes gépezet fogja irányítani, amit a „gyűlöletesek” navigációs agynak neveztek. Ez az agy célhoz viszi az űrhajót.

Mindkét űrhajót egyformán és egyidőben készítették elő. Amikor az egyik elrepült, a másik pedig itt maradt, és végeztek a jövevényekkel, megszületett a második űrhajó felhasználásának terve.

A sokáig elnyomott népben kifejlődött a szolidaritás érzése. Segíteni akartak másokon, hogy azok elkerüljék az ő sorsukat. Jól tudták, hogy nem szabad élve hagyni a negyvenhárom „gyűlöletest”. Helyesebben mondva negyvenkettőt, mert egyikük sem emelné kezét Riageára.

Tudták, hogyan kell megindítani az űrhajó hajtóműveit. De semmi többet nem tudtak. Még csak nem is gondoltak tervük esztelenségére.

A négy ember felszállt. Merigónak el kell mondania mindent azoknak az ismeretlen embereknek. És segíteni három útitársának, hogy megértsék azokat az embereket, és el tudjanak velük beszélgetni.

Már itt, az űrhajón tanította őket „spanyolul”. Mert ha sikerül elevenen elérniük a célt, mind a négyüknek egész életüket ott kell leélniük az idegen bolygón. Ki tudja megmutatni nekik a visszafelé vezető utat? Csak Riagea.

De vajon megteszi-e? Nem tudták, hogyan fogadja a hírt, hogy elpusztították valamennyi honfitársát.

A négy ember felkészült arra, hogy sohasem tér vissza szülőhazájába.

— Én újból összetalálkozom ott Gianeával — mondotta Merigo. — Azt hiszem, nem várja ezt a találkozást. Saját kezemmel verem agyon.

Mennyit kell még repülniük? Nem tudták.

3

— Ott van, amit keresnek! — mondta Gianea.

A rádióösszeköttetés a négy terepjáró között egész idő alatt működött. A lány szavait mindnyájan egyszerre hallották meg. A kutatóexpedíció valamennyi részvevője mind a négy kocsiban az örömtől és az izgalomtól megremegett, akárcsak Stone.

— Hol? — kérdezte a parancsnok.

Megtalálni a keresés másnapján! Méghozzá három esztendei balsiker után.

— Egyenesen előttünk. És közel.

Muratov lefordította a választ. A terepjárók megálltak.

Elöl ugyanazok a komor, barnásszürke sziklák álltak, amelyeket repedések hasogattak össze. Sárgás por borította vastagon a talajt.

Közvetlenül előttük, kétszáz méternyire görbült a hegygerinc, és éles kiszögellésben végződött: hatalmas kőtömbök hevertek egymás hegyén hátán: egykor szétdarabolódott, hatalmas lavina maradványai. A hajlat mélyében áthatolhatatlan, fekete árnyék ült.

Hány ilyen hajlattal találkoztak már eddig!

Egyenesen abba az árnyékba mutatott Gianea.

— Ott? — kérdezte Stone.

— Igen, a legmélyén.

— Fényszórókat! — rendelkezett Stone.

A négy terepjáróból négy erős fénysugár hatolt be a fekete sötétségbe.

— Itt mi semmit sem találtunk — mondta Vereszov. — Ily közel az állomáshoz…

— Biztos, hogy az? — kérdezte Stone a lánytól.

— Látom — felelte Gianea egyszerűen.

Amint később kiderült, valamennyiükön keresztülfutott ugyanaz a gondolat:

„Itt örökké árnyék van. Ide soha nem süt a Nap. A hegyi kőzetek nullára hűltek le. Itt semmiféle infravörös kisugárzás nem lehet. Hogyan láthat Gianea bármit is? Tehát nemcsak a spektrum infravörös részét látja.”

Kétségtelen, hogy Gianea valóban látta a rejtélyes telepet.

— Körülbelül mekkora a telep? — kérdezte Stone.

Gianea végighallgatta a lefordított kérdést, aztán elgondolkodott. Muratov azt hitte, hogy a lány nem ismeri a földi hossz- és területi mértéket, de kiderült, hogy Gianea más miatt hallgatott. Csak pontosabb választ akart adni.

— Szemre nehezen tudom megállapítani — mondta végül —, de azt hiszem, megvan hatezer négyzetméter.

— Tehát — mondta az expedíció parancsnoka, — körülbelül nyolcvanszor nyolcvan méter. Ezt a kis területet nyugodtan át tudja vizsgálni négy munkagép.

Nyomban kiadta a parancsot, hogy még egy, felszereléssel megrakott terepjáró induljon ide.

— Teljes sebességgel a nyomdokainkon! — szólt bele a mikrofonba. — Nyílt repedések nincsenek, az út veszélytelen. Figyelmeztessék Szabót. Tizenöt perc múlva várom magukat.

A fényszórók élénken megvilágították a hajlat mélyében levő sziklakiszögelléseket. A fénytől, mely első ízben hatolt be ide, jól látszottak az árnyékok. De mást jóformán most sem lehetett látni.

Aggasztó gondolat villant meg Stone fejében.

— Kérdezze meg a lánytól — mondta —, veszélytelen-e a telep megvilágítása?

Gianea azt felelte, hogy ő ezt nem tudja. Stone óvatosságból leoltatta a fényszórókat.

— Ha kell, majd újra meggyújtjuk őket.

— Furcsa — jegyezte meg Muratov. — A felderítő holdak nem átlátszók. Akkor hát miért nem takarják el a sziklákat? Miért nincs árnyéka a felderítő holdaknak?

— Talán már nincsenek is itt? — jegyezte meg Tokarev. — Lehet, hogy ez már az elhagyott telep?

— Kérdezze csak meg Gianeától — mondta Stone.

Muratov alaposan megmagyarázta a lánynak, mi zavarja őt és az expedíció többi tagját.

— Furcsállom — felelte Gianea —, hogy maguk ezt nem látják. De én tudom, mitől van ez. Mi (ezen honfitársait értette) nem is sejtettük látásmódjuknak ezt a sajátosságát. Csupán a Földön szereztem róla tudomást. — Gianea mintha elfelejtette volna a tegnapi beszélgetést. — Maguk semmit nem látnak, ha nincs fény. Akarom mondani, ha nincs olyan fény, amelyet érzékelni tudnak. Mi sokkal többet látunk. A maguk szerint sötét tárgyak számunkra világosak. Furcsa, igaz-e, Viktor? Hisz maguk olyannyira hasonlítanak ránk!

Muratov arra gondolt, hogy a lány alkalmasabb időt is választhatott volna erre a beszélgetésre. Nem bírta tovább palástolni türelmetlenségét, és megkérte, válaszoljon a feltett kérdésre.

— Miért beszél velem ilyen éles hangon? — kérdezte Gianea, mintha mi sem történt volna. — Nem szoktam hozzá, hogy így beszéljenek velem.

— Bocsásson meg, de nagyon idegesek vagyunk.

— Nincs miért, amit kerestek, megtalálták. Hát mit akarnak még?

Hangjából kiérződött: „Teljesítettem akaratukat, hagyjanak nekem békét.”

— Maga látja — mondta Muratov —, mi pedig nem. Legyen hát még egyszer a segítségünkre.

A lány vállat vont.

— Eresszék lejjebb a fényszórókat — mondta olyan hangon, mintha egy tanító mondta volna az értelmetlen nebulóknak. — A telep (először mondta ki érthetően e szót) a mélyedésben fekszik. Azt hiszem, mesterséges mélyedés, mert egyenesek a szélei. A fényszórók sugarai magasabbra világítanak, azért nem látnak maguk semmit.

— Várjunk még — mondta Stone, miután Muratov lefordított mindent, amit Gianea mondott. — Nem tudni, hogyan hat a fény a telep berendezésére. Már akkor is nagy kockázatot vállaltunk, amikor meggyújtottuk a fényszórókat, mert nem gondoltuk meg alaposan a dolgot. De hát ez az én bűnöm.

Tizenöt perc múlva megérkezett az ötödik terepjáró. Beköszöntött a hadművelet megkezdésének várva várt pillanata.

Stone kissé rézsútosan hátra vitte terepjáróját. A négy munkagép egyvonalba sorakozott fel. Az egyelőre láthatatlan telephez vagy száz méterre lehettek. Teljesen veszélytelen és alkalmas távolság a munkához. Az se okozna semmiféle kárt, ha bármilyen hatalmas erő robbanna is fel, mely megsemmisítene mindent. Levegőrázkódástól nem kell tartani itt, ahol semmiféle levegő nincs. Csupán elméleti volt az a lehetőség, hogy a telep atombombaként robban fel, ami óriási hőnövekedéssel jár. Ám a telep keresésére tervezett terepjárókat semmi veszély nem fenyegette. Utasaik biztonságban voltak. No persze, bizonyos fokú kockázat azért volt, de hát ezzel meg kellett békülniük. A gépeket még hátrább vinni, ahol teljesen biztonságban lennének, egyáltalán nem lehetett, mert akkor nagyon nehezen tudnák irányítani a robotautomatákat.

Az expedíció tagjai közül senki még csak nem is gondolt a veszélyre. Egyet tudtak: a telep megvan, és meg kell semmisíteni. Kell! S ez már elég volt nekik.

Stone kocsijában megjelent Szabó László mérnök, mind a hat előző expedíció műszaki vezetője, aki az ötödik terepjárón érkezett. A meghatározhatatlan korú, mokány férfi arcát éles vonások barázdálták. Hegyes kis szakállt viselt, amilyennel akkoriban nagyon ritkán találkozott az ember.

Amikor a helyére tartva végigment a terepjárón, fejbólintással üdvözölte Gianeát. A lány hasonlóképp válaszolt.

Szabó átvette az egész művelet irányítását.

— Figyelem! — mondta, amint leemelte a fejéről a holdsisakot. — Megkezdjük a program első részének, a felderítésnek a végrehajtását. Kérem útnak indítani az első számú robotgépet!

Abból a terepjáróból, amelyben Szinyicin ült, előkúszott egy, a Napon élénken csillogó, hernyótalpas fémgömb. Vereszov még az elindulásuk előtt aprólékosan leírta Muratovnak berendezését. A nagyon bonyolult és tökéletes gép számos ember tervezői és műszaki munkájának volt a gyümölcse. Most minden valószínűség szerint elpusztul.

A robotgép tíz méternyire eltávolodott a terepjárótól, és megállt. Várta a parancsot. Szabó elfordította a kapcsolót a rádióösszeköttetés vezérlőpultján.

— Előre! — adta ki a parancsot. — Első kutatás! A robotgép meglódult, és gyorsan kúszni kezdett a hegyhajlat felé.

Garcia átült a tájolóberendezéshez. Ügyelni kellett, hátha felhangzik valami rádiójelzés. Stone az infravörös ernyő fölé hajolt.

Semmiféle védelmi intézkedést nem tettek a fénylobbanás ellen, amilyen három esztendeje történt, amikor a „Tyitov”- expedíció alkalmával megsemmisült a robotfelderítő. Az ernyők nem eresztik át a rendkívül erős fénysugarakat, s bármi történne is, az emberek szemét veszély nem fenyegette.

Amint a robotgép a fekete árnyék határához ért, lelassította mozgását. Mint valami észlény, közeledett nagyon óvatosan a célhoz. Rendkívül fellett „agyközpontja” volt.

A robotgép most megállt. Elülső része belemerült az árnyékba, és nyomban eltűnt az emberek szeme elől. Hátsó része továbbra is csillogott a naptól.

Úgy nézett ki, mintha egy láthatatlan kéz hirtelen ketté vágta volna a gépet.

Kattant a vevőkészülék, és megszólalt egy fémes hang:

— Repedés. Két méter mély. A távolság — tizenkilenc méter. A látási viszonyok egyenlők a nullával.

— Az nem repedés — jegyezte meg Stone. — Mesterséges katlan, amelyben a telep fekszik. Mit csináljunk, László? Kockázatos dolog bekapcsolni a fényszórókat.

— Miért volna kockázatos? — ellenkezett Szabó. — Felrobban? No és, robbanjon fel. Hisz úgyis meg akarjuk semmisíteni a telepet. — Kissé közelebb hajolt a mikrofonhoz, és szó tagolva adta ki a parancsot: — Fényt! Té-vé-a-dás!

Az összes terepjáróban sietve elfordították a kapcsolót. A szemléltető ernyők alsó része kissé elsötétült. Most ez az alsó rész tévé-képernyővé változott. Felső része ugyanolyan maradt, mint eddig volt, s a vizuális megfigyelést szolgálta.

A sötétségben, amelyben eltűnt a robotgép elülső része, erős fénysugár gyulladt ki. Látni lehetett, hogy a robotgép lefelé irányította a fényszóró sugarát. A tv képernyőjén megjelent a szakadék nyílegyenes vonala. Az emberek úgy látták, hogy húsz méternyire volt a robottól, míg a robot tizenkilenc méternyi távolságot állapított meg.

— Közelebb menni! — adta ki a parancsot Szabó.

A robot teljesen eltűnt. Csupán fényszórója mutatta, hol tartózkodik. A szakadék vonala közelebb jött. Semmi kétség nem lehetett afelől, hogy mesterséges.

— Szélesíteni a fényt! — következett az újabb parancs.

Jól hallatszott, amint a gömb belsejében kattantak a kapcsolók. A fényszóró sugara kiszélesedett. Ereje is fokozódott.

Most jól látszott a sziklás talajba vájt egész katlan. Szabályos négyszög alakú, két méter mély és sima, egyenes az alja. Végre itt van előttük az idegen világ titokzatos telepe, amelyet az emberek három éve hasztalan keresnek.

Az első pillanatban mindenkinek úgy tűnt, hogy a telep üres. Nyoma sincs a felderítő holdaknak, sem bármiféle berendezésnek. De aztán észrevettek árnyékokat, amelyeket mintha az üres hely vetett volna. A telep láthatatlan gépcsoportjai nem voltak áttetszőek, ahogy azt megjósolták. Nem verték vissza a fényt, hanem teljesen elnyelték.

