Burvju vijole

Ukraiņu tautas pasakas

Atšķirot Ukraiņu pasakas

Ja pavaicāsiet: «Kāda ir Ukraina?» — tad īsu un drīzu atbildi vis nesaņemsiet. Ukraina ir ļoti liela — no sausām stepēm pāri varenām upēm līdz zaļiem kalniem. Tikpat liela un daudzveidīga ir arī ukraiņu tauta — no druknajiem un smagnējajiem kviešu un arbūzu audzētājiem līdz slaikajiem aitu ganiem un mežacirtējiem. Svētku reizēs ir arī ko palūkoties uz tautas tērpiem. Nekur citur kā austrumu ukraiņiem neredzēt tādas platas bikses, tādas garas, nokarenas ūsas, gardibeņu jērenīcas un zem tām uz kaili nodzīta paura cekulu, ko viņi paši dēvē par «siļķi». Šādi sapostu spēkavīru var pazīt jebkurā pasaules malā. Un šo spēkavīru pēc senas paražas dēvē par kazaku. Kazaki bija varonīgi, attapīgi, brīvību mīloši karavīri. Tie gan aizsargāja savas dzimtās zemes robežas, gan paši devās karagājienos uz Krimu, uz Turciju un pat vēl tālāk. Savi varoņi un spēkavīri bija arī rietumu ukraiņiem. Tie ģērbās piegulošās gaišās vadmalas drānās ar košām uzšuvēm, plecos raiba kažokādas veste, galvā platmale ar spalvu pušķi. Ja kazakam aiz neaptverami platas un garas jostas neiztrūkstoši bija zobens, tad kalnietim rokās cirvītis garā kātā, tā sacīt, ierocis cīņai un darbam. Kalnieši cīnījās par taisnību un vienlīdzību. Viņus dēvēja par laupītājiem, viņi paši šī vārda nekaunējās un pat lepojās ar to. Austrumu Ukrainu ilgus gadus pārvaldīja Krievijas cari, bet Rietumu Ukrainu — Austrijas ķeizari. Netrūka arī pašmāju kaklakungu, kuriem tauta vienmēr pretojusies. Kur nevarēja ar spēku, tur ņēma palīgos viltu. Taču nekādas nedienas nav nomākušas ukraiņu līksmo un ātro dabu, smieklu prieku, gribēšanu gan stāstīt, gan klausīties raibumraibus piedzīvojumus. Izceļojušies pa plašo pasauli, ļaudis pie dzimtā pavarda, pie karavīru ugunskura vai tirgoņa kulbā stāstīja pasakas. Tādēļ starp ukraiņu pasakām ir tādas, kas šķietas kā latviešu pasaku dvīņu māsas, un ir arī pavisam dīvainas un mazdzirdētas: par salmu vērsīti, par blusādas cimdu, par kazakiem un Nāvi. Tā kā pati Ukraina bijusi pasaules krustcelēs, tad arī pasakās saplūst vienuviet ziemeļi un dienvidi, austrumi un rietumi. Viss šis raibums turējās vienkāršu ļaužu galvās un nereti ķēniņi, augstmaņi un pat briesmoņi runā un darbojas kā kaimiņi pašu ciemā. Atcerēsimies kaut vai caru, kurš palaidies dzeršanā un būtu ar mieru nodzert pat savu troni, ja galminieki to nebūtu piekaluši pie sienas. Gandrīz tāpat kā tajā pazīstamajā ukraiņu jokā:

«Ko tu, čigān, darītu, ja tiktu par ķēniņu?»

«O, tad es nozagtu speķa gabalu un kā laistos mukt…»

Visos tādos šķietamos sīkumos veidojas tautas pasaka. Tieši ukraiņu tautas un nevienas citas. Pat ja arī cara dēla tālākie piedzīvojumi pagaistu no atmiņas, pašu caru mēs vairs nepiemirsīsim.

Pasakas ceļo tāpat kā ļaudis un pat vēl ātrāk un tālāk. Tā daudz kas mums liksies jau kaut kur lasīts vai dzirdēts. Taču pasaka ik reizes atdzīvojas tikai stāstītāja — teicēja mutē. Un, kaut ari mēs zinām vai nojaušam, kas būs un kas notiks, ik reizes mūs interesē, kā tas notiks, jo vienmēr kaut kas notiek mazdrusciņ savādāk.

Pats svarīgākais tikums, ko māca pasakas, ir taisnības mīlestība. Pelnīto algu saņem gan darbarūķis, gan liekēdis un varmāka. Nereti tāda taisnība bija iespējama tikai pasakās, un tādēļ tauta šīs pasakas tik ļoti glabāja un stāstīja tālāk no paaudzes paaudzē.

Tam, kurš jūt līdzi sirmgalvim, vārgdienim, mocītam dzīvniekam, vienmēr atradīsies burvju palīgi, ar kuriem kopā var paveikt visneticamākos darbus. Līdzjūtība un atsaucība ir otrs svarīgākais tikums, vajadzīgs ne tikai pasakā, bet vēl vairāk sūrajā ikdienā. Arī latviešu sakāmvārds saka: «Dots devējam atdodas.» Tā nabaga puisis, izpirkdams dzīvnieciņus par maizei domāto naudu, tiek pie turības par spīti carameitas ļaunprātībai.

Vēl vienu tikumu māca pasakas. Vārgulis, muļķītis, nemākulis izrādās īstais varonis, tikai ne vecāki, ne brāļi, ne valdnieki to laikus nav pamanījuši. Vienmēr vieglāk ir apsmiet un nonicināt un atjēgties tikai tad, kad apsmietais ir par tevi pašu pārāks. Tātad uzmanība un vērība pret otru cilvēku, apslēpto spēku un dabas dāvanu saskatīšana.

Darba tauta vienmēr ir zinājusi, ka visas dzives pamats ir darbs. Bārenīte Ivanka par savu čaklo un kārtīgo strādāšanu saņem atzinību, draudzību un laimi. Un dzīvnieku pasakā par divām vāverītēm, slinkā, vieglprātīgā vāverīte, piedzīvojusi postu, kļūst laba un darbīga.

Tikums jāspodrina diendienā, to nekad nedrīkst piemirst. Tādēļ atrodas burvju spēki, kas tikumu pārbauda, reizēm visai smagi un sāpīgi. Lai izārstētu burvju vecīša vainu, jaunākais brālis ir ar mieru nodedzināt pats savu māju. Vecās mājas liesmās ceļas jauna māja. Brāļa taisnais prāts ir apliecinājies.

Reizēm varonis ir viltīgs un blēdīgs, bet nekad pret sev līdzīgiem vai vājākiem. Viltība ir tikai paņēmiens labu darbu darīšanā. Puisis piekrāpj ļauno meža valdnieku Vaimanu, lai palīdzētu savam tēvam izkulties no trūkuma. Un pret tādiem ļaužu dīrātājiem kā žandarms vai krodzinieks ar tiesu un taisnību vien nekā neiespēt. Ar izmanību pat ļaunos kungus var ellē iedabūt. Iznāk, ka pat tas, ko mēs dzīvē ieskatām par netikumu, pasakās arī kļūst par tikumu.

Tā, klausīdamies un lasīdami pasakas, mēs ne tikai dzīvojam līdzi varoņu cīņām un uzvarām, bet arī mācāmies citas tautas gudrību. Mācāmies to salīdzināt ar mūsu pašu tautas gara bagātībām. Redzam, cik daudz kopīgu tikumu cieņā gan ukraiņiem, gan latviešiem.

Lai jums ir patīkami padzīvot citādākā, varbūt teiksmainākā, varbūt jocīgākā pasaulē! Priecīgu lasīšanu! Lai burvju vijole jums spēlē līksmi!

Knuts Skujenieks

Salmu vērsītis

Dzīvoja reiz vecītis un vecenīte; vecītis strādāja darvas tecinātavā par deģi, bet vecenīte dzīvoja mājā un vērpa. Viņi bija tik nabagi, ka visa manta mugurā, viss padoms vēderā; ko nopelnīja, to apēda, pāri nekas nepalika. Tā nu reiz večiņa sāka plīties vecītim virsū:

— Iztaisi man, vecīt, salmu vērsīti un nozied ar darvu.

— Ko nu runā aplam, kam tev tāds vērsītis vajadzīgs?

— Iztaisi tik, gan es zināšu, ko darīt.

Nekas nelīdzēja, vecītis ņēma vien un iztaisīja salmu vērsīti un nozieda to ar darvu.

Pagāja nakts. Rītiņā večiņa, paņēmusi līdzi kodaļu, izdzina salmu vērsīti ganos; pati apsēdās nokalnītē un vērpa savu vērpjamo, tā vien skaitīdama: — Ganies, vērsīti, ganies zālītē, es pa to laiku kodaļu vērpšu! Gānies, vērsīti, ganies zālītē, es pa to laiku kodaļu vērpšu! — Tā viņa vērpa, vērpa, līdz iesnaudās. Te, kur bijis, kur ne, no tumša meža, no diža sila izskrēja lācis un taisni klāt vērsītim.

— Saki man — kas tu tāds esi? — lācis vaicā.

Vērsītis atteic:

— Esmu vērsītis trejgadītis, no salmiem taisīts, ar darvu traipīts.

Nu lācis prasa:

— Ja esi no salmiem taisīts, ar darvu traipīts, tad dod man darvu, ko izplucinātos sānus salāpīt.

Vērsītis neteic nekā, cieš klusu; tad lācis ķērās tam pie sāniem un tik ņemas darvu plēst. Plēsa, plēsa, līdz pielipa tā, ka vaļā vairs netiek. Raustījās, raustījās — nekā! Aizvilka lācis vērsīti diezin kur. Večiņa pamostas — vērsīša nav. «Ak tu manu posta dienu! Kur mans vērsītis galu ņēmis? Varbūt jau aizgājis uz māju?» Večiņa mudīgi vien lika vārpstiņu pār plecu un steidzās mājup.

Te uzreiz viņa ierauga — lācis gar silmalu rausta vērsīti: večiņa knaši tipina pie vecīša.

— Vecīt, vecīt, mūsu vērsītis atvedis lāci — ej, galē to nost!

Vecītis izskrēja no istabas, atrāva lāci no vērsīša un iegrūda pagrabā.

Otrā rītā ar mazu gaismiņu večiņa, jau paņēmusi vērpjamo, izdzen vērsīti ganībās. Pati apsēstas piekalnītē, vērpj un skaita:

— Ganies, vērsīti, ganies zālītē, es pa to laiku kodaļu vērpšu! Ganies, vērsīti, ganies zālītē, es pa to laiku kodaļu vērpšu!

Tā viņa vērpa, vērpa, līdz aizsnaudās. Te, kur bijis, kur ne, no tumša meža, no diža sila izskrien pelēkais vilks un taisni klāt vērsītim.

— Saki man — kas tu tāds esi?