Sok kusza árnyék volt, és semmit sem lehetett pontosan megállapítani. A robotgép most közvetlenül a katlan szélén állt, egészen közel a felderítő holdakhoz, amelyeknek feltétlenül itt kellett lenniük. Ám semmi sem történt, a robot továbbra is ép volt. A megsemmisülést jelző robbanás, amelyet mindnyájan vártak, késett. Talán most ki vannak kapcsolva a védőberendezések, vagy csak repülés közben működnek?

— Mi is menjünk oda — ajánlotta Stone. — Vagy küldjünk ki felderítő embereket.

— Korai még! — felelte Szabó hevesen. — Figyelem! Útnak indítani a nyolcas, kilences, tizenegyes és tizenkettes számú robotokat!

Négy gép tűnt fel a holdtalajon. Az elsőtől abban különböztek, hogy szivar alakúak voltak. Mindegyiknek az orrán kúp alakú kiszögellés meredezett.

— Előre! Csatárláncban.

A robotok, mint hajdanában a jól beidomított katonák, egy vonalba fejlődtek, és gyorsan eltűntek a hajlat sötétségében. Az első gép fényszórója nem világította meg őket és nem látszottak az ernyőkön.

— Mindent megértenek, amit mondanak nekik? — kérdezte Gianea.

— Nem mindent — felelte Garcia. — Van bizonyos szókincsük, amelyet értenek, és ki is tudnak mondani.

— Maguknál vannak ilyen gépek? — kérdezte Muratov. Gianea összeráncolta homlokát, mintha kellemetlen volna számára a kérdés, de aztán mégis válaszolt.

— Nem láttam ilyeneket. De vannak gondolkodó gépeink. Az első számú robot fémhangja közölte, hogy a négy kisegítő gép a helyén van, és munkára készen áll.

— Port! — parancsolta Szabó. — Második program! Muratov fokozott érdeklődéssel szemlélte az ernyőt. Most valósul meg az ő ötlete. Jól látszott, amint a fényszórótól élénken megvilágított katlanba óriási erővel tört be a fekete festékpor legyező alakú sugara. Majd követte a második, a vörös színű por. Aztán a harmadik: a sárga por. S végül az utolsó, a zöld por. Sok színű köd borította be az egész katlant.

Amikor pedig a porlasztók befejezték munkájukat, és eloszlott a porfelhő, nagyszerű kép tárult az emberek szeme elé.

4

…A pillanat olyannyira izgalmas volt, hogy akikre a fényképezést bízták, egy pillanatra megfeledkeztek a kötelességükről. Mind az öt terepjáró utasai legalább tíz percig némán figyeltek. Mindegyikük örökre eszébe akarta vésni a látottakat.

Két hatalmas, tojásdad alakú test állt előttük tarkán, mint a gyermekjátékok. Teljesen simák voltak, minden kiszögellés és fúvókára emlékeztető nyílás nélkül. Egy-egynek a hossza negyven méter lehetett. Ezek voltak hát a titokzatos felderítő holdak, amelyek oly sokáig foglalkoztatták a tudósok gondolatait, annyi nyugtalanságot és vesződséget okoztak az űrszolgálatnak.

Mindegyik „tojáshoz” mindenfelől hosszú tömlők vezettek kisebb, kupola alakú magaslatoktól, amelyek körülbelül húsz centiméternyire emelkedtek a talaj fölé. Világos, hogy ez csak az építmény felső része, a többi része pedig a holdtalajba van süllyesztve. A katlan mélyén, a túlsó végében, hosszúkás, rombusz alakú tárgy látszott.

Az emberek lélegzetvisszafojtva nézték az eléjük bukkanó telepet. Minden mozdulatlan dermedtségben volt, mintha a holdbéli árnyék szörnyű hidege verte volna béklyóba.

A festék jóformán a talajhoz sem ért, és a látvány rendkívül érzékletes képet mutatott. A rombusz, a kupola, a tömlők és maguk a felderítő holdak fémszerűeknek tűntek, de hogy valóban fémből voltak-e, annak megállapítását éppen az a festék akadályozta, amely láthatóvá tette a tárgyakat.

A hosszú csendet Szabó törte meg.

— Bevonni a porlasztókat! — Hangja most is nyugodt volt. — Figyelem! Útnak bocsátani a második és harmadik számú robotot!

Most olyan gépezetek tűntek fel, amelyek egyáltalán nem hasonlítottak az előzőkre. Lábakkal, kezekkel ellátott, kerek üveg-„fejű” robot-„emberek” voltak. Kissé esetlenül, de gyorsan lépkedtek a katlan felé.

A négy szivar alakú gép visszatért a maga terepjárójához, és eltűnt a belsejében. A művelet legfontosabb és legérdekesebb pillanata következett.

A kibernetikus automaták alaposan meg tudtak vizsgálni bármilyen tárgyat kívülről éppúgy, mint belülről. Anélkül hogy hozzányúltak volna a külső hártyaréteghez. Gyorsan és nagyon pontosan állapították meg a méreteket, az anyagot, a vegyi összetételt, eligazodtak bármely képletben, amely nem bonyolultabb, mint a sajátjuk.

Hasonló robotokat gyakran a legkülönfélébb célokra használtak, s ezek rendszerint megőrizték „emlékezetükben” a kapott információt, amit csak a kérdés feltevése után szolgáltattak ki. Ez alkalommal megváltoztatták szerkezetüket. Számolni kellett azzal, hogy a telep vagy a felderítő holdak védőberendezése megsemmisíti a robotgépeket. Mindazt, amit sikerült megtudniuk, a robotok azonnal továbbítják a vezér terep járó irányító központjához.

Szabó felkészült a jelentés vételére.

De vajon sikerül-e megtudni valamit? „Megengedik-e” ezt a felderítő holdak és telepük? Sokan kételkedtek a sikerben.

A kettes számú robotgép a meredek oldalú szakadék széléhez ért, és ügyesen leereszkedett a katlan aljára. A hármas számú valami miatt késlekedett, de aztán ő is leereszkedett.

— Egyes szám! — mondta Szabó. Átadom az irányítást! Második keresés!

— Második keresés — ismételte közömbösen az ernyőkön nem látható gömb.

Muratovnak eszébe jutott Vereszov magyarázata. Mind a két robot-„ember” a gömbben levő elektronikus agy parancsnoksága alá került, és mostantól fogva csak annak a parancsait hajtják végre. A gömb közelebb volt a helyszínhez, és közvetlen „látó” kapcsolatban állott a végrehajtó gépekkel. Jó „felfogóképessége” van ahhoz, hogy bármilyen meglepetés esetén az embernél sokkal gyorsabban tudjon intézkedni.

A robotgépek szétszéledtek. Az egyik elindult a legközelebbi felderítő hold felé, a másik a rombuszhoz. A telep nem reagált. Úgy látszott, hogy az idegen testek betörése ellen semmiféle védőberendezés nincs. De mindenki jól tudta, hogy a felderítő holdak rendelkeznek ilyen védelemmel. Miért nem működik hát?

Muratov Gianeára nézett. A lány látható érdeklődéssel figyelte a történteket. Semmiféle aggodalom nem látszott arcán. Vajon mire gondol most? Mit érezhet?

A földi emberek behatolni készültek egy olyan titokba, amelyet Gianea honfitársai el akartak rejtem előlük. A lány nem nézhette ezt ilyen közömbösen. Ám külseje semmit sem árult el.

A hármas számú robot hirtelen megállt, megfordult, és visszament a gömbhöz.

— Úgy dönthetett, hogy a vizsgálást sorjában kell végezni — mondta Stone az elektronikus agyra célozva. — Fél, hogy összezavarja az egyszerre kapott információkat.

— Valószínű — bólintott Szabó.

A kettes számú robot akadálytalanul megközelítette a rombuszt. Felgyulladt a jelzőlámpa zöld fénye a vevőkészüléken, és halk zizegéssel megindult a keskeny „nézőke” üvege alatt az írószalag. A robot munkához látott.

A gépek higgadtságával végezte sorjában a műveleteket. Közölte a rombusz méreteit, elmondta, hogy nagyobbik fele a sziklába van süllyesztve, majd hozzáfogott az anyag vizsgálatához, amelyből a külső felülete készült.

Eleinte minden simán ment. A szalagon gyors egymásutánban jelentek meg a vegyi elemek jelei. Vas, alumínium, mangán, kalcium. Ám ekkor kérdőjel következett. Ez azt jelentette, hogy a robot olyan elemmel vagy ötvözettel találkozott, amelyet nem ismer és amelyet nem tudott felbontani alkotórészeire. A második kérdőjel! A harmadik!

— Rosszul működik! — mondta Szabó. — A szerkezet nincs jól átgondolva. Nem tud elvégezni ismeretlen elemzést.

— Nem éppen — hallatszott valakinek a hangja a másik terepjáró hangszórójából. — Benne van bármely analízis, amelyet valaha is a Földön elvégeztek. Azt pedig, amit nem képesek, illetve egyelőre nem tudnak elvégezni az emberek, természetesen ő sem tudja elvégezni.

Látták, amint a robot elővett egy szerszámot. Vágókés lehetett, mert alóla szikrák pattantak ki.

— Az anyag ellenáll — közölte higgadtan az elektronikus agy. — Küldjenek egy másikat.

— Ennél tökéletesebb nincs — felelte Szabó.

— Abbahagyom — mondta a gömb.

A kettes számú robot nyomban eltette a villanyvágókést.

Muratov még soha nem látta effajta gépek munkáját. Kissé furcsa volt számára hallani a dialógusokat, tudva azt, hogy nem két ember beszélget egymással, hanem egy ember a géppel.

— Rosszul működik! — ismételte Szabó. — Éppen abban rejlik a láthatatlanság titka, amit felderítőnk nem volt képes megérteni.

— Próbáljunk meg talán egy kis darabkát levágni a kupolából — ajánlotta Stone.

A gömb elektronikus agya magától is rátalált erre a megoldásra. A robot elindult a legközelebbi kupolához. De itt sem sikerült semmi. Az anyag, amelyből a telep gépcsoportjai készültek, ellenállt minden próbálkozásnak.

A robot visszatért a rombuszhoz. Majd felemelte a kezeit, és rátette a felületére. És megint nem történt semmi.

Hirtelen megváltozott az ernyők színe. Kissé megzöldültek. A rombusz és a mellette álló robot közelebb jöttek, és betöltötték az ernyőt.

Aztán mindnyájan látták, hogy elhomályosult, felolvadt a rombusz felülete, és láthatóvá váltak ismeretlen műszerek vezetékei, fogantyúi, éles kiszögellései. Feltárult a rombusz belseje.

— Ha ez a telep elektronikus agya — mondta Tokarev —, akkor minek kellenek a fogantyúk?

— Talán nem is fogantyúk — szólalt meg Szabó —, hanem valami hozzájuk hasonló. Ne feledjük el, hogy nem földi szerkezettel állunk szemben.

— Erről nem szabad megfeledkezni.

A robot mozdulatlanná merevedett. A vevőkészülék szalagja továbbhaladt, s ez azt mutatta, hogy a kibernet üveg „fejében” a „gondolatok” folytatták munkájukat.

— A séma nem hagyja magát, küldjenek egy másikat — hallatszott a gömb fémhangja.

— Nincs tökéletesebb — felelte Szabó.

De az „abbahagyom” szó nem következett utána. Úgy látszik, a gömb nem adta fel a reményt, hogy segítőtársának mégiscsak sikerül megfejteni a telep elektronikus agyának az övénél láthatóan bonyolultabb sémáját. A rombusz belseje még mindig jól látszott a tv-képernyőn.

A vizuális ernyőn pedig látszott, hogy a hármas számú robot újból elindult a felderítő hold felé. A gömb ki akarta használni az időt. Miután a kettes számú robot egyelőre abbahagyta az információ közlését, parancsot adott a hármas számúnak, hogy lépjen akcióba.

— Úgy látszik, mégiscsak sikerül átvizsgálnunk a telepet, és alaposan megismerkedünk gépcsoportjaival — mondta Stone. — Hol van a veszély, amelyről Gianea beszélt?

A lány meghallotta nevét, és kérdően pillantott Muratovra.

Viktor lefordította az expedíció parancsnokának a szavait, de úgy, hogy ne sértse meg a lányt.

Gianea vállat vont.

— Nem tudom, miben nyilvánulhat meg a veszély — mondta aztán. — De jól emlékszem Riagea szavaira. Azt mondta, hogy ha a földi emberek megpróbálják megközelíteni a telepet, ezzel előidézik a katasztrófát. Ennyi az egész. Kötelességemnek tartottam, hogy figyelmeztessem magukat.

Szavai zavarba hoztak mindenkit.

— Lehet. — kezdte Tokarev, de Stone félbeszakította.

— Gianea félre is érthette Riageát — mondta. — Vagy pedig maga sem sejtette, hogy más értelmet tulajdonított Riagea szavainak. Nem szabad az alaptalan félelem miatt elszalasztani az egyetlen lehetőséget.

— Alaptalan! — mondta Tokarev. — De vajon csakugyan alaptalan-e?

— Mindegy! — Stone bosszúsan legyintett. Láthatóan igen ingerült volt.

„Hátha amiatt, mert érzi, hogy nincs igaza?” — gondolta Muratov.

— Egyetértek Henryvel — mondta Szabó. — Ha hozzáfogtunk, folytatnunk kell.

A többiek hallgattak.

Amíg a fenti beszélgetés lezajlott, a hármas számú robot egészen a felderítő holdhoz ért.

— Nézzék csak! — kiáltott fel Muratov, és a tv-képernyőre mutatott. De ugyanakkor a többiek is észrevették.

A rombusz belsejében mozgás keletkezett. Rövid lobbanások szikraesőként futottak végig a vezetékeken, illetve azokon a holmikon, amelyeket az emberek vezetékeknek néztek.