— Esmu vērsītis trejgadītis, no salmiem taisīts, ar darvu traipīts.

— Ja esi ar darvu traipīts, tad dod man arī darvu, ko sānus salāpīt — suņi tos saplucināja.

— Ņem!

Vilks tūdaļ krīt vērsītim sānos, gribēdams darvu noplēst. Plucināja, plucināja, līdz zobi ielipa, nekādi vairs nav ārā dabūjami: gan pūlas vilciņš kāpties atpakaļ, bet nekā. Ņēmās ka ņēmās vilks ap vērsīti! Večiņa pamostas — no vērsīša vairs ne vēsts. Viņa spriež: «Laikam mans vērsītis aizgājis uz māju,» — un iet pati arī mājup. Te uzreiz ierauga — vilks valkā vērsīti. Večiņa aizskrēja, izstāstīja vecītim. Nu vecītis arī vilku iemeta pagrabā.

Arī trešajā dienā večiņa izdzina vērsīti ganos, pati apsēdās piekalnītē un iesnaudās. Skrien lapsiņa.

— Kas tu tāds esi? — lapsiņa vaicā vērsītim.

— Esmu vērsītis trejgadītis, no salmiem taisīts, ar darvu traipīts.

— Dod man, labiņais, darvu, ko sānus apziest! Nelietīgie kurti man teju pat ādu noplēsa!

— Ņem!

Arī lapsiņai zobi ielipa darvā, nekādi vairs nevarēja ārā dabūt. Večiņa pateica vecītim, vecītis iemeta lapsiņu pagrabā. Tad viņi vēl noķēra zaķīti žiglkājīti.

Kad nu visi četri tā bija kopā vienā pulkā, tad vecītis nosēdās pie pagraba lūkas un ņēmās trīt nazi. Lācis viņam jautā:

— Vectētiņ, kāpēc tu nazi trin?

— Lai novilktu tev ādu un no tās pašūdinātu kažoku pašam un večiņai.

— Vai, vectētiņ, nevelc vis man ādu, palaid labāk brīvībā: atnesīšu tev daudz medus.

— Nu, pieraugi!

Vecītis izlaida lāci no pagraba. Pats apsēdās pie lūkas un atkal trin nazi. Vilks viņam jautā:

— Vectētiņ, kāpēc tu trin nazi?

— Novilkšu tev ādu un pašūšu siltu ziemas cepuri.

— Ai, vectētiņ, nevelc man ādu nost, atdzīšu tev veselu baru aitu.

— Pieraugi!

Vecītis palaida vaļā arī vilku. Pats sēd atkal un trin nazi. Lapsiņa pabāž purnu un jautā:

— Saki, lūdzams, vectētiņ, — kāpēc tu trin nazi?

— Lapsiņai ir skaista āda, gribu to novilkt, būs kažokiem apkakle un apšuve.

— Vai, vectētiņ, nevelc man ādu nost, atnesīšu tev gan zosis, gan vistas.

— Nu, pieraugi!

Vecītis izlaida lapsiņu ārā. Nu palicis zaķītis viens pats; vecītis trin atkal nazi. Zaķītis apvaicājas, ko viņš darīšot, vecītis atbild:

— Zaķītim mīksta, silta ādiņa, būs man ziemai cimdi un cepure.

— Vai, vectētiņ, nevelc man ādiņu nost, atnesīšu tev lentes, auskarus, skaistas kaklarotas, tikai atlaid mani brīvībā!

Vecītis atlaida arī zaķīti.

Pagāja nakts, te pašā rīta agrumā, vēl ne gaismiņa svīda, ne saulīte lēca, pie durvīm — brik, brak! — kāds grabinās. Večiņa pamodās.

— Vecīt, vecīt! Kāds grabinās pie mūsu durvīm, ej paskaties.

Vecītis iziet ārā — lācis atstiepis visu stropu ar medu. Vecītis paņēma medu, tikko apgulās, tā atkal pie durvīm — brik, brak! Vecītis iziet ārā — vilks sadzinis aitu pilnu sētu. Drīz vien arī lapsiņa atnesa zosis, vistas, visādus putnus; zaķītis lentes, auskarus, skaistas kaklarotas. Nu priecājās ir vecītis, ir večiņa. Aitiņas viņi pārdeva un nopirka vēršus, vecītis ar tiem brauca tālus ceļus, vadāja visādas mantas un sapelnīja tik daudz naudas, ka vairāk ir nevajag. Bet vērsītis, kļuvis nevajadzīgs, stāvēja, stāvēja piesaulītē, līdz izkusa.

Āzis un avens

Reiz dzīvoja vīrs un sieva, un viņiem bija āzis un avens.

Āzis ar avenu bija lieli draugi — kur gāja āzis, tur avens līdzi: āzis iet kāpostos, avens ari turpat, āzis iet dārzā, avens pakaļ.

— Vadzi, siev, — vīrs saka, — trieksim avenu un āzi projām, citādi no tiem nav glābiņa ne dārzam, ne tīrumam. Domāts — darīts.

— Lasieties projām, āzi un aven, kur acis rāda, lai es jūs savā sētā vairs neredzētu!

Kā nu āzis un avens to padzirdēja, tā tūdaļ taisījās, ka tiek.

Pašuva tarbiņu un aizgāja.

Tā nu abi iet. Te uzreiz skatās — lauka vidū guļ vilka galva. Ko nu? Avenam spēks gan ir, bet dūšas nav, āzim dūša ir, bet spēka nav.

— Ņem, aven, galvu, tev ir spēks!

— Ņem labāk tu, āzi, tev ir dūša!

Ķērās klāt divatā un par abiem iemeta galvu tarbā.

Iet nu tālāk, te ierauga — klajā laukā kuras uguns.

— Iesim mēs arī turpu, pārlaidīsim nakti, lai vilki mūs neapēd!

Aiziet abi pie ugunskura, bet tur trīs vilki vāra putru. Neko darīt. Azis un avens pasveicina:

— Labdien, brašuļi!

— Veseli, veseli! — vilki priecīgi atņem. — Putra vēl neburbuļo, āre, tagad būs gaļa arī.

Nu gan āzis nobijās, bet avens — tas jau sen bija nobijies.

Te āzim iešaujas kas prātā:

— Dod šurp, aven, to vilka galvu!

Avens pienes arī.

— Šito jau ne, dod lielāku! — āzis prasa.

Avens stiepj šim klāt atkal to pašu.

— Nekā, dod vēl lielāku!

Nu nobijās vilki, sāk prātot un gudrot, kā tikt ar godu projām. «Šitie jau ir tādi spēkavīri,» — tā vilki spriež, «ka, ar tiem sapinies, ir galvu zaudēsi — reku, velk vilku galvas no tarbas ārā citu pēc citas!»

Viens vilks nu sāk:

— Jauki gan jūsu pulkā, draugi, putra arī labi virst, tikai nav ko pieliet, aiziešu pēc ūdens.

Kā gāja vilks pēc ūdens, tā: «Jupis ar visu jūsu pulku!» Bet otrs gaidīja, gaidīja pirmo atpakaļ, domāja un prātoja, kā pašam no šejienes tikt projām.

— Ek, tad ir nekrietnis: kā gāja, tā palika, nu nav ko putrai pieliet; ka ņemšu stibu, ka došu pa ribām, attriekšu kā suni!

Kā otrs skrēja, tā atpakaļ vairs nerādījās. Trešais sēdēja, sēdēja.

— Jāiet tik man un jātriec abi atpakaļ.

Kā skrēja, tā aizskrēja, priecīgs, ka ticis projām. Nu āzis saka avenam:

— Vadzi, brālīt, liksimies nu mudīgi putrai klāt, izēdīsim un lasīsimies no šīm mājām prom.

Abi paēda aši jo aši un projām bija.

Bet pa to laiku pirmais vilks bija apdomājies.

— Ka tevi, vai nu nav kauns mums trijiem no āža un avena baidīties! Nuka, iesim un ēdīsim tos nekauņas nost!

Vilki sanāca atkal ap katlu, bet āzis ar avenu to jau iztukšojuši, sen aizlasījušies, sen aizskrējuši un uzrāpušies ozolā. Nu vilki ņēmās prātot un gudrot, kā lai āzi un avenu noķer.

Gāja, gāja un atrada abus ozolā. Āzis, drosmīgāks būdams, uzrāpies pašā galotnē, avens, bailīgāks būdams, tup zemāk.

— Gulsties zemē, — divi saka trešajam — lēkšķainam vilkam, — tu esi vecākais, tad izprāto, kā lai tos dabūjam rokā.

Vilks nolikās zemē kājām gaisā un ņēmās prātot. Avens tup uz zara un trīc lielo trīcēšanu! Nenoturējās uz zara, kā vēlās lejā, tā vilkam virsū! Azis, drosminieka, ilgi negudrodams, uzkliedza:

— Dod man šurp prātotāju!

Vilks laida ļekas vajā, putekļi vien nokūpēja.

Bet āzis un avens droši aizgāja klajā laukā, uzcēla būdiņu un nu dzīvo tajā.

Pans Runcēvičs

Kādam vīram bija vecs runcis, kas vairs nejaudāja ne peļu medīt. Saimnieks tadēļ ņēma un aizveda runci uz mežu, spriezdams tā: «Kam šis man vajadzīgs, jābaro tikai par baltu velti — lai dzīvo mežā.» Viņš atstāja runci un pats aizbrauca. Te pienāk, pie runča lapsa un jautā:

— Kas tu tāds esi?

Runcis atbild:

— Esmu pans Runcēvičs.

Lapsa nu teic:

— Ņem mani par sievu un esi mans vīrs.

Runcis ir ar mieru. Lapsa nu ved šo uz savu māju un ņemas šim visādi izdabāt: kā tik dabū kur vistu, tā nes vīram,.. pati neēd.

Reiz lapsu satiek zaķis un saka:

— Lapsiņ māsiņ, es aiziešu pie tevis pavakarēt.

Bet lapsa atteic:

— Pie manis tagad dzīvo pans Rurcēvičs, viņš tevi saplosīs.

Zaķis par panu Runcēviču pastāstīja vilkam, lācim, mežacūkai. Visi sapulcējās un sāka gudrot: kā varētu paskatīties uz pa nu Runcēviču, — un nolemj:

— Izvārīsim pusdienu!

Nu ņēmās spriest, kuram kas jāsadabū. Vilks saka:

— Es iešu pēc gaļas, ko borščā likt.

Mežacūka saka:

— Es iešu pēc bietēm un kartupeļiem.

Lācis:

— Es atnesīšu medu, ko uzēst.

Zaķis:

— Bet es kāpostus.

Visu sadabūjuši, ņēmās vārīt pusdienu. Izvārījuši sāka apspriesties, kuram būtu jāiet aicināt panu Runcēviču uz pusdienām.

Lācis saka:

— Es nevarēšu paskriet, ja vajadzēs mukt.