— Jelzések — jegyezte meg Garcia, aki a tájoló mellett ült. — Ultrarövid hullámok.

Alig fejezte be szavait, erős fénylobbanás ragyogta be az ernyőket. Nagyon vakító volt, és csupán az ernyők tompító hatásának köszönhető, hogy nem vakította el az embereket.

— Előre tudtam! — mondta Stone. — Megsemmisülés?!

Az ernyők továbbra is fény lettek. Ez azt jelentette, hogy az egyes számú robotnak nem esett baja, sőt folytatta a művelet irányítását.

A tv-ernyőn az általa közvetített kép elmozdult. Ismét az egész telepet lehetett látni. A kettes számú robot továbbra is ott állt a rombusz mellett. A hármas számú robot eltűnt. Tudták, mi lett a sorsa. Egészen megközelítette a felderítő holdat, amely közölte ezt a rombusszal. Parancs következett, és a robot nyomban megsemmisült. Ugyanúgy, ahogy a „Tyitov” fedélzetéről három évvel ezelőtt kiküldött felderítő robotot is megsemmisítették. Valószínűleg akkor is ettől a rombusztól kapta a parancsot a felderítő hold.

— Maga meg mást mondott! — jegyezte meg Tokarev.

— Most is fenntartom a véleményemet — felelte Stone. — A telep veszélytelen. Csak a felderítő holdak vannak felszerelve védőberendezéssel.

— Figyelem! — szólalt meg Szabó. — Kiengedni a négyes számú robotot!

A „Figyelem” szót csupán azért kellett mondani, hogy a működésben levő robotok tudják; ez nem rájuk vonatkozik.

— Mindjárt az elején kellett volna kiküldeni a négyes számút! — motyogta Szabó. — Kár azért a gépért!

— Hisz maga mondta, hogy ki kell próbálni a veszély nagyságát — mondta Stone.

Muratov tudta, hogy a négyes számú robot ugyanolyan gép, mint a kettes és a hármas számú, csakhogy el van látva robbanás elleni védőberendezéssel. Tudta, hogy Szabó most azért küldte ki ugyanahhoz a felderítő holdhoz, hogy kipróbálja.

Az első kettőnél sokkal magasabb és masszívabb harmadik „ember” a katlan felé lépkedett. De még csak a fele utat sem tette meg, amikor megtörtént az, amit senki sem várt. A legközelebb levő felderítő hold hirtelen meglódult, majd gyorsan emelkedni kezdett függőlegesen felfelé. Az elsőt követte a második.

Valami megvillant a készülék alsó részében. S mind a két „tojás” felszállt a katlanból, és egy másodpercre megállt. Újabb két villanás. És a felderítő holdak eltűntek a Hold egének fekete és feneketlen mélységében.

5

Szabó elkáromkodta magát.

— Úgy kell nekünk! — szólalt meg Szinyicin hangja a hangszóróban.

Stone a homlokát ráncolta, de nem szólt semmit, jóllehet Szinyicin megjegyzése neki szólt.

— Nem erről beszélt-e Riagea? — töprengett Muratov. — Vajon nem ezt értette a „katasztrófán”.

— Nem látok katasztrófát — mondta Stone. — A felderítő holdak elszálltak. Elkapjuk majd őket az űrben. A telep rendelkezésünkre áll.

— Aligha — jegyezte meg Vereszov.

— De igen!

A telepen most mozgás támadt. A sok tömlő gyorsan rövidülni kezdett, míg csak el nem tűntek a kupolák belsejében. Aztán ismét mozdulatlanná vált minden.

Váratlanul felnevetett valaki. Gianea volt.

— Mit csináltak maguk? — kérdezte a lány.

— Honnan tudhattuk volna? — felelte Muratoy.

— Elvégre nem figyelmeztetett minket.

— Ezt én magam se vártam.

— Annál inkább mi.

Az események váratlan fordulata zavarba hozta az expedíció tagjait. Muratov szavai gondolkodóba ejtették az embereket. Úgy látszik, a parancsot a felszállásra a rombusz adta ki, és azért, mert emberek jelentek meg a telepen. Építői ezt előre látták, és annak idején megtették az intézkedéseket. Láthatóan nem volt semmi kifogásuk az ellen, hogy a földi emberek megismerkedjenek a teleppel, de egyáltalán nem a felderítő holdakkal. S a két „tojás” teljesítette akaratukat, és elrepült a nemkívánatos szomszédok elől.

De vajon csak elrepültek-e? Csupán egy soronkívüli Föld körüli utazásra indultak? Riagea aligha nevezte volna katasztrófának az egyszerű szökést. Ám teljesen hasztalan most a találgatás.

— Nem tudja, milyen időközönként térnek ide vissza ezek a felderítő holdak? — kérdezte Garcia a lánytól.

— Nem tudom. De sokáig szoktak repdesni.

— Majd az égben kell elkapnunk őket — mondta Szabó. — Ez sokkal bonyolultabb. Kár, hogy így történt. Itt egyszerűbb lett volna megsemmisíteni őket. De nincs öröm üröm nélkül. Most legalább alaposan megismerkedhetünk a telep berendezésével. Egyáltalán nincs értelme megsemmisíteni.

— Ahogy vesszük — mondta Tokarev. — Lehet, hogy éppen ellenkezőleg, meg kell semmisíteni a telepet, és ezzel megfosztani a felderítő holdakat a lehetőségtől, hogy feltöltődjenek. Ha majd visszatérnek, a kezünkbe kerülnek.

— Egyáltalán nem valószínű — mondta Vereszov. — Ki tudja, milyen hosszú ideig képesek védekezni, még akkor is, ha már nem tudnak repülni. Aligha lesznek képesek visszatérni a telepre, ha megsemmisítjük a rombuszt.

Stone sokáig hallgatott.

— Valamiben tévedtem — szólalt meg. — Úgy döntöttem, hogy a telepet megsemmisítjük, de csak azután, hogy részletesen átvizsgáltuk. A felderítő holdakat is elpusztítjuk az égben. Van ellenvetésük?

— Az átvizsgálást rendkívül óvatosan kell végezni — figyelmeztette Szinyicin. — Ki tudja, milyen meglepetéseket tartogatnak számunkra!

— Óvatosak leszünk.

Stone javaslatát elfogadták.

A kettes számú robot még mindig mozdulatlanul állt a rombusz előtt. A negyedik ott maradt állva, ahol a felderítő holdak váratlan elrepülése érte. Úgy látszik, parancsot kapott a gömbtől a megállásra.

Ám a következő pillanatban mind a két robot megmozdult. A gömb elektronikus agya tisztába jött a helyzettel, és parancsot adott a munka folytatására. A kettes számú ismét felemelte kezeit, és a rombusz felületére helyezte, a négyes számú pedig előrelépett.

— Jószerint már nincs is rá szükség — mondta Szabó.

— Nem fontos — felelte Stone. — A robbanás elleni védőberendezés nem akadályozza a munkában.

Gianea Muratovhoz fordult.

— Miért tetézik a hibákat? — kérdezte. — Vagy talán tönkre akarják tenni a gépeket? Sajnálom őket, nagyon okos gépeknek látszanak.

— Akkor is fenyegeti őket veszély, ha már a felderítő holdak nincsenek itt?

— Mondtam már maguknak: semmisítsék meg!

— Magyarázza meg világosabban, Gianea.

— Hát meg tudom? — felelte a lány, és némi szomorúság csendült ki a hangjából. — Én keveset tudok.

— Akkor hát miért ajánlja olyan kitartóan mielőbbi megsemmisítését?

— Azért, mert hallottam valamit. Riagea egyik emberünknek azt mondta, hogy a földi emberek soha nem ismerhetik meg sem a felderítő holdak, sem a telep berendezéseit, még ha rájuk is bukkannak. Majd hozzátette: „Ez a kísérlet sokba kerülne nekik.”

Muratov sietve lefordította a lány szavait a többieknek.

— Szerintem — tette hozzá — az a Riagea arra gondolt, hogy ha rábukkanunk a telepre, valamilyen veszélyes akciót hajtunk végre a felderítő holdak ellen.

— Teljesen figyelmen kívül hagytuk azt a tényt, hogy amint felfedeztük a telepet, a felderítő holdak elrepültek — szólalt meg Stone izgatott hangon. — Parancs következhet az akcióra.

— Sőt egészen biztos, hogy következik — hallatszott Szinyicin hangja. — Feltétlenül előre látták, hogy rábukkanunk erre a telepre, és jól tudták, hogy ebben az esetben elpusztítjuk.

— Egyes szám! — Ez alkalommal Szabó hangja nem volt oly zavartalanul nyugodt. — Abbahagyni a keresést! Vissza! — Stone-hoz fordult: — Valóban nagyon nagy a kockázat. Jobb, ha nem hívjuk ki magunk ellen a sorsot.

— Bármilyen sajnálatos, de úgy látszik, ez lesz a legjobb.

— Megsemmisítjük?

— Igen — felelte Stone határozottan.

De elkéstek. A telep gazdái már korábban gondoskodtak mindenről.

A Holdon nincs hang. Az első robbanást csak látták az emberek. Az egyes számú robot még nem oltotta el a fényszóróját, várta, hogy mindkét segítőtársa kijöjjön a katlanból. Éppen feltűntek a katlan szélén, amikor az egyik kupola szétnyílt, belsejéből lángcsóva csapott ki, és egy pillanat múlva mély gödör maradt a helyén.

Nyomban ezután felrobbant a második, majd a harmadik kupola. A negyedik robbanás már sötétben történt. A gömb gyorsan gurult a terepjárók felé. Előtte „futott” a két robot- „ember”.

Ott, a szurokfekete árnyék mélyén egyforma időközönként lángcsóvák röppentek a magasba, és pusztították a telep ember nem ismerte, bonyolult berendezéseit, amelyeket Gianea ősei egy másik bolygóról szállítottak ide: egy ismeretlen nép műszaki tudományának maradványait.

Ismét az iménti „csend” borult a tájra.

Az öt fényszóró, minden parancs nélkül, egyszerre megvilágította a telep gidres-gödrös területét. Minden csupa por volt, ahol a rombusz állt, a robbanás ereje leszakított egy szikladarabot, és a gránitszilánkok a fél katlant elborították.

Csupán a katlan egyenes szélei mutatták, hogy itt mesterséges építmény állt. Ez minden, ami emlékül maradt az embereknek a világűrbeli jövevényektől. Nem, nem minden! Megmaradt még a két felderítő hold! Valahol a világűrben ismét ott keringtek a Föld körül, magukban hordozva az ismeretlen veszélyt.

Nem kétséges, hogy a „parancsot az akcióra”, ahogy Stone mondta, már kiadták. Ez logikusan következett abból a tényből, hogy a telep megszűnt működni. A rombusznak végre kellett hajtania, és végre is hajtotta utolsó megbízatását.

Vajon mi fenyegeti a Földet az eljövendő órákban, vagy talán percekben? Hiszen ott még semmit sem tudnak!

A vezérterepjáró teljes sebességgel robogott visszafelé az állomáshoz. Az emberek izgalma és aggodalma oly nagyfokú volt, hogy a többi kocsi csak útközben jutott eszükbe, és rádión magyarázták meg gyors távozásuk okát.

Tíz perc múlva Szabó és Stone már a rádiófülkében voltak. Alig tíz perc múlva pedig összeköttetésbe léptek az űrhajózási intézettel, és a külsőleg nyugodt Szabó közölte az aggasztó hírt.

Gianea nyomban az állomásra való megérkezés után elindult a fürdőmedencéhez. Szinte furcsa, mennyire szerette a vizet.

— Bocsánat a zavarásért — mondta Muratov, amint bement a medencébe.

— Nincs miért — mosolyodott el Gianea.

— Arra kérjük, emlékezzék vissza, mondott-e Riagea olyasmit, hogy milyen veszély fenyegeti a földi embereket a felderítő holdak részéről.

— Nem hallottam ilyesmit.

— De azt tudta, miért repültek maguk a Földre?

— Tudtam.

— Nos, miért?

— Hogy megvalósítsunk egy régen dédelgetett tervet.

— Milyen tervet?

Gianea felnevetett.

— Maga következetlen, Viktor — mondta gúnyosan. — Ha tudnék felelni erre a kérdésre, akkor válaszolnék az elsőre is. Egy és ugyanaz. Tudtam, hogy meg akartuk valósítani tervünket. Hogy mi volt az a terv? Azt csak Riagea és még hárman tudták.

Marina közölte bátyjával, hogy Gianea hajlamos a hazugságra. Viktor bizonyosra vette, hogy most is hazudik. Meggyőződését a lány egyik mondata igazolta: „A földi emberek nem érdemlik meg azt a sorsot, amelyre szánták őket.” Ahhoz, hogy ezt mondja, tudnia kell, mi az, amit nekik szántak.

— Maga is tudja, Gianea — mondta Viktor halkan.

Ismét felhangzott a leány dallamos nevetése.

— Lehet — szólalt meg a legcsekélyebb zavar nélkül. — De maguknak nem kell tudni róla.

Muratovot majd szétvetette a düh.

— Azok után, amiket már közölt velünk — csattant fel a hangja —, köteles elárulni nekünk!

— Ez szemrehányás akar lenni?

Muratov tudta, hogy változtatnia kell hangján. A Gianea szemében lobogó tűz veszélyt jelzett.

— Nem teszek magának semmiért szemrehányást, Gianea — mondta a férfi. — Inkább el vagyok ragadtatva nemes tettétől. Óriási szolgálatot tett nekünk. De legyen következetes. Bennünket nagyon aggaszt a bizonytalanság.

— Aggodalmuk teljesen érthető. De ha meg is mondanám, nem értenék meg. — Gianea harmadszor ismételte meg ezt a mondatot.

Muratovnak minden akaraterejére szüksége volt ahhoz, hogy uralkodjon magán.