Mežacūka:

— Es arī esmu tūļīga.

Vilks:

— Es jau esmu vecs un lāgā neredzu.

Bija vien jāiet zaķim.

Zaķis aizskrien uz lapsas alu; te no alas iznāk lapsa, nobrīnās, ka zaķis tup pie viņas mājas, un vaicā:

— Ko tu te atnāci?

— Vilks, lācis un mežacūka lūdz un es arī lūdzu, lai tu ar savu panu Runcēviču abi atnāktu pie mums pusdienās!

Bet lapsa zaķim atteic:

— Mēs aiziesim gan, tikai jūs noslēpieties, citādi viņš jūs saplosīs.

Atskrien zaķis atpakaļun nu lielās:

— Lapsa teica, lai mēs noslēpjoties, citādi pans Runcēvičs kā atnākšot, tā mūs saplosīšot!

Nu visi steidzās slēpties: lācis kāpj kokā, vilks notupstas aiz krūma, mežacūka ierušinās žagaros, bet zaķis ielien krūmā.

Re, re, jau lapsa ved šurp savu panu Runcēviču. Pieved pie galda, runcis ierauga uz galda daudz gaļas un saka:

— Ņa-ū!… Ņa-ūl… Ņa-ūl Bet šie domā:

«Ak tavu negantnieku —. vēl viņam par maz! Ņems un apēdīs mūs arī!»

Pans Runcēvičs uzkāpa uz galda un ēda, ka ausis vien kustēja. Bet pieēdies nolikās turpat uz galda garšļaukus. Mežacūka gulēja žagaru čupā netāl no galda, te, kā gadījās, kā ne, astes galā iekoda ods, un šī pavirpināja asti; bet runcis, domādams, ka tur pele, kā lēca, tā — caps! mežacūkai astē. Mežacūka kā trūkās augšā, tā laida ļekas vajā! Pans Runcēvičs, no mežacūkas pārbijies, spruka kokā augšā un rāpās taisni tur, kur tupēja lācis. Lācis, pamanījis, ka runcis kāpj uz viņa pusi, steigšus trausās kokā augstāk un uzlīda tik augstu, ka koks neizturēja, un lācis vēlās lejā — bāc! — vilkam taisni virsū, teju pat vai nospieda nabadziņu. Nu trūkās abi kājās, nu skrēja, ko nagi nes; bet zaķis šiem pakaļ, aizdiedza diezin kur… Vēlāk salasījās atkal visi kopā un nu spriež:

— Vai tu re — tāds maziņš, bet cik tur trūka, būtu mūs visus apēdis!

Divas vāverītes

Biezā mežā koku dobumos reiz dzīvoja divas vāverītes. Abas glītas, pūkainas, veiklas. Tikai daba katrai savādāka. Viena augu dienu čakli strādāja: vāca riekstus, sēnes, ozolzīles un to visu noglabāja koka dobumā savā mājiņā.

Bet otra bija pavisam bezrūpīga. Caurām dienām to vien darīja kā lēkāja no zara zarā, baidīja putniņus ligzdās vai arī laiskodamās tupēja un svilpoja, ka viss sils skanēja. Sagribas ēst — bēda maza. Vasarā jau visur ēdamā atliku likām! Te riekstiņš, te ozolzīle, te jaunie egļu un priežu čiekuriņi, te visādas saknītes. Pagrauž šo, paskrubina to — un vēders pilns, var atkal priecīgi lakstīt pa zariem.

Tā vāverīte līksmi aizvadīja visu vasaru.

Tikmēr čaklā un gādīgā vāverīte bija koka dobumā piekrājusi ēdamo gan šādu, gan tādu. Tas bija ziemai sagādāts. Jau laikus viņa savu mājiņu bija izklājusi ar sūnām, pūkām un sausām lapām, lai ziemā būtu silta un mīksta guļa. Mājai bija uztaisījusi arī durtiņas. Šī vāverīte bija krietna saimniece.

Tā aizritēja visa vasara: vienai vāverītei strādājot un rūpējoties, otrai — rotaļājoties.

Pagājis bija arī lietainais rudens, un nāca saltā ziema. Mežs kļuva tukšs un bēdīgs: ne vairs vienas lapiņas, ne sēņu, ne riekstu. Tikai sals un vējš, kas dzenā sniegu.

Strādīgā vāverīte dzīvo savā siltajā dobumā un nezina nekādu bēdu. Visu vasaru viņa pūlējusies, lai ziemā mierīgi atpūstos. Ligzdiņa ir mīksta un silta, ko ēst ari netrūkst.

Ai, vai, viņas slinkajai un vieglprātīgajai biedrenei klājās pavisam citādi. Tās dobumā nav ne logu, ne durvju. Nav sarūpēti. Aizgāda ziemai arī nav — neviena vienīga riekstiņa! Pa māju svilpodams skraida salts vējš. Nabaga vāverīte sēž tukšu vēderu, noliesējusi, nosalusi, čokurā sarāvusies. Izskrien mežā, meklē šur, meklē tur — nav nekā, viss sasalis. Mirsti vai nost aiz sala, aiz bada!

Tad nabaga vāverīte atcerējās savu Čaklo, strādīgo kaimiņieni un nu domā: «Iešu pie viņas. Lai palīdz man, viņai jau aizgāda ir tiku tikām. Vasarā atdošu.»

Vāverīte iet pie kaimiņienes un bailīgi klaudzina pie durvīm.

— Kas tur ir?

— Es — tava kaimiņiene!

— Lūdzu, — vāverīte saka, atvērdama durvis.

Paskatījusies uz nelaimīgo, novājējušo, no saltuma pusdzīvo kaimiņieni, viņa tūdaļ visu saprata.

— Sēdies, lūdzama, esi atnākusi pašā pusdienas reizē! Ņem par labu, kas nu ir… Apsildies brīdi tur sūnās, es pagādāšu tev riekstus un zīles… Rau, ēd nu vesela. Un dzīvo pie manis, man vienai garlaicīgi.

Vāverīte nokaunējusies sāka runāt:

— Es jau nemaz neesmu pelnījusi, ka man rāda tādu labu sirdi; pati zini, visu vasaru tikai lēkāju vien.

— Nekas, — otra atbild, — tagad tu arī būsi tikpat gādīga kā es, jo esi atzinusi, ka bez darba nav maizes! Tad nu strādāsim kopā un dzīvosim kopā.

Slinkā vāverīte aiz priekiem nomutēja labo biedreni. Un kopš tā laika abas dzīvoja kopā. Bet slinko vāveri posts un trūkums bija iemācījuši strādāt. Nākamajā vasarā viņa arī čakli strādāja un kopīgajā mājā savāca lielu pārtikas aizgādu.

Māsiņa lapsiņa

Māsiņa lapsiņa nozaga vistu un nu mūk, ko māk. Skrēja, skrēja, kamēr nakts jau nāca virsū. Ieraudzīja mājiņu, gāja iekšā, zemu jo zemu paklanījās un teica:

— Labvakar, labi ļaudis!

— Vesela, vesela!

— Ļaujiet pārnakšņot!

— Vai, lapsiņ māsiņ, mums mājiņa maza, tev nebūs kur apgulties.

— Nekas, es zem sola saritināšos, ar asti apsegšos un pārgulēšu.

Nu saimnieki atļauj:

— Labi, guli arī!

— Bet kur savu vistiņu likšu?

— Palaid aizkrāsnē.

Lapsiņa māsiņa tā arī darīja. Bet naktī klusītēm piecēlās, vistiņu apēda un spalviņas aprušināja.

Otrā rītā lapsiņa māsiņa cēlās jo agri, mazgājās jo balti, novēlēja saimniekam labu rītu.

— Vai, kur tad mana vistiņa?

— Aizkrāsnē.

— Skatījos, bet nav vis.

Lapsiņa apsēdās un raud jo gauži.

— Tik vien bija mantas kāvistiņa, nu tā pati paņemta. Dod, saimniek, par vistiņu man pīlīti!

Neko darīt, bija vien jādod.

Lapsiņa iebāza pīlīti maisā un projām bija.

Skrēja, skrēja, kamēr ceļā uznāca nakts. Lapsiņa ierauga māju, iet iekšā un saka:

— Labvakar, labi ļaudis!

Tie atņem:

—Vesela, vesela!

— Ļaujiet pārnakšņot!

— Nevar, lapsiņ māsiņ, mums mājiņa maza, tev nebūs kur apgulties.

— Nekas, es zem sola saritināšos, ar asti apsegšos un pārgulēšu.

— No labi, guli arī!

— Bet kur savu pilīti likšu?

— Ielaid kūti pie zosīm.

Lapsiņa māsiņa tā arī darīja. Bet nakti klusītiņām piecēlās, pīlīti apēda un spalviņas aprušināja.

Otrā rīta viņa cēlās jo agri, mazgājās jo balti, novēlēja saimniekam labu rītu.

— Bet kur tad mana pīlīte?

Ļaudis paskatās, kūtī nav. Saimnieks saka lapsiņai:

— Laikam zosis laistas ārā un pīlīte arī izlaista.

Bet lapsiņa raud:

— Tik vien bija mantas kā pīlīte, nu tā pati paņemta. Dod, saimniek, par pīliti zostiņu!

Neko darīt, bija vien jādod.

Lapsiņa iebāza zostiņu maisā un projām bija.

Viņa iet, iet… Atkal pienāk vakars. Lapsiņa ierauga priekšā māju, griežas iekšā un saka:

— Labvakar, labi ļaudis! Ļaujiet pārnakšņot!

— Nevar, lapsiņ māsiņ, mums mājiņa maza, tev nebūs kur nogulties.

— Nekas, es zem sola saritināšos, ar asti apsegšos un pārgulēšu.

Nu saimnieki atļauj:

— Labi, guli arī!

— Bet kur savu zostiņu likšu?

— Ielaid kūtī pie jēriem.

Lapsiņa māsiņa tā arī darīja. Bet naktī klusītiņām piecēlās, apēda zostiņu un spalviņas aprušināja.

Otrā ritā viņa cēlās jo agri, mazgājās jo balti, novēlēja saimniekam labu ritu, bet tad saka:

— Kur tad mana zostiņa?

Ļaudis paskatās, kūtī nav. Nu lapsiņa saka saimniekam:

— Gan šur, gan tur esmu bijusi, bet nekur neesmu piedzīvojusi, ka man kaut ko nozagtu!

Saimnieks atteica:

— Varbūt jēri zostiņu nominuši.

Lapsiņa pretī:

— Gribi vai negribi, saimniek, bet jēru tu man atdod.

Neko darīt. Saimnieks atdeva jēru.

Lapsiņa iebāza jēru maisā un aizgāja.

Viņa iet, iet, kamēr atkal uznāk nakts. Ieraudzījusi mājiņu, lapsiņa sāk lūgties naktsmāju:

— Ļaujiet, labi ]audis, pārnakšņot!