— Próbálja meg — mondta aztán. — Hátha meg tudjuk érteni magát.

Gianea a medence peremébe fogódzkodott, és könnyedén kiemelkedett a vízből. Mozdulatai mindig könnyedek voltak, itt a Holdon pedig különösen. Fesztelenül leült Viktor mellé. A villanyfény játékosan villódzott nedvesen csillogó, zöldes színű testén.

— Ehhez tudnia kell, hogy mi volt tervünk születésének oka.

Muratov nem nézett a lányra. Feszélyezte a másiknak a meztelensége. Hiába, nem úgy nevelték mint Gianeát.

— Akkor hát mesélje el az okát.

— Elmondom.

— Mikor?

— Majd egyszer. Ez nem alkalmas hely egy ilyen hosszú beszélgetésre.

— De amíg készülődünk — türelmetlenkedett Muratov —, helyrehozhatatlan dolog történhet.

— Talán. De most már semmit sem lehet helyrehozni, vagy megváltoztatni. Egyébként ne heveskedjen, ezt nem szeretem. Tervünk már megvalósulóban van. A maguk hibájából történt így. Figyelmeztettem magukat.

Még lent a Földön volt egy pillanat, amikor Muratov azt gondolta, hogy Gianea szavait: „megmentem magukat” nem az emberek féltése mondatta vele, hanem az önfenntartási ösztöne. Hisz Gianea a Földön élve osztozott a földi emberiség sorsában. De most ráébredt, hogy a lány akkor őszinte volt. Saját sorsa nem érdekli. Ha ez nem így van, Gianea azonnal megmondott volna mindent.

— Arról, amit Riagea tett, kiderült, hogy hiábavaló volt — szólalt meg Gianea elgondolkodva. — De ennek így kellett lennie.

Muratov meghallotta ezeket a szavakat, jóllehet a lány nagyon halkan ejtette ki őket. Nem tette fel a kínálkozó kérdést: Gianea nem őhozzá, hanem saját magához beszélt.

S ekkor döbbent rá, hogy a lány spanyolul mondta ezt a mondatot!

6

Muratov néhány percig Gianeát figyelte. Először látta úszni, és akaratlanul is elgyönyörködött mozdulatainak szépségében. De gondolatai messze kalandoztak.

A lány saját magához beszélt, hangosan gondolkodott, s mindezt földi nyelven! Az emberek néha hangosan mondják ki gondolataikat. De miért „gondolkodik” Gianea spanyolul? Sokkal természetesebb lenne, ha anyanyelvén mondta volna ki ezt a mondatot. Az ember mindig anyanyelvén gondolkodik, nem pedig idegen nyelven.

Muratov érezte, hogy nagyon fontos felfedezés küszöbén áll.

„Gianea talán gyermekkora óta beszéli a spanyol nyelvet. Mégpedig olyan jól, olyannyira megszokta, hogy még gondolkodni is tud spanyolul. Ez furcsa és megmagyarázhatatlan. De fogadjuk el tényként. Gianea láthatóan nem ért a műszaki kérdésekhez, nem tudja, mi volt honfitársainak célja, amikor berepültek a Naprendszerbe. Tervüket csak nagyjából ismeri. Miért van ez így? Űrutazásra nem visznek magukkal felesleges embert. Miért vitték hát magukkal a lányt? Miért? Csupán egy dolog miatt vehették hasznát: ismerte a spanyol nyelvet. Gianea tolmácsnak kellett! Ám eszerint az elpusztult űrhajó utasai ki akartak szállni a Földön, s nemcsak a Holdon, ahol szerintük még nem voltak élőlények. Rendkívül fontos következtetés!”

Muratov csaknem futva indult Stone keresésére. Szabó, Tokarev és Vereszov társaságában talált rá az expedíció vezetőjére.

— Figyeljenek csak ide! Nagyon fontos hírem van.

Részletesen beszámolt Gianeával történt beszélgetéséről és saját gondolatairól.

— Ezek szerint — fejezte be szavait — nemcsak szándékukban volt megvalósítani tervüket, hanem bizonyos időt is akartak itt tölteni a Földön. Hogyan lehet ezt összeegyeztetni?

Muratov bejelentésének óriási hatása volt. Stone izgalmában felugrott a fotelból.

— Igaza van, ezerszer igaza van! — mondta. — Ostobák vagyunk, hogy erre nem jöttünk rá előbb. Az egész helyzet megváltozik. Bármilyen szörnyű veszély fenyegeti is a Földet, az mégsem egyenlő a katasztrófával. Tervük nem pillanatok alatt valósul meg, idő kell hozzá. Mégpedig elég hosszú idő. S akkor már nem is olyan szörnyű a veszély. Szembeszállunk bármilyen veszéllyel. (Stone-nak fogalma sem volt, hogy pontosan elismételte Gianea iménti szavait.) A felderítő holdakat megsemmisítjük a közeli órákban. Maga, Muratov, háromszorosan remek fickó! Másnak fel sem tűnt volna, hogy Gianea spanyolul gondolkodik. Valószínűleg gyerekkora óta beszél spanyolul. Tehát gyerekkora óta tolmácsnak nevelték. Emlékezzenek vissza, hogy egyszer azt mondta, hogy szinte akarata ellenére került ide a Földre.

— Ha mindez így van — szólalt meg Tokarev —, miért kellett Riageának megsemmisíteni az űrhajót és saját magát? Ha ő a Föld barátja volt, logikusabb lett volna, ha eljön hozzánk és figyelmeztet bennünket a veszélyre.

— Igen, ha megtehette volna — jegyezte meg Szabó. — Semmit sem tudunk, ez a legnagyobb baj.

— Ugyanakkor nem szabad elfelejteni, hogy minden feltevésünk tévesnek is bizonyulhat — mondta Stone. — Lehet, hogy az űrhajót nem semmisítették meg, hanem mégis szerencsétlen véletlen folytán pusztult el.

— Nem, ez lehetetlen — ellenkezett Muratov rövid gondolkodás után. — Gianea ezt mondta: „Az, amit Riagea tett, hiábavaló volt.” Miért volt hiábavaló? Hát azért, mert a felderítő holdak úgyis megkapták a parancsot az akcióra. Ez megint csak a lány szavaiból következik.

— Gianea maga is tévedhet — mondta Stone szokott makacsságával.

Ám nagyon rövid idő múlva kiderült, hogy Gianea nem tévedett.

A hetedik holdexpedíció közleménye figyelmet keltett a Földön, de a legcsekélyebb aggodalmat sem. Az illetékesek megvitatták a hírt, és arra a következtetésre jutottak, hogy a Földet, vagyis azt, amit az emberek a Földön építettek, semmiféle veszély nem fenyegetheti. Miféle kárt tehetett volna az óriási bolygóban a két apró „tojás”; amelynek hossza negyven méter volt, bármivel legyenek is megtöltve! A legcsekélyebb pusztítást sem okozná a két felderítő hold felrobbanása, még akkor sem, ha az százszorosán felülmúlná is teljes megsemmisülésük erejét, hisz olyan messze keringtek a Föld felszínétől. Csupán arról lehetett volna szó, hogy a mesterséges holdak a földi lakosságra káros anyaggal vannak megtöltve, vagyis az élő szervezetre ható erős kisugárzást bocsátanak ki magukból. De ez is csak abban az esetben, ha valóban kárt akarnak okozni az embereknek, amiben még mindig sokan erősen kételkedtek.

De nem volt semmi alapja, hogy ne higgyenek Gianea szavainak. A riasztójelzést megkapták, és meg kellett tenni a szükséges óvintézkedéseket.

Az űrszolgálat parancsot kapott, hogy azonnal indítsa útnak a „Germán Tyitov” űrhajót, amely vegye üldözőbe a felderítő holdakat, és semmisítse meg őket. Erre az űrhajóra már rég felszerelték a gáz elleni katapultokat. Arra már nem volt idő, hogy még egy űrhajót szereljenek fel a „Tyitov” segítségére.

A rádióobszervatóriumok és a kozmikus sugárállomások fokozottabban figyelték a világűrből a Föld felé érkező valamennyi kisugárzást.

És néhány perc múlva azután, hogy megkapták a rádiógramot, mely szerint mindkét felderítő hold felszállt a Holdról (megszokásból továbbra is így nevezték őket), a lokátorok éber sugarai, a vizuális teleszkópok lencséi, a graviométerek hatalmas erejű csápjai felfedezték őket. Ezek a műszerek a Föld számos mesterséges holdján voltak elhelyezve.

És miután a két „tojás” — amelynek egyik oldala tarka, a másik továbbra is láthatatlan volt — felszállt a holdbéli telepről, mindössze néhány órát repülhetett.

Ilyen szempontból a hetedik holdexpedíció, amely „megijesztette” a felderítő holdakat, nagyon hasznosnak bizonyult. A „tojások”-nak még idejük sem volt, hogy az űrben elváljanak egymástól, amikor a „Tyitov” rajtuk ütött a Hawaii szigetek fölött.

E pillanatban sötét éjszaka borult a Csendes-óceánra. És csak nagyon kevés ember láthatta a megsemmisülést jelző, erős fényvillanásokat, amelyek azt jelentették, hogy a másik világ két felderítő holdja megszűnt létezni.

Vajon sikerült-e bizonyos mértékben megvalósítani feladatukat? Vagy pedig úgy pusztulnak el, hogy gazdáiknak semmi haszna nem volt belőlük? E kérdésekre a választ megsemmisülésük után két órával kapták meg az emberek. Méghozzá pozitív választ.

A felderítő holdaknak sikerült valami igen csekély kárt okozni. Meg kellett hát tisztítani a légkört, és orvosi segítséget nyújtani azoknak, akiket a felderítő holdak kisugárzása ért. A rájuk szerelt berendezés úgy látszik, nyomban azután lépett működésbe, hogy a felderítő holdak felszálltak a Holdról.

Az emberek hamarabb, mint várták volna, megtudták, mi fenyegette őket, mivel akarták sújtani a Föld lakosságát Gianea honfitársai. Céljuk hát ismertté vált.

Akik ismerték az eseményeket — ezek pedig egyelőre még kevesen voltak: vezető tudósok, az űrszolgálat és az obszervatóriumok munkatársai — akaratlanul elmosolyodtak.

Túlságosan lebecsülték a földi tudományt és technikát Gianea honfitársai. Még akkor is, ha a középkorban jártak első ízben a Földön, figyelembe kellett volna venniük a társadalomfejlődés törvényeit, amelyeket feltétlenül ismerniük kellett Ám ők semmit sem láttak előre, és ezért elszámították magukat.

— Egyáltalán nem volna kedvünk nevetni — mondta Marlene Fraser professzor, a neves földi fizikus —, ha néhány évszázaddal előbb valósítják meg tervüket. De még a legutolsó századokban is, amikor az embereket a kizsákmányoló rendszer választotta el egymástól, a jövevények akciója számos gyengén fejlett népet pusztított volna el. De ma. mi okozhat kárt az egyesült emberiségnek?

— Véleményem szerint — tette hozzá egy másik tudós —, tévedünk a felderítő holdak felbocsátásának idejét illetően. Úgy látszik, nem olyan régen tűntek fel a Föld közelében, így tévedésük még érthetetlenebb. Ekkora tévedést csak olyanok követhetnek el, akik elbizakodottak, gőgösök, és egyeseket mélyen megvetnek.

Senki a Földön még csak nem is sejtette, milyen közel járt ez a tudós az igazsághoz.

A veszély elmúlt. Most! Hát a jövőben? Várható-e újabb támadás?

Abból következtetve, hogy Gianea népe között feltűntek a Riageához hasonló emberek, ettől nem kellett tartani. Az ismeretlen emberiség nyilván olyan fejlődést ért el, amikor már lehetetlen a másokkal szembeni ellenségeskedés.

7

— Kezdek nyugtalankodni — mondta Marina.

Felállt, és tenyerével árnyékolva szemét, mereven nézte a végtelen, csillogó víztükröt.

A Fekete-tenger smaragdzöld hullámai lustán csapkodták a partot. Gyöngyházszínű ködbe veszett a látóhatár. Ott, ahol csak sejteni lehetett a látóhatár vonalát, szinte a levegőben úszott egy fehér hajó. Messze volt, és mozdulatlannak tűnt. Fehér felhőpamacs vitorlázott az égen, és elnyeléssel fenyegette a Napot. Szinte teljes szélcsend volt. Csak néha libbent tova kis szélfuvallat, amely nem hűvösséget, hanem még nagyobb hőséget hozott. Gianea fekete hajkoronája sehol sem látszott.

— Nagyszerűen úszik — mondta Viktor Muratov lustán.

— De már több mint egy órája elment!

— Na és?

— Nyugtalanít.

Raul Garcia felkönyökölt.

— Keressük meg — javasolta.

— Min menjünk?

— Motorcsónakon. Ha elmondjuk, miről van szó, mindenki átengedi nekünk csónakját.

— Várjunk még egy kicsit.

Húgának nyugtalansága átragadt Viktorra is.

Sokat úsztak ma. Gianea egész idő alatt velük volt. Amikor pedig már mindnyájan kifáradtak, egyedül úszott tovább. Azóta eltelt egy óra, Gianea meg nincs sehol.

Már egy hónapja, hogy a hetedik holdexpedíció visszatért a Földre. Az emberek többsége jóformán elfelejtette e napok izgalmait, aggodalmait. Csupán Gianea földi jelenléte emlékeztette őket a szokatlan eseményekre.

A hetedik expedíció tagjai elhatározták, hogy egy hónapot pihennek, és tanyát vertek a Kaukázusi tengerparton.

Sok mindenre fény derült ez alatt az egy hónap alatt. Gianea észrevehetően őszintébb lett. Végérvényesen kiderült, hogy valahol van egy világ, amelynek lakosai számára égetően szükséges egy letelepedésre alkalmas bolygó Már nem is csodálkoztak azon, hogy Gianea nem emlékszik hazájára. Ez annak idején igen meglepte Muratovot. A lány egy másik bolygón született, amelyet honfitársai találtak, és gyarmatosításra alkalmatlannak minősítettek. Igazi hazáját Gianea sohasem látta.

Fény derült Riagea személyére is. Ez a tudós és mérnök az űrexpedíció műszaki vezetője volt, s egyáltalán nem hasonlított Gianea többi honfitársaira. Mindig ellenezte társainak a Földdel kapcsolatos terveit, s embertelennek tartotta azokat. Amellett kardoskodott, hogy maradjanak az első bolygón, építsék ki, és telepítsék be. Az nem derült ki, miért nem értettek egyet vele. Gianea valamit elhallgatott.

Jóllehet világosak voltak Gianea űrhajójának ellenséges szándékai, a Földön senki sem gondolt a lányra rosszindulattal.

Gianea passzív szerepe érthető volt, szavait pedig, hogy akarata ellenére repült a Földre, elhitték, s ez igazolta az iránta érzett rokonszenvet.

Marina szerint Gianea a Holdról való visszatérése után meglepően megváltozott. Nyoma sem maradt benne annak a palástolt félelemnek, amely azelőtt olykor-olykor meglátszott rajta. Míg korábban kerülte az embereket, most kereste a társaságukat. Kívánságára és javaslatára Marinával csatlakoztak a hetedik expedíció tagjaihoz.

E változás okát mindnyájan sejtették. Gianea tudott a földi embereket fenyegető veszélyről, várta a bűnös terv megvalósulását, és félt a megtorlástól. Bizonyára honfitársainak a szokásai és elképzelései szerint ítélte meg az embereket, s honfitársai valószínűleg rideg és kegyetlen emberek voltak. Nemhiába jelentette ki később, hogy a hazájába vezető út előtte örökre bezárult.

Most pedig, amikor a terv meghiúsult, és többé semmiféle veszedelem nem leselkedett az emberekre, Gianea félelme is elmúlt.

Természetesen senki sem bántotta volna Gianeát, még ha tervük meg is valósul. De félelme érthető volt.

Gianea határozott „nem!”-mel felelt arra a kérdésre, küldhetnek-e honfitársai újabb felderítő holdakat a Föld közelébe.

— Nem szeretném — mondta Marinának —, ha az emberek az eddiginél is rosszabb véleménnyel lennének rólunk. Megértem, hogy részetekről ez nem puszta kíváncsiság, de higgyetek nekem. Soha többé nem fognak ártani a földi embereknek. Ezt Riagea nevében mondom, jóllehet már meghalt. Ha ez nem így volna, nem tette volna meg, amit megtett.

E szavak mindenkit meggyőztek. Riagea személye, akit soha senki nem látott, és nem fog látni, még halála után is hatással volt az eseményekre. Hittek neki, abban pedig, amit Gianea az ő nevében mondott, kétségtelen logika volt. Nem lett volna semmi értelme feláldoznia önmagát és útitársait, ha lehetséges lett volna hasonló céllal újabb felderítő holdakat küldeni a Föld közelébe. Abban az esetben, ahogy azt Tokarev megjegyezte, logikusabb lett volna megjelenni az emberek előtt, és figyelmeztetni őket a veszélyre.

Egyébként továbbra is homály fedte azt, miért semmisítette meg Riagea önmagát és az űrhajót. Még akkor is lejöhetett volna az emberekhez, hisz az űrhajónak szándékában volt leszállni a Földre, amit Gianea is igazolt.

A lány sokai őszintébb lett, de nem teljesen. Sok mindent elhallgatott, amit pedig sikerült megtudni tőle, fantáziával kellett kiegészíteni. De reménykedhettek abban, hogy Gianea előbb-utóbb mindent elmond. Mint azelőtt, most is úgy döntöttek, hogy nem siettetik az eseményeket, és teljes szabadságot adnak a lánynak.

Sokan csodálkoztak azon, hogy Gianea jól bírja a tétlenséget. Lassan két éve, hogy a Földön tartózkodik. Beutazta az egész földgolyót, mindent látott, és a földi emberek fogalmai szerint már rég szükségét kellett volna éreznie a hasznos munkának. De ennek semmiféle jelét nem látták.

Azt már megtudták, hogy Gianea nagyon fiatal. Marina végre választ kapott a világűrbeli vendéglány korára vonatkozóan. Sőt Gianea már földi években is ki tudta fejezni korát. Kiderült, hogy csupán tizenhét éves. Ez részben arra vallott, hogy nyilván még nem szokta meg a munkát. Nem volt ideje megszokni.

A vendéglány arra a természetes kérdésre, hogy milyen náluk a legmagasabb életkor, valószínűtlen választ adott. Gianea óriási számot mondott: 500. Ezek szerint, ha földi években számítjuk, honfitársai hatszor annyi ideig éltek, mint a földi emberek. E Matuzsálem-kor okára a tudósok persze nagyon kíváncsiak voltak, ám Gianea válasza csalódást okozott.

— Nem tudom — mondta.

Kevés remény volt megtudni azt, amit Gianea sem tudott. Az emberek azt sem tudták, hol volt szülőhazája.

— De ott csak tudják, hová repültek űrhajóik? — kérdezték a lánytól.

— Nem — hangzott a furcsa válasz.

Sok mindent homály borított, s úgy látszott, örökre. Ha Gianea szülőhazájában nem tudnak a Fold létezéséről, reménytelen, hogy onnan valaha is űrhajó érkezik. Lehetetlen, hogy a Világegyetem térségeiben véletlenül rábukkanjanak arra a bolygóra, amelyet éppen keresnek. E véletlen esélye egyenlő a nullával.

Ez elkeserítő és bosszantó volt. Az emberek akaratlanul is azt kívánták, hogy Gianea helyett bárcsak egy sokkal tapasztaltabb ember tartózkodna a Földön.

— Hej! — sóhajtoztak a tudósok. — Bárcsak Riagea volna itt!

Akkor bizony a két világ kapcsolata nem szakadt volna meg, mint most. De hát így történt, s ebbe bele kellett nyugodni.

Az évszázados álom — végre kapcsolatot teremteni más lakott világokkal — alkalmasint bizonytalan ideig ábránd marad.

— Még jó, hogy kellemes látványt nyújt a másik világnak ez a képviselője — tréfálkoztak a Földön. Borzalmas torzszülött is lehetett volna.

Ám ez gyenge vigasz volt.

Újabb tíz perc telt el. Több tucat ember kémlelte aggodalmas arccal a tengert, s távcsövön kereste az eltűnt Gianeát. Muratov és Garcia már indulni akart, hogy sétahajón folytassák a lány keresését.

— Ott van! — sóhajtott Marina megkönnyebbülten, amint elsőnek pillantotta meg a szökevényt.

A fekete hajuszály gyorsan közeledett a part felé. Gianea nem érzett fáradtságot a csaknem másfél órás úszás után. Zöldes színű karjai egyenletesen és erőteljesen hasították a vizet.

Amikor narancsszínű fürdőruhájában kilépett a partra, egészen frissnek látszott.

— Hát szabad így megijeszteni minket?! — szólalt meg Marina.

Gianea elmosolyodott.

— Messzire beúsztam — felelte nyugodt hangon. — Szerettem volna utolérni a fehér hajót. De nem sikerült. Aztán meg elgondolkodtam, és megfeledkeztem róla, hogy vártok rám. Bocsássatok meg!

Letelepedett a homokos kavicsra. Ez a mozdulata sem árult el fáradtságot.

— Min gondolkodott el annyira? — kérdezte Garcia.

A fiatal mérnöknek különösen tetszett Gianea. Ez a rokonszenv határos volt a szerelemmel, s persze gyakran szolgáltatott okot az ugratásra.

Gianea Muratovhoz fordult.

— Szomorú lettem — mondta, és Viktor nyomban észrevette hangjának másféle csengését. Belenézett a szemébe. Nem, nem volt könnyes, de szavaiból kiérződtek a könnyek. — Szüleim, nővéreim, fivéreim jutottak eszembe, és elfogott a viszontlátás vágya.

A kérdésre nem Garciának felelt. De a mérnök nem sértődött meg érte. Mindnyájan jól tudták, hogy Gianea, ha a kérdést fontosnak tartotta, csakis Muratov felé fordulva válaszolt.

— De már sohasem láthatom őket — tette hozzá Gianea.

Szegényke, semmiről nem tudott!

— Félek, hogy igazat mond — felelte Muratov gyengéden. — Mindent megtennénk, hogy vissza tudjon menni, de maga sem tudja, hol van második hazája. De talán majd érkezik hozzánk onnan egy újabb űrhajó!

— El kellett volna indulnia — szólalt meg Gianea váratlanul. — Ám az utolsó pillanatban úgy döntöttek, hogy mégsem küldik el.

— Még meggondolhatják magukat. Mondja, Gianea — Muratov szerette volna elterelni borongós gondolatait —, miért éppen magát választották tolmácsnak? Talán mert csak maga beszélt spanyolul?

— Apám is jól beszél spanyolul — felelte Gianea. — De ő már öreg ahhoz, hogy másodszor utazzon a Földre. Én voltam a legjobb tanítványa.

— Apja járt nálunk?

— Tagja volt az első expedíciónak. Akkor bukkantak a maguk Földjére.

— Sokáig tartózkodtak itt a Földön?

— Pontosan nem tudom, de azt hiszem, sokáig. Ezalatt apám megtanulta a nyelvet.

— Mikor volt ez?

Raul és Marina fülelni kezdtek, amikor meghallották ezt a régóta vajúdó kérdést. Vajon válaszol-e rá Gianea?

— Bizonyára csodálkozik — felelte Gianea —, de nem tudom. Az űrutazások során az ember nagyon összezavarja az időt. Mindenesetre a maguk évszámítása szerint körülbelül fél évszázaddal ezelőtt lehetett.

— Micsoda?! — Muratov izgalmában felugrott. — Nem téved, Gianea?

— Azt hiszem, hogy nem tévedek. De min csodálkozik?

— Semmin. Mi azt hittük, hogy sokkal korábban volt.

Gianea válasza egy szempillantás alatt halomra döntötte az emberek találgatásait és feltevéseit. Kétségtelennek látszott, hogy Gianea honfitársai a középkorban jártak a Földön. Nehéz volt elképzelni, hogy sokkal későbbi korban senki nem vette észre őket. Fél évszázad! Ez azt jelentette, hogy az idegen űrhajó a huszadik század utolsó negyedében szállt le a Földre. Hihetetlen!

— Tisztázzuk csak ezt a dolgot — mondta Muratov, s igyekezett leplezni Gianea előtt egyre fokozódó izgalmát. — Úgy sincs mit csinálnunk, és nem árt, ha egy kis matematikával ütjük el az időt. Hány éves volt, amikor apja elrepült a Földre?

— Még meg sem születtem — mosolygott Gianea.

Ez megnehezíti a feladatot.

— Akkor hány éves volt az apja?

— Nem tudom.

— De édesanyjának csak kellett emlékeznie arra, mennyi ideig volt távol a maga apja?

— Bizonyára emlékezik is, de én ezt tőle sohasem kérdeztem meg.

Muratov terve összeomlott. És mégsem tudott hinni Gianea szavainak. Fél évszázad! Gianea biztosan téved. Még a tizenkilencedik század elejét elhinné, de a huszadik végét. Gianeát megtéveszti az az időbeli különbség, amely a bolygón tartózkodók és a világűrben fényen túli sebességgel száguldók időszámítása között van.

Ám Gianea tévedhetett egy évszázadot, másfél évszázadot, de semmi esetre sem többet. A földi történelem középkoráról szóló feltevést el kellett vetniük. Ez megváltoztatta az egész képet, amelyet a földi tudósok Muratov közvetlen közreműködésével állítottak össze.

„Bizony nagyon rossz — gondolta —, hogy nincs itt Riagea. Vajon kiderül-e valaha az igazság, vagy mindörökre homály borítja?”

— Nézzék csak — szólalt meg Garcia —, Stone szalad felénk.

— Szalad? — csodálkozott Marina.

Mindnyájan megfordultak. Stone valóban futott.

Ez egyáltalán nem vallott reá. Úgy látszik, történt valami. Még csak nem is köszönt, hanem lihegve így szólt:

— Fordítsák le neki! A Föld közelében feltűnt egy űrhajó amely kétségtelenül honfitársaié.

8

A holdbeli állomások graviométerei fedezték fel elsőnek a láthatatlan űrhajó közeledését a Föld felé.

Már csak az is, hogy láthatatlan, arra vallott, hogy az űrhajó azoké, akik másfél éve jártak itt. De az sem történhetett meg, hogy két különböző bolygó lakói látogatták meg a Földet ilyen rövid idő alatt. Ez túlontúl hihetetlen, véletlen volna, ha nem számítják Gianea honfitársainak látogatását.

Természetesen ők voltak azok. De mi célból jelentek meg ilyen gyorsan?

Gianea honfitársainak terve teljesen világos volt, ezért előre lehetett látni további akciójukat. A második űrhajó Földre érkezése korai volt.

A felderítő holdak sugárzását felfogták a műszerek, áttanulmányozták és megfejtették. Hasonlított az atomrobbanások sugárzásához, és az emberi szervezetre gyakorolt hatásának a születések teljes megszűnéséhez kellett vezetnie. A földi emberiségnek „természetes módon” kellett kihalnia.

E terv megvalósításához legalább nyolcvan-kilencven év kellett. Csak azután volt várható a második látogatás.

Az első űrhajó személyzetét Riagea megsemmisítette. Az otthonmaradottak nem tudhatták, hogy a terv megbukott. De íme, alig másfél év múlva ismét megjelentek.

Feltétlenül arra kellett gondolniuk, hogy a felderítő holdak berendezéseit az első űrhajó utasai bekapcsolták. Hogy mi történt a valóságban, nem tudhatták.

Hát akkor miért jöttek? Három magyarázata volt.