— Nevar, lapsiņ māsiņ, mums mājiņa maza, tev nebūs kur apgulties.

— Nekas, es zem sola saritināšos, ar asti apsegšos un pārgulēšu.

— Labi, guli arī!

— Bet kur savu jēru likšu?

— Ielaid aplokā.

Lapsiņa māsiņa tā arī darīja. Bet naktī klusītiņām piecēlās un jēru apēda.

Otrā rītā viņa cēlās jo agri, mazgājās jo balti, novēlēja saimniekam labu rītu un vaicāja:

— Bet kur tad mans jērs?

Tad viņa apsēdās un nu ņēmās raudāt un žēloties:

— Gan šur, gan tur esmu bijusi, bet nekur neesmu piedzīvojusi, ka nozog vienīgo mantu, kas man pieder.

Saimnieks saka:

— Vedekla izdzina vēršus laukā, varbūt jēru arī izlaidusi. Lapsiņa pretī:

— Kā nu gribi, saimniek, bet vedeklu tu man atdosi!

Vīratēvs raud, vīramāte raud, vīrs raud, bērni raud. Bet lapsiņa iebāza gan vedeklu maisā. Aiziet gan vēl neaizgāja, tikai mazu brītiņu izskrēja no istabas, un vīrs pa tam izlaida no maisa sievu, bet maisā iebāza suni.

Ienākusi atpakaļ istabā, lapsiņa, maisam galu neatsējusi, paņēma to ar visu suni un stiepa projām. Nes un skaita:

— Par vistiņu — pīlīti, par pīlīti — zostiņu, par zostiņu — jēriņu, bet par jēriņu — vedeklu!

Tā skaitīdama, viņa pakrata maisu, bet suns uzreiz: «Vau- r-r!…»

Lapsiņa saka:

— Ak tavu nešpetnu vedeklu, rej kā suns! Pa, pa, apskatīšos, kāda tad tu esi.

Viņa apsēdās un atraisīja maisu. Kolīdz gals bija vaļā, tā suns ar joni laukā! Lapsiņa mūk, suns viņai pakal, abi mežā iekšā… nupat, nupat suns nogrābs! Nekā, lapsiņa tomēr sasniedza savu alu un noslēpās. Šī nu tup alā, bet suns ārpusē — ielīst nevar. Lapsiņa vaicā savām ausīm:

— Mīļās austiņas, ko jūs domājāt, ko gudrojāt, kad mukāt no sasodītā kurta?

— To vien, lapsiņ māsiņ, domājām, to vien gudrojām, ka tik kurts nepanāktu un zeltīto kažociņu nesadirātu.

— Paldies, mīļās austiņas, nopirkšu jums zelta auskarus.

Tad lapsiņa vaicā acīm:

— Ko jūs, mīļās actiņas, domājāt, ko gudrojāt, kad mukāt no sasodītā kurta?

— To vien, lapsiņ māsiņ, domājām, to vien gudrojām, modri vērojām, ka tik kurts nepanāktu un zeltīto kažociņu nesadirātu.

— Paldies, mīļās actiņas, nopirkšu jums zelta acenes.

Tad viņa vaicā kājām:

— Ko jūs, mīļās kājiņas, domājāt, ko gudrojāt, kad no sasodītā kurta mukāt?

— To vien, lapsiņ māsiņ, domājām, to vien gudrojām, naski cilpojām, ka tik kurts nepanāktu un zeltīto kažociņu nesadīrātu.

— Vai, paldies jums, kājiņas, nopirkšu jums sarkanus zābaciņus ar sudraba pakaviņiem!

— Bet ko tu, lielā aste, plušķainā stupe, domāji, ko gudroji, kad muki no sasodītā kurta?

Bet aste apskaitās, ka lapsiņa to tik nelaipni uzrunā, un atcirta:

— To vien jau domāju, to vien gudroju, starp kājām kulstījos, lai kurts panāktu, lai zeltīto kažociņu nodīrātu.

Lapsiņa sadusmojās uz asti un izbāza to no alas.

— Še tev aste, lielais kurt, suņa zvēr, kod nost, kamēr balta!

Kurts kā grāba asti ciet, tā visu atkoda.

Nu lapsiņa aizgāja pulkā pie zaķiem. Zaķi tolaik vēl bija ar lielam astēm. Ieraudzījuši, ka lapsa bez astes, šie nu ņēmās viņu vilkt uz zoba. Bet lapsa šiem saka:

— Kas par to, ka esmu bez astes, toties māku riņķa danci diet.

— Kā?

— Šitā. Jums tik jāsasien astes, tad iemācīsieties.

— Nu tad sasien!

Lapsa sasēja zaķiem astes, bet pati uzskrien augstā tornī un no turienes uzsauc:

— Mūciet, vilks nāk!

Zaķi kā spruka skriet katrs uz savu pusi, tā astes arī notrūka. Vēlāk, sanākuši kopā, skatās — visi bez astēm. Nu taujā cits citam:

— Vai biji pie lapsiņas?

— Biju.

— Es, brālīt, arī biju!

Zaķi ņēmās prātot, kā lapsai varētu atdarīt.

Bet šī to noklausījās, redz, ka slikti būs, un taisījās ātri no tā meža projām, un vairs no viņas nebija ne ziņas, ne miņas.

Gulbis, līdaka un vēzis

Ūdenī gar krastmalu peldēja gulbis; kaklu izliecis, tas lūkojās ūdenī. Garām peldēja līdaka, apstājās un jautāja:

— Saki, lūdzams, — kur tu mājo, kad upe aizsalst?

— Kam tev tas jāzina?

— Man gribētos pa ziemu doties kaut kur projām, zem ledus slāpstu nost bez svaiga gaisa.

— Es, ziemai nākot, no šejienes aizlidoju uz siltām zemēm un dzīvoju tur līdz pavasarim.

— Ņem mani līdzi! — līdaka sacīja.

— Kāpēc ne, man viena alga, ja vēlies, laidīsimies ceļā kopā, būs jautrāk.

Šo sarunu padzirdējis, vēzis saka:

— Ņemiet mani arī līdzi!

— Kāpēc ne, ja vēlies, ceļo arī tu ar mums kopā; pulkā būs jautrāk; pagaidīsim, līdz rudens pienāks, tad pasacīšu, kad jālido.

Gulbis, raug, domāja, ka tie abi prot arī pa gaisu lidot, ja jau peld pa ūdeni.

Pagāja vasara, pienāca rudens, un gulbis saka:

— Nu ir laiks lidot uz siltām zemēm, rīt posieties, pēc pusdienām dosimies ceļā.

Līdaka pastāstīja to vēzim. Vēzis padomāja un sacīja:

— Kā tad mēs, māsiņ, pa sausu zemi ceļosim bez ēdamā? Ņemsim ceļā līdzi pārtiku, lai pietiktu līdz siltajām zemēm.

— Kā tad lai paņem līdzi? — līdaka vaicāja.

— Sakrausim pārtiku ratiņos, jūgsimies priekšā un ceļosim. Aicināsim biedros arī gulbi, tas mums palīdzēs, vilksim trijatā ēdamo līdzi.

Vēzis un līdaka sadabūja rateļus, no zāles novija streņģes un nu gaida gulbi. Otrā dienā gulbis atlido un saka:

— Vai esat gatavi? Es jau lidoju projām!

— Gatavi, gatavi, tikai tu, lūdzams, palīdzi mums vilkt vezumu; jūgsimies visi trīs priekšā un laidīsimies ceļā.

— Labi, piesieniet streņģi man pie kājas.

Vēzis piesēja gulbi aiz kājas. Pats saņēma spīlē otru saiti, līdaka ar zobiem ieķērās trešajā.

— Nu, reizē! Uz priekšu!

Vēzis rāva atpakaļ, asti tirinādams, līdaka kā bulta metās atvarā, bet gulbis, spārnus savēcinājis, traucās augšup; visas saites satrūka, vezums palika uz vietas.

Kuram no visiem trim bija taisnība, kuram ne, to neviens nezināja un tiesu spriest neņēmās. Tikai vardes krietni izsmējās un nobrīnīties vien nevarēja, kāpēc vēzis un līdaka sadomājuši darīt to, kas tiem nav pa spēkam.

Pasaka par kaķīti un gailīti

Reiz dzīvoja kaķītis un gailītis, un abi tie bija lieli draugi. Kaķītis spēlēja vijoli, bet gailītis tik dziedāja. Kaķītis gāja meklēt ēdamo, bet gailītis sēdēja istabā un pieskatīja māju. Kaķītis aiziedams aizvien pieteica:

— Nevienu iekšā nelaid un pats ārā neej, lai sauktu kas saukdams.

— Labi, labi, — gailītis atbild, aizbultē istabas durvis un dzīvo, līdz kaķītis pārnāk.

Gailīti bija ieraudzījusi lapsa un sadomājusi to pievilināt. Kā tik kaķīša nav mājā, tā šī pieiet pie lodziņa un runā:

— Nāc, gailīt, atnāc pie manis, man ir zelta kviesīši, man ir medus ūdentiņš.

Bet gailītis atsaka:

— Ko ta tu, ko ta tu, nevar atstāt istabu!

Lapsa redz, ka runāšana neko nelīdz, atnāca kādu nakti un nokaisīja gailītim pie lodziņa zelta kviešu graudus, bet pati noslēpās aiz krūma. Kolīdz kaķītis aizgājis medībās, tā gailītis atver lodziņu un paskatās laukā. Paskatās un redz — neviena nav, tikai pie loga izkaisīti kvieši. Gailītis paļaujas kārumam.

— Iziešu drusciņ, paknābāšu, neviena jau nav, neviens mani neredzēs un kaķītim nepastāstīs.

Kolīdz gailītis pa durvīm ārā, tā lapsa šim klāt un stiepj projām uz savu māju. Bet gailītis brēc:

— Kaķīti, brālīti,

Nes mani lapsa,

Aiznes ar viltu

Pār mūra tiltu —

Nāc nu, glābi!

Kamēr kaķītis to sadzirdēja, kamēr pagriezās atpakaļ (tālu bija aizgājis), tikmēr lapsa vairs nebija panākama. Kaķītis skrēja gan, skrēja, bet nekā nesadzina, pārnāca mājā, noraudāja, bet tad padomāja, pagudroja, paņēma vijoli un raibu tarbiņu un soļoja uz lapsas māju.

Lapsai bija četras meitas un viens dēls. Pati vecā lapsa bija aizgājusi pamedīt un bērnus izrīkojusi gailīti uzmanīt un ūdeni sildīt, lai pārnākusi varētu gailīti nokaut un noplūkt.

— Pieraugiet, — viņa pieteica, — nevienu iekšā nelaidiet.

Tā vecā lapsa aizgāja.

Bet kaķītis pienāca pie loga un sāka spēlēt, vēl dziedādams arī:

— Tā kā lapsai, tā kā lapsai

Nav nevienam tādas sētas:

Četras meitas — visas kā izmeklētas.