Az első és a legvalószínűtlenebb, hogy azért, mert Riagea űrhajója nem tért haza. Ez azért volt valószínűtlen, mert az űrhajó utasainak bizonyos időt kellett tölteniük a Földön, ami Gianea jelenlétének tényéből fakadt. Másfél év túlságosan kevés idő ahhoz, hogy megtegye az utat a Földről bármely legközelebbi csillagig, meg még legalább egy hónapot itt töltsön a Földön.

A második feltevés sokkal valószínűbbnek látszott. Eszerint az űrhajó felderítés céljából érkezett. S végül, ami a legkellemetlenebb volt, azzal a céllal is érkezhetett, hogy fokozza a felderítő holdak akcióját, meggyorsítsa azt, új, sokkal nagyobb erejű sugárzásadagot zúdítson a Földre.

Ez utóbbit mintha megcáfolta volna Riagea lépése és az, amit Gianea mondott a nevében. De a lány tévedhetett is. Felvetődött a kérdés: miként fogadják a hívatlan vendégeket?

A földi emberiségnek joga volt megsemmisíteni a berepült űrhajót. Ez, ahogy a múltban mondták, jogos önvédelem. Könnyű lett volna megtenni. Ám ilyesmi senkinek sem jutott eszébe.

A tudósok és a mérnökök csalódtak: a telep és a felderítő holdak nyomtalanul eltűntek, így hát senki sem ismerhette meg berendezéseiket, működésük elvét. Mert hiszen ez egy másik világ technikája volt, és természetesen nagyon jó lett volna kitanulmányozni.

Megsemmisíteni ezt az űrhajót is! Ez annyit jelentene, hogy végérvényesen lemondanak a technika megismeréséről.

A tudományos kíváncsiság — hatalmas érzés, s jóformán lehetetlen harcolni ellene. Megsemmisíteni az űrhajót! Nem, soha! Csak végső esetben, ha már semmi más nem marad hátra. A Föld nagyszerű technikája más módszert sugalmazott. Érdemes megpróbálni. No, és ha kudarccal végződik, bármely pillanatban atomjaira lehet felbomlasztani a berepült űrhajót.

Nem sok idő telt el attól a pillanattól kezdve, hogy feltűnt a graviométerek látómezejében, addig amíg megszületett a döntés. Két óra múlva pedig a Föld már készen állt az űrhajó bármilyen variációjú fogadására.

A lokátorok sugarai „fogva tartották” az űrhajót. Már ismerték méreteit, terjedelmét. A bolygó védőrétegbe: sugárzás elleni sugarakba burkolódzott. Négy űrhajó már meg is közelítette a vendéget, és nyomába szegődött.

A kárhozatra ítélt és tehetetlen jövevény a földi emberek teljes hatalmában volt. Vajon tudott-e erről a legénység? Észre kellett venniük a „díszkíséretet”, meg kellett érteniük célját, és levonni belőle a következtetést.

Vajon mit fognak csinálni?

A Földön nyugodtan vártak. Az űrhajózási intézetben, amely a „fogadóbizottság” központjává változott, Szabó László kezét a gombon tartotta. Csak meg kell nyomnia s a négy űrhajó megkapja a jelt a támadásra, s kilövi halált hozó rakétáit. A jövevényből semmi sem marad.

Az űrhajó nagyon furcsán viselkedett. Valószínűleg már rég bekapcsolták fékező motorjait: nagyon lassan közeledett. S állandóan lassult a tempója; jobban mint ahogy szükséges volt. Végül sebessége csaknem nullára csökkent.

Úgy látszik, a jövevény nem szándékozott a Holdra leszállni. Ahhoz nagy sebesség kellett, hogy mint a felderítő holdak, rátérjen a Föld körüli pályára. Értelmetlennek látszott ilyen lassan leereszkedni a Földre.

Az embereknek az a benyomásuk támadt, hogy az űrhajó parancsnoka nem tudja, mit tegyen. Talán látott mindent, és ráeszmélt, hogy csapdába került. Akkor viszont hirtelen visszafordíthatta volna az űrhajót, és eltűnhetett volna a világűrben.

Szabó eltökélte, hogy ezt nem engedi meg. A jövevény „élve” nem hagyja el a Földet.

Kinek jutott volna eszébe, hogy az űrhajót senki sem irányítja, hogy a benne tartózkodó négy lény még csak nem is sejti, hogy útjuk véget ért, hogy az automata gépek parancsra várnak, amelyet nem adhatott ki senki? A legképtelenebb fantáziával is nehéz lenne az igazságot megfejteni.

A Földön nem értették a dolgot. Az óriási űrhajó — hossza elérte a fél kilométert — a Föld körül „topogott”, értelmetlenül pocsékolta az időt és az energiát. Semmiféle kisugárzást nem bocsátott ki magából, de nem zuhant a Földre. Ez a fékező berendezés működéséről tanúskodott. Óriási energiát kellett felhasználni ahhoz, hogy ezt a monstrumot egy helyben tartsa, oly hatalmas égitest közelében, mint a Föld.

S ekkor átvillant a gondolat az embereken, hogy újabb tragédia történt. Az űrhajó utasai halottak.

Vajon mi vagy ki okozhatta a végét ennek az űrrepülésnek? Egy második Riagea?!

Sürgősen Gianeához fordultak. Megerősítette, hogy a második űrhajó — ugyanolyan, mint az első — valóban indulásra készen állt, de aztán úgy döntöttek, hogy csak egyet indítanak útnak. Azt nem tudja, mi változtathatta meg ezt a döntést.

Most tehát még több okuk volt megvalósítani a kitűzött tervet. Ám ehhez először meg kellett győződniük, hogy veszélytelen megközelíteni az űrhajót, hogy nincs rajta olyan védőberendezés, mint amilyen a felderítő holdakon volt.

A vendéget kísérő űrhajók parancsot kaptak: végezzék el ezt a vizsgálatot. Négy robotfelderítő különböző oldalról közelítette meg a világűrbeli jövevényt, s minden akadály nélkül hozzátapadt felületéhez.

Nem semmisültek meg. Védőberendezés nem volt az űrhajón!

A kísérő űrhajók vezérlőfülkéjében levő képernyőkön homályos körvonalak látszottak abból, ami a vendégűrhajó belsejében volt.

Újabb meglepetés! Az űrhajó középső részén levő robotfelderítő bent valami mozgást jelzett. Ez a „valami” nagyon emlékeztetett élőlényekre, emberekre!

Kiderült, hogy a feltevés helytelennek bizonyult, az utasok élnek! Az űrhajózási intézetben levők végérvényesen zsákutcába jutottak. Mit jelent a jövevények értelmetlen viselkedése? Elképzelhetetlen, hogy egy csillagközi utat megtett űrhajót olyan emberek irányítanak, akiknek fogalmuk sincs az égi mechanika törvényeiről. Márpedig pontosan így volt! — Segítünk nekik — mondta Szabó. A Földről felszállt ugyanaz a kötelék, amelyet egykor Muratov vezetett. Már régóta készen állt, hogy egy újabb aszteroidot változtasson át tudományos űrállomássá. Nem szívesen pocsékolták el energiáját egy előre nem látható célra, de más megoldás nem volt.

A kötelék kapacitásából, amely elegendő volt a Hermész pályájának megváltoztatására, bőven futotta erre a vállalkozásra.

Az űrhajók nagyon kicsiknek tűntek az óriási jövevényhez képest, de nyolcan voltak. Négy oldalról kettesével közelítették meg a vendéget, s hozzátapadtak a felszínéhez, amely még ilyen közelről is láthatatlan volt, de jól kivehető, mint egy sötét szakadék a világűrben, a csillagos égbolton.

A hatalmas erejű mágnesek egy darabbá „kötötték” össze a jövevényt az űrhajókötelékkel. Az űrhajó már nem tudott elszabadulni.

Nyomban kiderült, hogy a jövevény hajtóművei ellenállnak a Föld vonzásának. Az elgondolt művelet első részét teljesítették, de mi legyen tovább?

A nyolc űrhajó ereje kétségkívül meg tudott birkózni a vendég hajtóműveinek erejével. De mi történik a Földön, a leszállás után? Megáll-e a vendégűrhajó motorja, vagy pedig továbbra is ilyen értelmetlenül működik majd? Hisz a vendég egész Föld körüli viselkedése elég értelmetlen volt ahhoz, hogy ez a kérdés felvetődjék. Elvégre nem lehetett az űrhajót a rakétatérhez láncolni. No, meg aztán miféle lánc tartana meg egy ilyen óriási méretű űrhajót?

A kötelék parancsnoka közölte kételyeit a hadműveletet irányító „vezérkarral”. Azok nem sokat gondolkodtak.

A vendégek automata gépei — márpedig világos volt, hogy nem emberek, hanem automaták irányítják az űrhajót — „okos” gépeknek látszottak. Igaz, a hasonló földi automaták okosabbak voltak, és nem hagyták volna pocsékolni az energiát, de mégis valami logika szerint működtek, ha egyszer azt a programot kapták, hogy várják a parancsot, amíg a bolygó közelébe érnek.

Tehát amint „megérezték” a Földet, meg kellett állítaniuk a hajtóműveket. Szabó ennek értelmében adta meg a választ a kötelék parancsnokának. A nyolc űrhajó megváltoztatta akcióját. Miért fejtsenek ki ellenállást a vendégűrhajó hajtóműveivel szemben, amikor azokat fel is tudják használni? Egyúttal az emberek szerették volna ellenőrizni, mennyire „okosak” a jövevények automatái.

Az idegen űrhajót farolva is lehozhatják a Földre. Ebben az esetben hajtóművei, ha továbbra is működni fognak, nem akadályozzák, hanem inkább segítik a lehozást. No, és ha ellenkező irányban is működésbe lépnek, akkor erőt kell alkalmazni, jóllehet sajnáltak annyi energiát elpocsékolni.

Kiderült, hogy a vendégűrhajó „esze” sokkal tökéletesebb, mint hitték. Alig kezdték meg a vontatást, a jövevény hajtóművei teljesen megálltak. A központi gépsor nyilván megérezte, és „rájött”, hogy az űrhajót kívülről irányítják.

Ám lehet, hogy az efféle leszállás megszokott volt? Ez nagyon is lehetséges, ha figyelembe vesszük az űrhajó hatalmas méreteit.

Bárhogy is legyen, ennek már nem sok jelentősége van, a vendég nem „állt ellen”, és másfél óra múlva az összes rakétától megszabadított pireneusi rakétatéren leszállt a kötelék nyolc űrhajója.

Közöttük volt az a valami, ami kísértetre hasonlított. Óriási teste eltakart maga mögött mindent, ám teljesen láthatatlan volt, matt színű ürességnek tűnt.

A földi emberek első ízben láttak ilyesmit. A jövevényt csupán a világűrszolgálat munkatársai fogadták. Óvatosságból lezárták a rakétateret az idegenek elől. Csupán két emberrel: Muratovval és Gianeával tettek kivételt.

A kisegítő űrhajók leváltak a testről, és a rakétatér szélére repültek. A vendég egyedül maradt. Láthatóvá kellett tenni. A „Kísértet” sok tekintetben nagyon kellemetlen volt.

Senki nem szállt ki az űrhajóból. Az akusztikai készülékek nem tapasztaltak semmiféle hangot a belsejében. Ámde a kötelékűrhajók képernyőin mozgást észleltek. Most hát miért szűnt meg? Azok, akik a világűr béli jövevény belsejében tartózkodtak, mintha elrejtőztek volna.

A földi emberek nem féltek semmiféle veszélytől. Az űrhajó itt, a Földön nem tudott nagy kárt okozni, a bolygó lakóinak kezében volt. Ám a mozgás hiánya akaratlanul is új veszélyre figyelmeztette az embereket. Az űrhajó utasainak tudniuk kell, hogy fogságba kerültek. Mit tesz majd a parancsnokuk?

Ha eszébe jut felszállni, nem menekülhet el. Négy űrhajó nem szállt le a Földre, magasan a rakétatér fölött várakoztak, kitartóan lesték a vendéget. Ha az űrhajó megkísérli a szökést, megsemmisítik.

Az emberek hiába próbálták kitalálni, mi történik most az űrhajó belsejében. Most sem tudta senki, még Gianea sem, hogy mi is a helyzet valójában.

Ha az indulás lefújása után az űrhajóról eltávolították volna a vizet, amelyet a medencék számára készítettek, a négy utas szomján halt volna.

Ha felbúgtak volna a vészjelek, amelyek a legcsekélyebb hibát is jelzik a vezérlőgépsorban, a négy utas semmit sem tudott volna megjavítani, még e vészjelek jelentését sem értették volna meg, és örökre a világűrben maradnak.

Sok más ehhez hasonló „ha” leselkedett rájuk ezen az úton. Még azt sem tudták, hogy útjuk véget ért. Amikor kisebbfajta zökkenést éreztek leszállás közben, nem tudták, mitől származik. Semmi sem mutathatta nekik, hogy az űrhajó többé nem repül, hanem mozdulatlanul áll a bolygón.

Sokáig maradtak volna ebben a hiszemben, valószínűleg addig, amíg a földi emberek nem mentek volna be hozzájuk. Ám a „gyűlöletesek” maguk gondoskodtak róluk. Hirtelen mintha eltűntek volna a központi helyiség falai, amelyek között tartózkodtak. Érthetetlen és csodálatos kép tárult eléjük.

Azt várták, hogy a bolygón, ahová repülnek, sűrű erdőket, lakóházakat pillantanak meg, olyan világot, mint az övék.

Az űrhajó hatalmas, növényzet nélküli mező kellős közepén állt, amely furcsán sima volt, akár egy fennsík. A láthatáron fura épületek emelkedtek. Ezek a négy jövevényt messziről azokra az építményekre emlékeztették, amelyeket a „gyűlöletesek” az ő bolygójukon emeltek. Gépek közeledtek hozzájuk mindenfelől. Ezek is hasonlítottak a „gyűlöletesek” gépeire, de más formájuk volt.

A gépekben emberek látszottak. A négy jövevény kétségbeesett.

„A gyűlöletesek!” Az űrhajó nem oda hozta őket, ahová igyekeztek. A „gyűlöletesek” bolygójára szállt le.

Mindennek vége, minden tervük összeomlott. A négy utas mozdulatlanul feküdt, megadva magát sorsának: jöjjenek hát, és tegyenek velük, amit akarnak.

Elsőnek Vego, a legidősebb jövevény tért magához.

— Becsaptak bennünket. Az űrhajónak egyáltalán nem oda kellett repülni, ahová az első űrhajó repült. De itt semmiről nem tudnak. Hallgassatok, bármit is csinálnak veletek.

— Bármit csinálnak velünk, hallgatni fogunk — felelte a három jövevény.

A láthatatlan test szürkére festése nem tartott sokáig. A hatalmas erejű porlasztógépek fél óra alatt elvégezték. Az űrhajó ötszáz méter hosszú teste hetykén emelkedett az emberek szeme előtt.

— Ez az az űrhajó — mondta Gianea —, amelynek nyomban utánunk kellett felszállnia. De aztán, úgy döntöttek, hogy mégsem indítják útnak. Furcsa! Hogy került ide?

Az űrhajóból senki sem mutatkozott.

— Ki lehet nyitni a bejáratot kívülről? — kérdezte Stone.

— Igen.

Mind a két mondatot Muratov tolmácsolta.

— Nekünk kell bemennünk — javasolta Szabó. — Lehet, hogy az utasok segítségre szorulnak.

— Meg kell nekik mutatni Gianeát — tanácsolta Muratov. — Természetesen jól látják, hogy mi történik idekint. Gianea írja le nagybetűkkel egy jókora lapra: „Gyertek ki! Nincs veszély!” És menjen vele az ablaknyílásokhoz közel. Nyilván tudja, merre vannak a nyílások.

Muratov ötlete tetszett mindenkinek.

— Közölje Gianeával — mondta Stone.

Gianea szívesen szót fogadott. Valaki elindult a kikötőépület felé papírért és festékért.

— Nálunk nincsenek ablaknyílások — mondta Gianea Muratovhoz fordulva. — A külső objektívek a benti képernyőkre közvetítik a képet. Mint a maguk televíziója. Oda megyek az elülső részhez, a vezérlőpulthoz. Ott valakinek tartózkodnia kell.

— Hol van a bejárat — kérdezte Stone —, melyik oldalon?

— Bal oldalon, amely most felénk néz.

Szavai ekkor váratlanul igazolódtak.

Mindnyájan észrevették, hogy az űrhajó fedélzetén nyílás képződött. Csillogva hullott a földre a fémlépcső, és az űrhajó utasai leereszkedtek a földre. Mindössze négyen voltak. De talán a többiek bent maradtak?

Gianea váratlanul felkiáltott. Muratov megfordult, és megpillantotta csodálkozó arcát. Ám nemcsak Gianea lepődött meg. A Gianea honfitársaihoz tartozó űrhajóknak is az volt a rendeltetésük, hogy minden egyes alkalomkor meglepetést okozzanak. Az elsőből Gianea lépett ki aranyló ruhában. Most pedig.

Négy aprócska alak állt a lépcsőnél. Egyszerűen és furán voltak öltözve. Derékban összefogott, alig térdig érő, rövid inget viseltek. Lábukon nem volt cipő. Fejüket sűrű haj és szőrzet nőtte be.

A földiek némán figyelték a fura űrhajósokat. Senki nem értett semmit.

— Kik ezek? — kérdezte végül Muratov. — A maga honfitársai, Gianea?

A lány hallgatott. Szemét egy pillanatra sem vette le a jövevényekről. Aztán összerezzent, és szeme megvillant.

— Merigo! — mondta megdöbbenve és zavartan.

A megszólított nyilván meghallotta a nevét.

Felkapta fejét, és meglátta Gianeát. A következő pillanatban a vecsemobilhoz rohant.

— Öljétek meg! — kiabálta a többiek legnagyobb csodálkozására csaknem tiszta spanyol nyelven. — Őt és az összes többit! Ellenségek, akik kínozni jöttek ide benneteket!

Úgy tűnt, mintha máris saját kezűleg akarná megfojtani Gianeát.

A lány meg sem moccant. Mindnyájan önkéntelenül ránéztek, és látták, hogy megvetően mosolyog. Csak egy másodpercig nézett összehúzott szemekkel az űrhajósra, azután hátat fordított neki.

— Ejha! — mondta Stone. — Nagyon érdekes!

Garcia már lefordította neki a jövevény szavait.

— Nyugodjon meg, barátom! — szólalt meg Muratov gyengéd hangon. — Miért ölnénk meg vendégünket? Egyedül van, és semmivel nem tud bennünket megkínozni.

— Miért volna egyedül? — Az idegen már nyugodtan beszélt. — Negyvenhármán vannak. — S hozzátett valamilyen szót, nyilván az anyanyelvén, amelyet látható gyűlölettel ejtett ki.

— Csak voltak negyvenhármán — felelte Muratov, aki már értette, mire céloz a furcsa idegen. — Negyvenkettő közülük elpusztult. Gianea egyedül maradt életben.

— Biztos?

— Így van. Nincs oka a nyugtalanságra.

— Tudjátok, mit akartak csinálni veletek?

— Persze hogy tudjuk. De bennünk már senki sem tehet kárt. Inkább azt mondja meg, hogy honnan érkeztek? Hányan vannak?

— Négyen vagyunk. Hazánkból érkeztünk.

— Hol van a hazájuk?

— Ott. — Az idegen felmutatott az égre.

— A maguk évszámítása szerint mennyi ideig repültek?

— Nem értem.

— Régóta repülnek?

— Nagyon régóta. Azt hittük, hogy már sohasem érünk célba.

— Ki maguk közt a vezető? Ki irányította az űrhajót?

— A vezetőnk — Vego. Az űrhajót pedig senki sem irányította. Mi nem tudjuk irányítani.

— Micsoda?!

Muratov Stone-hoz fordult, és röviden elmondta neki a beszélgetés tartalmát.

— Semmit sem értek — fejezte be szavait.

— Hát igen, nehéz valamit is megérteni. Mindenesetre egyáltalán nem hasonlítanak űrhajósokra. Rejtély!

Gianea ezüstösen csengő hangja szakította félbe a szavait.

— Ezek — mutatott Gianea megvetően a vállán keresztül a jövevényekre — ellopták az űrhajót. S felszálltak vele, azt sem tudták, hová repülnek. Csoda, hogy életben maradtak!

— Az ő szavaiból ítélve nem egészen így van — felelte Mathews. — Valószínűleg megvolt a céljuk. De hogyan sikerült elérniük a Földet, amikor nem is tudták irányítani az űrhajót?

— Úgy, hogy a gépnek megvolt előző útiprogramja. Ennek az űrhajónak utánunk kellett jönnie.

— Hát akkor minden világos — mondta Stone, miután meghallgatta a fordítást. — Az űrhajót elektronikus agy irányította. A Föld közelébe érve várta a parancsot, amely nem érkezett sehonnan. Csodálatos és példátlan eset! Négyük részéről esztelen vakmerőség volt elindulni ilyen útra!

Muratov ismét az űrhajósókhoz fordult.

— Hallotta, mit mondott ez a lány? — kérdezte.

— Hallottam.

— Valóban ellopták az idegen űrhajót?

— Most már a miénk.

Gianea a jövevényhez fordult. Kissé lehajolt hozzá, és valamit kérdezett tőle saját anyanyelvén.

Szilaj öröm villant meg a jövevény kerek szemében. Majd hosszú mondattal válaszolt. Gianea ijesztően elsápadt.

Néhány másodpercig tág szemekkel nézte Merigót. Aztán felnyögött, és lehunyta szemét, a következő pillanatban Mathews lába elé zuhant, aki már nem tudta elkapni.

9

Úgy tűnt, hogy nincs több rejtély. Mindenre fény derült. A földi mérnökök könnyen kiismerték magukat az űrhajó szerkezetében és hajtóműveiben, amelyek a graviton és antigraviton mezők kölcsönhatásának elve alapján működtek A földi technika már megközelítette e feladat megoldását, de befejezéséhez nem volt elég anyag.

Az űrhajó által megtett, és az elektronikus agy programja szerinti utat Gianea segítsége nélkül is megfejtették. A csillagtérképen megjelöltek egy csillagot, annak a bolygónak a Napját, amelyről a négy űrhajós érkezett.

Csaknem hét földi évet töltöttek úton. Az űrhajó sebessége nagy volt, és az űrhajósok szülőbolygóján sokkal több idő telt el ezalatt.

Semmi nehézséget nem okozott a négy jövevény visszaküldése. A programba könnyen beiktatják a leszállási parancsot.

Ám a földi tudósok mást határoztak. Nem akarták elszalasztani ezt a ritka alkalmat. A négy jövevénnyel közölték, hogy hazatérhetnek. Hozzátették, hogy nem lesznek egyedül, földi emberek is indulnak velük. Az útjuk sokkalta rövidebb lesz, nem kell majd többé hét évig kínlódniuk. Az anabiózis-kádak teljes épségben voltak. A hétéves utat egy hónap alatt megteszik.

A relativitás elméletét nem ismerték Merigo és útitársai. Ezért nem hitték el, hogy hazatérésükkor nem találják már élve azokat, akiket otthagytak. Ám örömmel fogadták a hírt, hogy hazatérhetnek.

— Azt mondjátok, hogy többé nem látjuk viszont szeretteinket — mondta Merigo. — Mi már megbékéltünk ezzel a gondolattal. Amikor elhagytuk hazánkat, örökre elbúcsúztunk tőle.

A négy űrhajós önfeláldozó hőstettének nagysága lenyűgözte a földi embereket. Nagyságát csak növelte, hogy ők négyen nem is sejtették, mit vittek véghez. Bár tettükre egyáltalán nem volt szükség, az emberek hajlandók voltak bármivel meghálálni a négy űrhajós jó szándékát.

Gianea földi jelenléte biztosította Merigónak és társainak, hogy éppen ott szálltak le, ahová igyekeztek. Merigo elmondott mindent, mi történt szülőbolygójukon.

Hol, merre van Gianea eredeti hazája, senki nem tudta. De remény volt arra, hogy a „gyűlöletesek” irattáraiban maradtak erre vonatkozó útmutatások. Merigo azt mondta, hogy amikor honfitársai kiirtották a „gyűlöleteseket”, semmihez nem nyúltak hozzá, ami az övék volt.

Váratlanul adódott a lehetőség, hogy két bolygó emberisége kapcsolatot teremtsen egymással, és ezt nem volt szabad elszalasztani. Az emberek tevékenyen készülődtek az első szakasz teljesítésére: a négy jövevény bolygójának meglátogatására. Három űrhajó fog felszállni: az, amelyiken a négy jövevény érkezett és kettő, amelyek itt a Földön készülnek.

Egy év múlva startolnak.

Gianea nem szerette a rádiófont. Muratov egyáltalán nem csodálkozott, amikor levelet kapott a lánytól. Gianea kérte, hogy ma este látogassa meg. Akkor, azután a váratlan elájulás után a lány nyomban elhagyta a Pireneusi félszigetét. Muratov azóta nem látta.

Az ájulás oka kiderült Merigo elbeszélése után. Meghaltak a szülei, fivérei, nővérei és mindazok, akiket ismert. A földi emberek sajnálták a lányt, de elismerték, hogy a négy jövevény népe helyesen cselekedett. A kegyetlen erőszak bosszúért kiáltott, s nem lehetett várni nagylelkűséget egy ilyen régóta elnyomott néptől. A leszámolás igazságos, és maguk a „gyűlöletesek” idézték elő. Ez az elnevezés sok mindenről beszélt.

De ugyanakkor mindnyájan osztoztak Gianea bánatában. Szerették a vendéglányt, sok jó tulajdonsága volt. Most már világos, hogy Gianeát születése pillanatától rosszul nevelték a dühödt gyarmatosítók. Riagea nyilvánvaló hatása a lányra azt bizonyította, hogy Gianeában tudat alatt megvan a törekvés a nemeslelkűségre és az igazságosságra. Hisz az is nyilvánvaló, hogy nagyon megváltozott a másfél év alatt a Föld kommunista társadalmában élve.

Merigo Gianea halálát követelte. Kitartóan kérte, hogy a „gyűlöletes nőt” adják ki neki, s három társának, hogy kivégezhessék. A halálos ítéletet népe mondta ki, s ő kötelességének tartja végrehajtani.

Az emberek nem teljesítették követelését. Mindkét fél megmaradt hát a maga véleménye mellett.

Gianea hellyel kínálta vendégét. Ő szembe ült vele. Muratov nyomban megérezte, hogy nem mindennapi beszélgetés következik.

— Tessék — nyújtott át Gianea neki két vastag albumot. — Rajzaim vannak benne arról a bolygóról, ahonnan érkeztem. Vegye magához, és adja oda azoknak, akik oda indulnak. Hadd tudják meg, milyen annak a bolygónak a természetvilága és népe.

— Maga nem megy velük, Gianea? — kérdezte Muratov.

— Nem — felelte Gianea furcsa elkeseredéssel a hangjában. — Én örökre itt maradok.

— Talán megváltoztatja döntését, ha megtudja, hogy meg akarjuk találni a maga első hazájába vezető utat.

— Mi közöm hozzál Soha nem láttam, nem ismerem, és idegen lesz számomra. Riagea azt mondta, hogy otthon minden megváltozott, minden más lett.

— Ő járt ott?

— Nem járt. De Riagea nagy tudós volt. Mindenről tudott.

Muratov kezét Gianea karjára tette. A lány összerezzent, de hagyta.