Vēl dēliņu klātu lieci —

Veseli pieci!

Iznāc, lapsa, paklausies,

Cik man skaisti skan!

Vecākā lapsu meita nenocietusies sacīja mazākajiem bērniem:

— Pasēdiet tepat, es iešu paskatīšos, kas tur tik jauki spēlē.

Kolīdz meita izgāja ārā, tā kaķītis šai — knauks! — pa pieri — un tarbiņā iekšā! Pats spēlē atkal:

— Tā kā lapsai, tā kā lapsai

Nav nevienam tādas sētas:

Četras meitas — visas kā izmeklētas.

Vēl dēliņu klātu lieci —

Veseli pieci!

Iznāc, lapsa, paklausies,

Cik man skaisti skan!

Arī otra lapsu meita nenocietās, izgāja ārā, un kaķītis tai tāpat — knauks! — pa pieri — un tarbiņā iekšā! Tā viņš izvilināja ārā visas četras. Dēliņš Pilipko gaida, gaida māsas, bet tās nenāk atpakaļ.

— Iešu, dzīšu visas istabā, — viņš saka, — citādi māte pārnāks un dos sukas.

Tā arī viņš izgāja no istabas. Kaķītis arī viņam — knauks! — pa pieri — un tarbiņā iekšā! Tad uzkāra tarbiņu vītola zarā, pats iegāja istabā, atrada gailīti un atraisīja tam kājas; abi salika galdā visu ēdamo, kas vien bija lapsas mājā, saēdās, apgāza katliņus ar karsto ūdeni, sadauzīja podus un bļodas un paši aizsteidzās uz māju.

Tagad gailītis, cik ilgi vien dzīvoja, klausīja kaķīti.

Kirilo ādminis

Kādreiz Kijevā dzīvoja kāds varens kņazs, un netāl no Kijevas mita pūķis, kuram ik gadu tika sūtītas nodevas: vai nu jauneklis, vai meitene. Tā bija pienākusi kārta arī paša kņaza meitai. Neko darīt — ja devuši pilsētnieki, jādod arī kņazam. Viņš aizsūtīja meitu nodevu tiesai.

Bet kņaza meita bija tāda daiļava, ka ne vārdos izsakāms. Un pūķis viņu iemīļoja. Reiz viņa pieglaimodamās vaicā pūķim:

— Vai ir pasaulē tāds cilvēks, kas tevi pieveiktu?

— Ir gan, — pūķis atbild, — Kijevā pie Dņepras. Kad viņš aizkurina krāsni, tad dūmi ceļas līdz pašām debesīm; kad nokāpj pie Dņepras ādas mērcēt (viņš ir ādminis), tad nes nevis vienu ādu, bet uzreiz divpadsmit, un, kad ādas Dņepras ūdenī izmirkst, tad es ieķeros tajās, sak, redzēsim, vai viņš tas izvilks vai neizvilks. Bet viņam viena alga: kā ķeras klāt, ta līdz ar ādām teju pat mani izrauj malā. Āre, no šā cilvēka vienīgā man ir bail.

Meita paturēja prātā pūķa vārdus un nu gudro, kā lai aizsūta uz mājām ziņu, kā lai tiek brīvībā atpakaļ pie teva. Viņas tuvumā nebija citas dzīvas dvēseles kā vien balodītis. Viņa to bija barojusi un kopusi, vēl Kijevā būdama. Tā kņazene prāto, prāto, līdz ņem un uzraksta tēvam.

«Redzi, tētiņ,» viņa raksta, «Kijevā ir cilvēks, vārdā Kirilo, iesaukts par Ādmini. Aizsūtiet sirmgalvjus, lai tie jūsu vārdā lūdz, vai viņš negribētu cīnīties ar pūķi un mani, grūtdieni, izglābt no nebrīves! Lūdziet viņu, tētiņ, gan labus vārdus runādami, gan dāvanas dodami, lai viņš nesaņem ļaunā kādu nepiedienīgu vārdu!»

Tā uzrakstījusi, kņazene piesēja vēstuli balodim zem spārna un izlaida putnu pa logu. Balodis uzšāvās augstu debesīs un lidoja mājup uz kņaza sētu. Pagalmā tobrīd skraidīja bērni un ieraudzīja balodi.

— Tētiņ, tētiņ, — bērni sauc, — vai redzi — no māsiņas balodītis atlidojis!

Kņazs papriekš kļuva priecīgs, bet tad padomāja, padomāja un sāka bēdāties:

— Laikam gan negantais pūķis būs manu bērnu nogalējis!

Kņazs pielabināja balodi, lai tas pielaižas klāt, un vai tu re — balodim zem spārna vēstule. Kņazs to aši paķēra un lasa, ko meita raksta. Izlasījis tūdaļ ataicināja visu padomi.

— Vai mūsu pilsētā ir tāds cilvēks, ko sauc par Kirilo Ādmini?

— Ir, kņaz, viņš dzīvo Dņepras malā.

— Kā ar viņu varētu aprunāties, lai viņš neņemtu ļaunā un uzklausītu?

Sprieda šā un sprieda tā un beidzot aizsūtīja pie Ādmiņa pašus vecākos sirmgalvjus. Tie aizgāja līdz viņa mājai, lēnītēm atvēra durvis un nobijās. Redz — uz grīdas sēd pats Ādminis, šiem muguru uzgriezis, un ar rokām brauka divpadsmit ādas uzreiz, tik vien redzams, ka milzumliela balta bārda slaistās. Te uzreiz viens no sūtņiem:

— Apči!

Ādminis satrūkās, un divpadsmit ādas — švirks, švarks! — pušu gan. Ādminis pagriežas pret sūtņiem, šie klanās līdz zemei.

— Kņazs mūs sūtīja ar lūgumu pie tevis…

Bet Ādminis ir neskatās, ir neklausās — noskaities, ka šo dēļ pārplēsis divpadsmit ādas.

Sūtņi ņemas atkal klanīties un lūgties. Par velt!l Izlūdzās, izlūdzās un aizgāja, galvas nokāruši.

Ko tu padarīsi? Bēdājas kņazs, bēdājas visa padome.

— Vai vēl nevajadzētu aizsūtīt jaunākus?

Aizsūtīja jaunākus — arī tie nekā nepanāca. Ādminis cieš klusu, it kā viņš nemaz nebūtu tas, ar kuru runā. Tik stipri bija noskaities.

Tad kņazs sadomāja un aizsūtīja pie Ādmiņa sīkus, mazus bērniņus. Kolīdz tie atnāca, kolīdz ņēmās lūgties, ir ceļos mezdamies, ir raudādami, tā vairs ne pats Ādminis neizturēja, apraudājās un sacīja:

— Jūsu dēļ to darīšu.

Viņš aizgāja pie kņaza.

— Dodiet man divpadsmit mucu darvas un divpadsmit vezumu kaņepāju!

Satinies kaņepājos, krietni notriepies ar darvu, Ādminis paņēma vai desmit pudu smagu milnu un gāja pie pūķa.

Pūķis jautā:

— Vai tu, Kirilo, nāc cīnīties vai mieru derēt?

—.Kas nu par miera derēšanu? Nācu cīnīties ar tevi.

Nu sāka abi cīnīties tā, ka zeme dimdēja. Cik pūķis ieskrienas un grābj ar zobiem Kirilu, tik izrauj darvas piku; cik ieskrienas un grābj, tik izrauj kaņepāju vīkšķi. Bet kā Kirilo zveļ pūķim ar smago milnu, tā ietriec šo zemē. Pūķis deg vienās ugunīs — tā nokarsis, un, kamēr šis aizskrien pie Dņepras padzerties un ūdenī drusciņ atvēsināties, tikmēr Ādminis atkal jau satinies kaņepājos un ar darvu notriepies. Re, pūķis izlec no ūdens un kā gāžas Ādminim virsū, tā Ādminis šim ar milnu — blaukš, ka noskan vien! Tā viņi cīnījās, ka dūmi vien griezās un dzirksteles šķīda. Kirilo karsēja pūķi vēl niknāk nekā kalējs lemesi ēzē: pūķis vai sprauslāja, vai bez elpas kļuva, bet zeme tam zem kājām vaidēt vaidēja.

Te uzreiz pūķis — babākš! — pārsprāga gan! Vai zeme nodrebēja! Ļaudis, kas stāvēja apkārtējos pakalnos, rokas vien sasita.

— Ak šito Kirilo! Ak šito Ādmini!

Kopš tā laika tad arī to nostūri, kur Kirilo dzīvoja, sāka dēvēt par Ādmiņiem.

Ivans Sadodman

Sensenos laikos kādā ciemā briesmīgs pūķis bija pasācis rīt cilvēkus un jau bija aprijis visus, palicis tikai viens vienīgs vecītis.

— Nu, rīt apēdīšu tevi brokastā, — pūķis pateica.

Bet tad kāds nabaga puisis, iedams cauri ciemam, iegriezās pie vecīša palūgt naktsmājas.

— Vai tad tev dzīvot ir apnicis? — vecītis jautā.

— Kā tā? — nabaga puisis atvaicā.

Vecītis izstāstīja, ka pūķis te visus cilvēkus jau aprijis un rīt nākšot šo apēst.

— Ne nu apēdīs, nekā, — puisis nosaka.

No rīta atlido pūķis, ierauga puisi un priecājas:

— Labi gan, bija viens, nu ir divi.

Bet puisis atcērt:

— Pieraugi, ka neaizrijies!

Pūķis brīnās:

— Kā tad tā — vai tu būsi stiprāks par mani?

— Būšu gan.

— Kā tad tu būsi stiprāks? Es, paskat tik, ko varu… — Pūķis paķēra akmeni un saspieda tā, ka no akmens putekļi pabira.

— Tie nu ir tīrie nieki, — puisis saka, — bet saspied tā, ka no akmens sula tek.

Un viņš paņēma no plaukta kulīti ar mīkstu sieru un kā spieda, tā no kulītes tecēja sūkalas.

— Redz, šitā tu saspied, — viņš sacīja.

— Iesim, — pūķis tad aicināja, — būsi man biedrs.

Bet puisis atteica:

— Tikai par vecāko biedru.

Abi aizgāja. Pūķis vaicā puisim:

— Kā tevi sauc?

— Par Ivanu Sadodman, — puisis atsaka.

Nu pūķim sametās bail no puiša. «Ka tik viņš vēl nesadod man,» pūķis domāja.

Pienāca pusdienlaiks, pūķis izrīko puisi:

— Aizej, puis, un atnes vērsi, vārīsim pusdienu.

Puisis gāja arī, bet ko lai iesāk, labi, ja vienu vērša kāju varēs atstiept. Tā nu viņš staigā pa pūķa ganāmpulku un sien visiem vēršiem astes kopā. Pūķis gaida, gaida, nevar sagaidīt, skrien pats.