— Higgye el — mondta a férfi —, engem nagyon elkeserít a maga szerencsétlensége. Tiszta szívemből együtt érzek magával.

Gianea szemében a gyűlölet lángja lobbant fel.

— Ne merjen így beszélni — mondta élesen. — Maga helyeselte a vademberek kegyetlen emberirtását. Nem büntette meg őket. Különben. — Gianea váratlanul elnevette magát. Muratov összerezzent, oly sok elfojtott fájdalom volt ebben a nevetésben. — Maga engem sem büntetett meg, pedig megtehette volna. Amikor Riagea lebocsátott az aszteroidra, meg volt győződve, hogy a halálba megyek.

— De ha Riagea meg volt győződve erről, akkor miért szállította ki magát a Hermeszen?

— Mert nem tudott megölni. — Gianea Muratovhoz hajolt. Tekintete elhomályosult. Sokáig hallgatott, nyilván a múltra emlékezett. Aztán összefüggéstelenül beszélni kezdett, sokszor érthetetlen szavakat mondva: — Mindnyájan aludtak. Riagea nem keltette fel társait, bár rég eljött az ideje. Nagyon gyötrődött. A sajnálat kínozta, nem a habozás. Elhatározása kemény volt. A második űrhajó nem jött utánunk. S harmadik nem volt. Sok idő telt volna el. Felkeltett engem. Soha nem felejtem el az arcát. Nem, nem beszéltem le. Tudtam, hogy hasztalan. Meggyőződését mindnyájan ismertük. Elmondta nekem: társai elhatározták, hogy kivégzik, amint az űrhajó leszáll a Földre. Nem bíztak benne. Megkért, hogy menjek el. Menjek el? Majdnem elnevettem magam. Hová mehetne az ember a világűrben száguldó űrhajóról? Sokáig repültünk, egyik kört csináltuk a másik után. Néztem ezt a nyugodt embert, akiben az elhatározás már megszületett. Tudtam, hogy ha nem találja meg azt, amit keres, akkor is végrehajtja elhatározását. De sehogy sem tudott megölni. Régóta tudtam, hogy szeret. Nem tudott saját kezével megölni. Képtelen volt rá. S ekkor maga küldött a halálba. Biztos volt a dolgában. Engedelmeskednem kellett. Ezt mondta: „Tudom, hogy ezzel megmentem a Lia emberiségét. De nekik nem kell tudniuk erről. Hallgass, ha életben maradsz. A halál színe előtt is hallgass.” Megígértem, hogy hallgatok. Abban a pillanatban hajlandó lettem volna teljesíteni bármilyen kívánságát. Az utolsót, a borzalmas halál előtt. Eltakarta a szemét.

— Szerette? — kérdezte Muratov hosszú hallgatás után.

— Nem tudom. Túlságosan fiatal voltam. Most már öreg vagyok. Mindenkinél öregebb. Hisz kortársaim közül senki sem maradt. Mindnyájukat megölték ezek. — Lehajtotta a fejét.

Muratov minden érzésével Merigo és népe pártján állt. De ebben a pillanatban rádöbbent, hogy azokat is lehet gyűlölni, akikkel együtt érez. Nagyon sajnálta Gianeát.

— Maga, Victor, nagyon hasonlít rá, — szólalt meg a lány. — Ezért kértem meg, hogy jöjjön el hozzám.

— Boldog vagyok, ha csak ezzel is könnyíthetek bánatán — felelte a férfi.

A lány elbeszélése után számos kérdés tolult a nyelvére, de belátta, hogy az időpont nem alkalmas a feltevésükre. Hadd beszéljen a lány magától.

Gianea felemelte a fejét. Könny nem csillogott a szemében. Mosolygott.

— Szeretne kérdezni tőlem valamit?

— Ha nincs ellene kifogása.

— Kérdezzen.

— Miért volt Riagea ilyen következetlen? Szavaiból kiderül, hogy Riagea tudta: a földi emberek nagyot fejlődtek, nem olyanok már, mint voltak. Miért gondolta hát, hogy maga a biztos halálba megy?

— Magyarázatát történelmünkben kell keresni — felelte Gianea nyugodtan. — Egyszer majd megtudja. Hiszek abban, hogy eljutnak szülőhazánkba. Maguk gyorsabban fejlődtek, mint mi, s ezzel még Riagea sem számolt. Ezt én is a Földön tudtam meg. Nem mesélek tovább, Viktor. Most ezt nem tehetem meg. Akárcsak Riagea, meg voltam győződve, hogy a Földön megölnek. Ezért, amikor elindultam az aszteroidra, felvettem az aranyruhámat.

— Tehát ez a ruha.

— Temetési viselet. Aranyruhába öltöztetik a halottakat és a halálra ítélteket.

— Ma miért vette fel?

— Temetem ifjúságomat.

Muratovnak úgy rémlett, hogy a lány nem őszinte. Szorongás vett rajta erőt, de mosolyt erőltetett arcára.

— Amikor közénk került, észrevehette, hogy semmi sem fenyegeti.

— Nem mindjárt. Túlságosan erősen éltek bennem a gyermekkoromban belém oltott fogalmak, többek közt a Földről olvasottak hatása. Lehet, hogy a könyveket nem szerencsésen válogatták ki a számomra. Nem tudom. Amikor átvitt az űrhajójára, azt gondoltam: „Furcsa véletlen.”

— Miért?

— Nálunk van egy szokás: amikor a férfi megnősül, karjaiban viszi be a házába ifjú nejét, így gondolkodtam: „Riagea így vihetett volna az életbe, ez pedig, aki annyira hasonlít rá, ugyanúgy visz, de a halálba.” — Elhallgatott, majd így folytatta: — Most már furcsának találom, de tudtam, hogy meghalok. S felkészültem, hogy űrhajójáról egyenesen a máglyára kerülök. Féltem az efféle haláltól.

— Miért éppen máglyára?

— Nálunk így szokták. És olvastam, hogy a Földön is így szokták. Aztán ráeszméltem, hogy még Riagea is tévedett. Maguk különbek nálunk, életük tiszta és gyönyörű.

Gianea pillantása a szoba sarkában álló órán pihent meg. Muratov sohasem felejti el, hogy az óra pontosan tízet mutatott.

— Késő van, ideje befejeznünk beszélgetésünket. — Gianea megfogta a poharat. Muratov meg se moccant.

— Viktor, én emelem poharam a maga hazájára, boldogságára. Egy időben arra gondoltam, hazámmá, harmadik hazámmá válik.

— Hát nem így van?

— Nem. Szakadék tátong közöttünk. Lehet, hogy nincs igazam. De én semmit sem tehetek. Tusakodtam magammal, Viktor, máskülönben már korábban elhívtam volna. Bocsásson meg nekem.

Muratov aggodalma és homályos sejtelme bizonyossággá változott. Rádöbbent, hogy minek kell most bekövetkeznie, hogy mit jelent Gianea aranyszínű ruhája.

Felugrott.

— Megálljon!

Előrelendülő keze, amellyel el akarta kapni Gianea karját, egy másodperccel elkésett. Gianeának sikerült kiinnia a pohár tartalmát.

EPILÓGUS

Ketten ültek egy kisasztalnál a zölddel befuttatott tornácon. Az egyik Viktor Muratov volt. A másik, aki sokkal magasabbra nőtt nála, bőrszíne erősen zöldes árnyalatú volt, és nagyon keskeny szemével sűrűn hunyorgott, nyilván Gianea honfitársa lehetett.

Gianea nyelvén beszélgettek. Muratov már nagyon jól beszélt azon a nyelven.

— Kár, hogy elkéstünk — mondta a keskeny szemű ember. — A mi űrhajóinkon sokkal rövidebb volna az út. Persze az időre értem, nem a távolságra.

— Az expedíciót már nem lehet visszatéríteni — felelte Muratov. — De hisz, Viaja, te mondtad, hogy utol lehet érni, és hamarabb érkezni meg a bolygóra. Képzeld el, mennyire elcsodálkoznának az expedíció tagjai.

— Furcsa — mondta Viaja. — Két bolygó emberei siettek a Lia, akarom mondani a Föld segítségére. És nem tudták, hogy nincs szükségük segítségre. Furcsa história, és persze nem ismétlődhet meg.

— Nagyon csodálkozunk — felelte Muratov —, hogy Liagea bűntársai nem mindjárt kapcsolták be a sugárzókészülékeket. Miért kellett nekik itt hagyni őket a Föld közelében, telepet építeni a Holdon, és csak a második ideérkezésükkor megvalósítani a tervüket?

— Ezt a kérdést már feltették nekem — mondta Viaja. — Ennek több oka van. Gyarmatosítás céljából kerestek egy bolygót. De nem tudták, sikerül-e találni alkalmasat. S amikor elrepültek a keresésére, akcióikat nem egyeztették össze azokéval, akik otthon maradtak. Amikor elhatározták, hogy a földi emberiség ellen bevetik a sugárzókészülékeket, ahogy találóan elnevezted őket, vissza kellett volna térniük, és a többiek beleegyezését kérni. Ez az egyik oka. A másik: amikor elszöktek bolygónkról, magukkal vitték az akkoriban meglevő összes űrhajót. Ezek egyikén volt az a két rakéta, amelyeket megtaláltatok és megsemmisítettetek. Több rakétájuk nem volt, és egy közbeeső bolygón elkészíteni őket, ahol semmiféle gyár nincs, nem lehetett. („Gianea igazat mondott” — gondolta Muratov.) Ezeknek a rakétáknak más volt a rendeltetésük. Természetesen nem volt rajtuk semmiféle sugárzókészülék. Az űrhajókon sem. Ekkor készítettek ilyen sugárzókat a Holdon, ahol legelőször leszálltak. De nem találtak anyagot a sugárzáshoz. Vissza kellett menni érte. Megtalálták a kiutat: töltőtelepet rendeztek be a Holdon. Ti tévedtek, ha azt hiszitek, hogy a telep a hajtóművek töltésére szolgált. Azoknak nem volt szükségük semmiféle töltésre. A telepen készült a sugárzókészülékekhez szükséges anyag. Amint egy adag elkészült, megtöltötték vele a rakétát. De a szintézishez sok idő kellett.

— Mennyi?

— Nem tudom pontosan megmondani, de legalább száz földi év. Különben minden szerencsésen alakult a számukra. Miután kieszelték gonosz tervüket, volt idejük visszatérni, és közölni a többiekkel.

— Ezek szerint száz éve jártak nálunk?

— Körülbelül.

Muratovnak eszébe jutott az a sok feltevés, amely az időre, a felderítő holdak Föld körüli megjelenésének idejére vonatkozott.

— Akkoriban — folytatta Viaja —, amikor az első űrhajó meglátogatta a Földet, véres, nagy háború dúlt itt. Az az ország, amelyet bolygónk lakói meglátogattak, nem vett részt benne.

„Spanyolország! Az első világháború alatt jártak nálunk!”

— Miért nem vette észre őket senki? — kérdezte, Muratov.

— Az űrhajó a ti számotokra láthatatlan — felelte Viaja. — És az embereink? Nem kell sok hozzá, hogy eltüntessék a különbséget.

„Igaza van — gondolta Muratov. — Földi ruha, alapos lesülés, szemüveg és senki sem gyanít semmit.”

— Hát a nyelv? — mondta aztán. — A földre lépve senkivel sem tudtak beszélni.

Viaja arca elkomorodott.

— Ez az egyik sötét folt — felelte. — De te, Viktor, már ismered ezeknek az embereknek az erkölcsi arculatát. S ezen nem kell csodálkoznod. Fogságba ejtettek egy földi embert. Tőle tanulták meg a nyelvet, s mindazt, amire szükségük volt. Ki lehetett az az első ember, aki megpillantotta a másik világból érkezett jövevényeket? Ma már aligha sikerül megtudnotok a nevét. De ez az ismeretség sokba került neki. Nem engedhették meg, hogy szabadon legyen, és beszámoljon róluk.

Muratov nem tett fel újabb kérdést. Mindent értett. Szerette volna eloszlatni Viaja szavainak rossz hatását.

— Hogyan egyeztethető össze — váltott át más témára — bolygótok uralkodó kasztjának fejlett technikája e kaszt létezésével?

— Úgy látszik — felelte Viaja —, hogy ez mindenkit érdekel. Sokszor válaszoltam már erre a kérdésre. A dolog lényege az, hogy a két bolygón élő emberek élettartama különböző. Mi jóval tovább élünk, mint ti. És ez meggyorsítja a műszaki fejlődést, de lelassítja a társadalmi haladást. Az utóbbi lemarad az elsőtől.

— Értem.

Már rég besötétedett. Viaja felállt, és a korláthoz lépett.

— Nézd, Viktor — mondta —, ott van a bolygónk Napja.

Muratov egy tompán fénylő, narancsszínű csillagot pillantott meg, amely szinte elveszett a többi csillag között. Alig találta meg Viaja mutogatására. Egy másik világ Napja!

— Tudom, hogy eljöttök hozzánk — mondta Viaja.

— Lehet, hogy nagyon hamar.

Muratov Gianeára gondolt.

Ez, a Föld egén alig sziporkázó csillagocska, Gianea Napja is volt, amelyet soha sem látott. Szinte megelevenedett előtte a lány alakja. Gianea, bonyolult természetének minden ellentmondásával együtt élő tanúbizonysága volt annak, hogy senki sem születik gonosznak. Minden attól függ, hol és mikor él az ember.

— Hogy hívjátok bolygótokat? — kérdezte.

— Az a lány, akit megismertél — felelte Viaja —, hazája nevét viselte. Bolygónk neve: Gianea.

Martinov

Támadás a Föld ellen

Content

Martinov Georgij Támadás a Föld ellen (Gianea)

Georgij Martinov Támadás a Föld ellen (Gianea)

BEVEZETŐ

1

2

ELSŐ FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

MÁSODIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

HARMADIK FEJEZET

1

2

3

4

5

6

7

8

9

EPILÓGUS