— Ko tu, puis, dari?

— Ko es iešu pa vienam nēsāt, gribu savākt visus uzreiz.

Pūķis ņēma vērsi un stiepa pats. Atstiepis iedeva puisim vēršādu.

— Ej atnes ādu pilnu ar ūdeni, — viņš rīko.

Puisis paņēma ādu, tā vien, tā vien tik aizstīvēja līdz akai, ja būtu ielaidis akā, tad izvilkt vairs neizvilktu. Viņš iztaisīja nelielu koka lāpstiņu un nu rakdams staigā ap aku riņķī vien.

Atskrien pūķis.

— Ko tu dari?

— Iešu nu es ūdeni ar ādu nēsāt! Apjozīšu un aizvilkšu visu aku.

— Ka tu izputējis! — pūķis norūc, bet pats ir nobijies gan no puiša spēka. Pats aizstiepa ādu mājā.

— Ej, puis, — viņš tagad rīko, — atnes malku; izrauj kādu sausu ozolu, tad jau būs gana.

— Es nu iešu tev pa mazumiņam nēsāt! Vajadzētu ozolu divdesmit, tad būtu cita runa!

Puisis izlikās noskaities un negāja nekur.

Pūķis jau pusdienu izvārījis, sēžas klāt un ēd, bet puisis rāda dusmīgu seju un ēst neiet — ja jau ies, tad pūķis tūdaļ nopratīs, ka viņš tik stiprs nemaz nav, jo redzēs, ka ēd mazāk par pūķi pašu.

Kad no pusdienām nekas liels vairs pāri palicis nebija, tad puisis arī piesēdās pie galda, iestrēba drusciņ un sacīja:

— Maz.

— Ja tev par maz, — pūķis atteica, — tad iesim tagad pie manas mātes, viņa mums pievārīs vareņikus.

— Kad jau, tad jau, iesim ari, — puisis piekrita, bet sevī domāja: «Pagalam esmu.»

Nu viņi ņēmās ēst — vareņiku bija pievārīts mucu divdesmit — un pūķis tik stūķēja vien iekšā, bet puisis visu laiku tik bāza vareņikus azotē un biksēs.

Jau pūķa māte bija cēlusi galdā vai divdesmit katlu, bet puisis tik bāž un bāž vareņikus kur varēdams. Paēdis pūķis saka:

— Ejam uz akmens vārtīties.

— Kad jau, tad jau, ejam ari, — puisis atbild.

Pūķis kā ņēmās vārtīties, tā dzirksteles vien no akmens sprēgāja.

— Nieki, — puisis saka, — vārties tā, lai sula tek. — Un viņš kā piespieda pie akmens vareņikus, ko bija drēbēs noslēpis, tā sula vien šļakstēja.

— Edz, tā tu pavārties!

Un liekas atkal uz akmens.

— Edz, šitā tu spied!

Nu jau pūķis bija pagalam nobijies no Ivana Sadodman. Tomēr vēl aicina šo:

— Nuka, palūkosim, kurš stiprāk svilps.

— Palūkosim.

Kā pūķis nosvilpās, tā koki liecās līdz zemei.

«Ko nu lai iesāku?» Ivans Sadodman gudro. Bet turpat līdzās šādi tādi dzelži. Ivans paskatījās uz tiem un teica pūķim:

— Aizmiedz acis, citādi, kā nosvilpšos, tā vari zaudēt acu gaismu.

Pūķis samiedza ari, bet Ivans Sadodman kā vilka pūķim ar dzelzi pa pieri, tā šis vai sagrīļojās.

— Tiesa gan, — pūķis atzina, — teju pat vai acu gaismu zaudēju.

Nu pūķis, lai nevajadzētu dzīvot ar Ivanu kopā, uzcēla viņam māju tā patālāk; puisis dzīvo bez bēdu. Bet pūķis ar māti gudro, kā Ivanu nogalēt. Abi nospriež:

— Sadedzināsim viņu.

Bet puisis to bija noklausījies un tonakt noslēpās kaut kur citur.

Kad nu šie abi to māju, kur puisis dzīvoja, bija nodedzinājuši, puisis atnāk atpakaļ, nostājas pie pelnu čupas un purina drānas, it kā nule no pelniem izlīdis.

Pienāk pūķis.

— Vai tad tu, puis, vēl esi dzīvs?

— Dzīvs gan, tikai šonakt tā kā ods būtu iekodis.

«Nu,» pūķis domā, «no tāda labāk jātaisās tālāk prom.» Un pūķis muka no šā novada projām, ka ne miņas nepalika.

Brīnumola

Kādreiz par karali bija cīrulis un par karalieni — pele, un viņiem bija pašiem savs tīrums. Tur viņi iesēja kviešus. Kad kvieši nobrieda, viņi sāka dalīt graudus. Viens graudiņš palika pāri. Pele saka:

— Tas būs man.

Bet cīrulis turas pretī:

— Nē, man!

Abi nu gudro, ko lai iesāk. Būtu gājuši tiesāties, bet nav neviena par viņiem augstāka, nav, pie kā iet tiesāties. Tad pele saka:

— Labāk es pārkodīšu to graudu.

Karalis tā bija ar mieru. Bet pele kā saņēma graudu zobos, tā ar visu ieskrēja alā. Karalis cīrulis nu sasauca visus putnus, lai ietu karā pret karalieni peli, bet karaliene sasauca visus zvērus — un abi ņēmās karot. Karotāji izgāja mežā, bet, kolīdz zvēri grasās kādu putnu saplosīt, tā putns kokā augšā; tāpat zvērs, kolīdz putns lidodams grasās to sist, tūdaļ alā iekšā… Tā viņi karoja visu cauru dienu, bet vakarā apmetās atpūsties.

Karaliene paskatījās apkārt un redz — skudras nav karā. Viņa pavēlēja, lai vakarā skudra uz karstām pēdām būtu klāt. Nu atnāk arī skudra.

Karaliene uzdeva skudrai naktī uzrāpties kokos un līdz rītam visiem putniem apgrauzt spārnu spalvas.

Otrā rītā ar mazu gaismiņu karaliene sauc:

— Nuka, celieties karot!

Kurš putns ceļas spārnos, tas tūliņ nokrīt zemē, un zvēri to saplosa.

Ērglis redz, ka nupat slikti ir, tup kokā un neceļas spārnos. Te, raugi, nāk strēlnieks, redz kokā ērgli sēžam un sāk mērķēt. Ērglis lūdz strēlnieku:

— Nešauj mani, labais cilvēk, es būšu tev gaužām noderīgs!

Strēlnieks mērķē pa otram lāgam, ērglis lūdzas atkal:

— Labāk ņem mani līdzi un ēdini, tad redzēsi, cik noderīgs tev būšu!

Strēlnieks vēl trešo reizi grasījās šaut; ērglis lūdzas par jaunu:

— Klau, labo cilvēk, mīļo brālīt! Nešauj mani, ņem līdzi — būšu tev gaužām noderīgs!

Strēlnieks noticēja ērglim: uzkāpa kokā, nocēla ērgli un aiznesa mājā.

Ērglis saka puisim:

— Ienes mani istabā un baro ar gaļu, līdz man atkal ataugs spārni.

Vīram bija divas govis, trešais — vērsis. Viņš tūdaļ nokāva vienu govi. Pa gadu ērglis govi bija apēdis un saka vīram:

— Izlaid mani ārā, palidošu, paskatīšos, vai spārni ir jau atauguši.

Vīrs izlaida ērgli no istabas. Ērglis lidoja, lidoja, bet pusdienlaikā atlaidās atpakaļ pie vīra un saka:

— Vēl man spēka maz — nokauj vēl vienu govil

Vīrs paklausīja, nokāva govi. Pa gadu ērglis to bija apēdis. Un atkal — ņēma un aizlidoja… Lidinājās turpat vai visu dienu, bet vakarā bija atkal klāt un teica vīram:

— Nokauj vērsi arī!

Vīrs domāja: «Ko lai iesāk — kaut vērsi vai nekaut?» Bet tad nosaka:

— Kad tik daudz jau atdots, tad dos arī pēdējo!

Vīrs ņēma un nokāva vērsi arī. Tāpat kā iepriekš ērglis pa gadu noēda vērsi un pēc tam kā iepleta spārnus, tā uzlidoja augstu jo augstu — līdz pašiem mākoņiem.

Atlaidies atpakaļ, viņš saka vīram:

— Paldies tev, vīrs, — esi mani ēdinājis, bet tagad kāp man mugurā.

Vīrs jautā:

— Un kas tad būs?

Bet ērglis atkal to pašu:

— Kāp mugurā!

Vīrs uzkāpa arī.

Ērglis uznesa viņu gaisā vai līdz mākoņiem, bet tad svieda zemē. Vīrs krita, krita — tikai ērglis neļāva vis viņam nokrist zemē, saķēra un vaicā:

— Nu, kā tev bija ap sirdi?

Vīrs atbild:

— Tā, it kā es jau būtu pagalam.

Tad ērglis saka:

— Tāpat bija arī man, kad tu uz mani mērķēji.

Pēc tam viņš pavēl:

— Kāp atkal mugurā!

Vīram gan nemaz negribējās kāpt ērglim mugurā — bet ko lai dara, kāpa vien virsū. Ērglis atkal uznesa viņu vai mākonim blakus un no turienes meta lejā tā, ka līdz zemei varbūt palika vairs tikai kādas divas asis, un tad vaicā:

— Nu, vīrs, kā tev bija ap sirdi?

Vīrs atbild:

— Tā, it kā mani kauliņi jau būtu pajukuši kur kurais.

Tad ērglis saka:

— Tāpat bija man, kad tu otru reizi uz mani mērķēji. Nu, kāp vēl mugurā.

Vīrs kāpa arī.

Ērglis uznesa viņu gaisā aiz mākoņiem un no turienes meta lejā, bet saķēra jau pie pašas zemes un vaicā:

— Kā tev bija ap sirdi, kad lidoji lejā?

Vīrs atbild:

— Tā, it kā manis pasaulē vairs nebūtu.

Tad ērglis saka:

— Tāpat bija man, kad tu trešo reizi uz mani mērķēji.

Bet tad sāk citu runu:

— Tagad vairs neviens nav nekā parādā — ne tu man, ne es tev. Bet kāp nu atkal man mugurā — laidīsimies uz manu sētu.

Tā viņi laižas, laižas, līdz beidzot nokļūst pie ērgļa tēvoča. Ērglis saka:

— Ej iekšā istabā un, kad tev jautās, vai neesi redzējis brāļadēlu, tad atbildi: ja dosiet brīnumolu, tad vedīšu brāļadēlu jums šurp.

Vīrs ieiet istabā, tur uzreiz viņam taujā:

— Vai no brīva prāta vai nebrīva esi atnācis?

Vīrs atsaka:

— Kārtīgs kazaks lai iet kur iedams, visur no brīva prāta. Nu viņu sāk iztaujāt:

— Vai neesi tur savā pusē dzirdējis kaut ko par mūsu brāļadēlu? Jau trešā vasara apkārt, kā aizgāja karā, bet nav ne ziņas, ne miņas.

Vīrs uz to saka:

— Ja dosiet brīnumolu, tad vedīšu viņu jums šurp.

Bet vīram atbild:

— Labāk lai viņu nekad vairs neredzam nekā atdodam tev brīnumolu.

Tad vīrs iziet ārā un stāsta ērglim:

— Viņi sacīja tā: labāk lai viņu nekad vairs neredzam nekā atdodam tev brīnumolu.

Ērglis saka:

— Lidosim tālāk!

Laižas nu, laižas, līdz nokjūst pie ērgļa brāļa, arī te vīrs runā tāpat, kā runājis ar ērgļa tēvoci, bet arī te brīnumolu nedabū.

Nu aizlido abi pie ērgļa tēva, un ērglis saka vīrim:

— Ej istabā un, kad tev vaicā par mani, tad saki, ka esi mani redzējis un, ja dos tev brīnumolu, tad vedīsi mani šurp.

Vīrs ieiet istabā, un ērgļa tēvs viņam jautā:

— Vai no brīva prāta vai no nebrīva esi atnācis?

Vīrs atbild:

— Kārtīgs kazaks lai iet kur iedams, visur no brīva prāta.

Nu ērgļa tēvs sāk vīru izprašņāt:

— Vai neesi redzējis mūsu dēlu? Trešā vasara, kā viņa nav, — aizgāja karā, laikam būs tur nokauts.

Bet vīrs atbild:

— Redzēju gan un, ja dosiet brīnumolu, tad vedīšu arī šurp.

Ērgļa tēvs nu saka:

— Kam tev brīnumola? Labāk dosim tev daudz naudas.

Vīrs atsakās:

— Negribu naudu, dodiet man brīnumolu!

— Ej atved viņu, tad tūliņ dabūsi!

Vīrs ieved ērgli istabā. Ērgļa tēvs un māte kļuva tik priecīgi, ka atdeva vīram brīnumolu un pieteica:

— Tikai nesaplēs pa ceļam un, mājā nonācis, uzcel lielus aplokus un tur olu pārsit.

Vīrs nu iet, iet, un viņam gauži sagribas dzert. Te arī aka pagadās. Kā vīrs nometās padzerties, tā pie grodiem sasita gan brīnumolu. Nu tik sāka no olas nākt ārā lopi! Nāk cits aiz cita. Vīrs gan skraidīja lopiņiem pakaļ, bet, kolīdz vienā malā sagriež kopā, tā otrā malā jau sprūk katrs uz savu pusi. Vīrs, nabadziņš, klaigā, klaigā, bet nekā viens nevar izdarīt.

Te, kur radusies, kur ne, nāk pūķiene un saka vīram:

— Ko tu, vīrs, man dosi, ja es tev ganāmpulku sadzīšu atpakaļ olā?

Vīrs atteic:

— Ko tad lai tev dodu?

Bet pūķiene vaicā:

— Vai dosi to, kas mājā uzradies, kamēr tevis nebija?

Vīrs ir ar mieru:

— Došu!

Nu pūķiene visu ganāmpulku līdz pēdējam lopiņam sadzina atkal olā atpakaļ, aizlipināja olu ciet un ielika vīram saujā.

Vīrs pārnāk mājā, bet tur dēls piedzimis, kamēr paša nebija mājā. Nu gan viņš sasita rokas:

— Es tak tevi, dēls, pūķienei apsolīju!

Bēdājās abi ar sievu, bet tad nosprieda:

— Neko darīt, no bēdāšanās nekāds labums nebūs. Jādzīvo vien ir.

Vīrs uztaisīja lielus aplokus, pārsita olu, izlaida lopus un kļuva bagāts.

Abi ar sievu dzīvoja, līdz dēls izauga liels.

Dēls nu saka:

— Jūs, tēt, mani pūķienei apsolījāt. Nu nekas, gan jau kaut kā tikšu galā!

Un viņš devās pie pūķienes. Nonāk pūķienes mājā, šī viņam pavēl:

— Tā kā tu man pa nakti, rau, to mežu nolīstu, uzartu, kviešus iesētu, nop]autu un stirpā sakrautu un līdz rītam izceptu man plāceni; kad uzcelšos, lai plācenis būtu uz galda.

Puisis aiziet dīķmalā un nu bēdājas. Bet turpat netālu bija akmens tornis un tajā tornī ieslodzīta pūķienes meita. Puisis aiziet pie torņa un raud. Pūķienes meita viņam vaicā:

— Ko tu raudi?

Puisis atbild:

— Kā lai neraudu, ja pūķiene man uzdeva tādu darbu, ko nemūžam nepaveikšu, bet viņa lika to pa vienu nakti padarīt.

Meita jautā:

— Kas tas par darbu?

Puisis pastāsta. Bet meita viņam saka:

— Ja ņemsi mani par sievu, tad es visu izdarīšu tā, kā pūķiene vēlēja.

Puisis ir ar mieru:

— Labi.

Meita nu saka:

— Liecies tagad gulēt, bet rīt no rīta esi augšā un aiznesīsi pūķienei plāceni.

Bet pati aizgāja uz mežu un kā uzsvilpa, tā mežs jūk un brūk, zeme aras, kvieši sējas… Līdz rītam meita izcepa plāceni, iedeva puisim, tas aiznesa plāceni uz pūķienes istabu un nolika uz galda.

Pūķiene pamodās, izgāja sētā un skatās uz mežu — rugaine vien un rugainē stāv stirpas.

Nu viņa saka puisim:

— Esi gan ticis galā! Tad pieraugi, ka izdari arī otru darbu!

Un tūliņ pat izrīko:

— Tagad tu man izrocies, rau, tam kalnam cauri, un lai tur Dņepra tecētu, bet Dņepras krastā uzcel spīķerus, lai tur piestāj liellaivas, un tu pārdod kviešus tirgotājiem. Kad rītā celšos, tad lai viss būtu jau gatavs!

Puisis aiziet atkal pie torņa un raud. Meita viņam vaicā:

— Ko tu raudi?

Puisis viņai izstāsta visu, ko pūķiene uzdevusi izdarīt. Tad meita viņam saka:

— Liecies gulēt, es to visu izdarīšu.

Un kā viņa nosvilpjas, tā kalnā ir izrakta eja, pa to plūst Dņepra, tās krastā slejas spīķeri…

Tik vien rūpju puisim palika kā piecelties, kad meita atnāca un viņu modināja, un pārdot kviešus tirgoņiem, kas bija atbraukuši liellaivās.

Pūķiene no rīta skatās — viss izdarīts tā, kā bija izrīkojusi. Tad viņa pasaka puisim trešo pavēli:

— Šonakt tu noķersi zelta zaķi un rītā agri atnesīsi man istabā.

Puisis atkal aiziet pie tā paša torņa un raud. Meita viņam vaicā:

— Ko tad šī atkal tev uzdeva?

Puisis izstāsta.

— Nu vairs nav nekādi joki — ej nu sazini, kā tas zelta zaķis noķerams. Tomēr iesim tur pie tās klints. Nostājies tu pie alas, es baidīšu zaķi ārā no alas, bet tu uzmani: kā tik kas sprūk no alas ārā, tā grāb ciet, tas būs zelta zaķis!

Tā nu meita aizgāja dzīt zaķi ārā. Te uzreiz no alas šņākdama izlien čūska. Puisis ļāva tai aizrāpot. Meiča iznāk no alas un vaicā:

— Vai tad nekas neizlīda?

Puisis atbild:

— Izlīda gan — čūska, bet es nobijos, ka neiekož, un to aizlaidu.

Nu meita saka:

— Ak tu tāds — tas jau arī bija zaķis! Nu, pieraugi, es iešu vēlreiz, un, ja kāds nāks ārā un sacīs, ka te nav zelta zaķa, tad netici vis, turi to ciet!

Meita ielien atpakaļ un tramda zaķi. Te uzreiz iznāk kāda veča un jautā puisim:

— Ko tu, dēls, te meklē?

Puisis atbild:

— Zelta zaķi.

Bet veča saka:

— Kur šis te būtu gadījies? Nav te zelta zaķa.

Tā pateikusi, veča aizgāja.

Meita iznāk atkal ārā un vaicā:

— Vai tad nav zaķa? Un vai neviens neiznāca no alas?

— Kā nu ne, iznāca kāda veča un jautāja, ko es te meklējot, bet es atbildēju, ka meklēju zelta zaķi; tad veča teica, ka zaķa te neesot, un es laidu viņu aiziet.

Uz to meiča saka:

— Kam tu viņu neturēji ciet? Tas pats jau bija zaķis! Tagad tu to nekur vairs nenoķersi, nu nekas cits neatliek kā vien pārvērsties man par zaķi, tu aiznes mani un noliec uz sola — tikai nedod pūķienei rokā, ja atdosi, tad viņa tūdaļ pazīs mani un saplosīs ir mani, ir tevi.

Tā meita arī izdarīja: pārvērtās pa zelta zaķi, puisis to paņēma rokās, aiznesa uz istabu un nolika uz sola pūķienei priekšā, tad sacīja:

— Te jums būs zaķis, bet es tagad no jums aizeju.

Pūķiene atteica:

— Labi, ej!

Puisis aizgāja.

Bet, kolīdz pūķiene pagriezās prom, tā zaķis atkal pārvērtās par meiču un steidzās puisim pakaj. Nu abi metās bēgt. Skrēja, skrēja. Tikmēr pūķiene bija pamanījusi, ka tas bijis nevis zaķis; bet gan viņas meita; nu jādzenas tai pakaļ, lai saplosītu. Taču pūķiene neskrēja vis pati, viņa sūtīja savu vīru. Pūķis drāžas abiem bēgjiem pakaļ, jau viņi dzird zemi dimdam. Tad meita saka:

— Klau, jau dzenas mums pakaļ! Es pārvērtīšos par kviešu druvu, bet tu par sargu; kad tev taujās: «Vai neredzeji puisi ar meiču ejam te garām?» — tad tu saki, ka tie gājuši todien, kad šos kviešus sēja.

Te jau pūķis ari klāt un taujā vecītim:

— Vai neredzēji te ejam garām puisi ar meiču?

Bet vecītis atbild:

— Gāja gan.

Pūķis vaicā: — Vai sen, kamēr gāja?

Vecītis atbild: — Todien, kad šos kviešus sēja.

Pūķis saka: — Šitos kviešus laiks pļaut, bet viņi nozuda vakar.

Un viņš griezās atpakaļ. Pūķienes meita atkal pārvērtās par cilvēku un večuks par jaunekli, un abi bēga tālāk.

Pūķis pārskrien mājās. Pūķiene prasa:

— Vai tad nepanāci? Un ceļā neviena nesatiki?

Pūķis stāsta:

— Kā nu ne, satiku — vecītis sargaja kviešu druvu, es viņam vaicāju, vai nav redzējis ejam garām puisi ar meiču. Viņš atbild, ka esot gan redzējis toreiz, kad kvieši seti, bet tie kvieši ir jau pļaujami, un tā es griezos atpakaļ.

Bet pūķiene saka:

— Kam tu nesaplosīji to vecīti un kviešus? Tie jau viņi paši bija! Tagad skriešu pati — tu jau nekur nederi!

Pūķiene aizskrēja. Nu skrien tavu skriešanu… Bēgļi dzird — zeme dimdēt dimd un metas karsta. Meiča saka:

— Nu esam pagalam — pūķiene dzenas pakaļ! Pārvērtīšu tevi par upi, bet pati pārvērtīšos par asari.

Tā viņa arī izdarīja.

Pieskrien pūķiene un saka upei:

— Nu, vai tālu jūs aizmukāt?

Pati tūdaļ pārvēršas par līdaku un nu tik metas vajāt asari, bet, kolīdz grasās to saķert, tā asaris pagriež pretim savas asās spuras un līdaka nevar šo sagrābt. Tā pūķiene dzenājās, dzenājās, tomēr asari rokā nedabūja un tad sadomāja izdzert visu upi. Dzēra, dzēra, sadzērās tā, ka pārsprāga.

Tad meiča, kas bija par zivi pārvērtusies, teica puisim, kas bija upe:

— Nu mums vairs nav ko baidīties! Iesim uz tavu māju; kad ieiesi istabā, tad tikai pieraugi: visus nomutē, vienīgi tēvoča bērnam nedod mutes; ja to darīsi, tad mani aizmirsīsi. Bet es ciemā kaut kur salīgšu par kalponi.

Puisis iegāja istabā, apsveicinājās ar visiem un prāto: «Kā lai neapsveicinos ar tēvoča bērnu? Viņi vēl padomās par mani ko sliktu.» Un viņš nomutēja ari tēvoča bērnu. Kā nomutēja, tā arī aizmirsa meiču.

Pusgadu mājā padzīvojis, puisis sadomāja precēties. Viņam iestāstīja kādu glītu meiču, lai to ņemot: aizmirsis to, kas viņu bija izglābusi no pūķienes nagiem, viņš saderinājās ar citu.

Kāzu priekšvakarā ciema meičas tika aicinātas uz pīrāgu cepšanu. Aicināja arī to meiču, ar kuru kopā puisis bija bēdzis, kaut arī neviens nezināja, no kurienes viņa te uzradusies. Sāka darināt pīrāgus, un šī meiča no mīklas izveidoja balodi un dūju, nolika tos uz grīdas — un tie atdzīvojās. Dūja uzrunāja balodi:

— Vai esi aizmirsis, kā es tavā vietā mežu nolīdu un iesēju tur kviešus un kā no kviešiem izcepu plāceni, lai tev būtu ko pūķienei aiznest?

Balodis atbild:

— Aizmirsis esmu, aizmirsis!

Dūja runā atkal:

— Vai esi aizmirsis, kā es tavā vietā kalnam cauri izrakos un liku tur Dņeprai tecēt, lai pa to brauc liellaivas pie spīķeriem, lai tu varētu tirgoņiem pārdot kviešus?

Bet balodis saka:

— Aizmirsis esmu, aizmirsis!

Tad dūja atkal vaicā:

— Vai esi aizmirsis, kā mēs abi gājām ķert zelta zaķi? Vai mani arī esi aizmirsis?

Balodis atkal atbild:

— Aizmirsis esmu, aizmirsis!

Bet puisis nu atcerējās šo meiču — to pašu, kas balodi un dūju bija no mīklas iztaisījusi, — pameta saderēto līgavu un apprecēja šo meiču. Tagad abi dzīvo laimīgi.

Par nabaga vīru un vārnu valdnieku

Vai nu tepat, vai kur citur, bet reiz dzīvoja kāds nabaga vīrs. Nekādas citas mantas viņam nebija kā vien maza būdiņa, tīruma gabaliņš un divi melni, pinkaini vērsīši. Ak tā, aizmirsu pateikt, ka vēl viņam bija arī sieva un vesela ganīkla bērnu. Viņš pats nemaz nezināja, cik viņa šaurajā būdiņā ir to čīkstētāju, pīkstētāju un ēst prasītāju.

Kādudien nabaga vīrs aizgāja savā tīruma gabaliņā un paņēma līdzi pasu jaunāko dēlu. Iejūdzis vērsīšus, viņš sāka art tīrumu.

Tā nu viņš ar… Tikko bija izdzinis divas vagas, te uzreiz debesis virs galvas satumst, it kā būtu pienākusi melna nakts.

Nabaga vīrs skatās, kas tā par tādu melnu tūci debesis aizklājusi, un redz virs galvas milzum lielu putnu. Putna knābis ir kā ass, ugunīs rūdīts pīķis, nagi kā āķi, bet spārni tādi, ka aizsegusi sauli.

Kad putns nometās viņa tīrumā, nabaga vīrs gauži izbijās. Putns ar spārniem apsedza ne tikai vīru, bet ari viņa dēlu, pinkainos vērsīšus, arklu.

Vēl vairāk nabaga vīrs izbijās, kad putns sāka runāt cilvēka balsī:

— Saki, cilvēk, ko tev lai atņemu — dēlu vai vērsīšus, jo mani bērni ir pagalam izsalkuši.

— Ņem mani pašu! — nabaga vīrs atbild. — Esmu jau vecs, diezgan bēdu pasaulē pieredzējis.

— Tevi neņemšu. Tu esi daudz tabakas izpīpējis, tava miesa piesmirdusi, man! bērni vēl saslims. Dod dēlu vai pinkainos vērsīšus, — briesmīgais putns prasīja.

Nabaga vīrs nu gudroja, ko lai iesāk. Bērnu viņam daudz, ja atdos puiku, tāpat vēl gana paliks. Bet vērsīši ir tikai divi. Ja briesmīgais putns tos aiznesīs, kā lai uzar tīruma gabaliņu, kā lai atved malku, kā lai maizi nopelna?

Bet putns skubina:

— Negudro ilgi, atbildi, ko man atdosi.

Un putns ar nagiem ņēmās kašņāt zemi. Vīrs paskatījās uz nagiem, un viņam kļuva žēl dēla. «Kā būs — būs! Neatdošu savu bērnu šajos briesmīgajos nagos.»

— Ņem vērsīšus! — viņš bēdīgi tieca.

— Tava laime, ka atdevi vērsīšus, nevis dēlu. Citādi es būtu izdeldējis no pasaules ir tevi, ir vēršus! — putns noteica. — Un zini — par vērsīšiem tev labi samaksāšu. Atsūti uz manu pili kādu no saviem dēliem, došu viņam, ko vien viņi sagribēs.

— Kur tad ir tava pils? — nabaga vīrs vaicā.

— Tavs dēls atradis manu pili sudraba norā aiz zaļām ielejām, aiz bieziem mežiem. Lai tikai taujā, kur dzivo vārnu vaildnieks, — To pateicis, putns sagrāba nagos pinkainos vērsīšus ar visu arklu un aizlidoja.

Vīrs bēdīgs pārgāja sētā.

— Kur tavi vērsīši palikuši? — sieva jauti.

Vīrs izstāstīja, kas noticis, un sieva arī sāka bēdāties:

— Ko nu mēs tagad iesāksim? Kā maizīte izaugs, ja to neesi ne tīrumu uzaris, ne graudiņu iesējis?

— Neraudi, māmulīt! — vecākais dēls māti mierina. — Es tūdaļ pat došos pie vārnu valdnieka, lai viņš mums samaksā par vērsīšiem. Ja arī nepārnākšu atpakaļ, tad citiem kaut lieka maizes riciņa atliks.

Nabaga sieva sāka raudāt vēl gaužāk.

— Neej, dēls, nekur! Apēdīs vēl tevi tas briesmīgais putns. Kā būs — būs, ja tiks maizes kumosa citām mutēm, tad gan jau tiks arī tev.

Bet dēls viņu neklausīja.

Izcepa māte dēlam karašu, ielika tarbiņā sīpolu un izvadīja dēlu tālā ceļā.

Aizgāja vecākais dēls meklēt, kur ir tās zaļās ielejas, tie biezie meži, kur ir tā pils sudraba norā, kur dzīvo vārnu valdnieks.

Puisis izgāja caur vienu ieleju, izgāja caur otru un nokļuva biezā mežā. Ceļavīram gauži sagribējās ēst. Viņš atsēdās pie krūmiņa, izvilka no tarbiņas karašu un sīpolu un ņēmās ēst.

Nebija viņš vēl ne kumosa iebāzis mutē, te ierauga — priekšā, uz vienas kājas lēkādama, grozās kliba, melna vārna.

— Lai tev laba laime! — vārna saka.

— Tev arī! — puisis atbild.

Vārna nometas puisim blakus un raugās, cik gardu muti tas tiesā sīpolu un karašu.

— Vai nedosi man kaut kumosiņu karašas? Esmu gauži izsalkusi! — klibā vārna lūdz.

— Sameklē sev pati. Man stipri gribas ēst, bet ceļš priekšā vēl tāls, nevaru tev nekā dot! — vecākais dēls atbild. Šim dēlam bija cieta un slkstulīga sirds.

— Kurp tu iedams? — vārna taujā.

— Meklēju sudraba noru, kur stāv vārnu valdnieka pils.

— Uzcel mani plecā un ņem līdzi, es jau arī steidzos uz turieni. Bet neklausa vairs ne spārni, ne kājas. Es rādīšu tev ceļu.

— Kā lai tevi nesu, ja pats tikko kājas velku! — puisis vienaldzīgi atteica.

Klibā vārna palēcās, savēcināja spārnus, pacēlās gaisā un aizlidoja.

— Re, kāda blēde! Sagribējusi pavizināties uz mana pleca! — puisis sirdījās. Viņš iebāza tarbiņā pāri palikušo karašu un devās tālāk meklēt sudraba noru ar vārnu valdnieka pili.

Ne sudraba noru, ne pili puisis neatrada. Viņš mežā apmaldījās un nekādi nespēja izkļūt no tā ārā.

Bet nabaga vīrs ar sievu gaida dēlu atgriežamies un nevar sagaidīt. Iet dienas, iet naktis, no dēla ne vēsts.

Nu vidējais dēls saka:

— Izcepiet man karašu, ielieciet tarbiņā sīpolu, dodiet ceļaspieķi, es iešu brāli meklēt. Varbūt man paveiksies atrast arī sudraba noru un vārnu valdnieka pili.

— Neej vis, dēliņ! — māte lūdz. — Gan iztiksim arī bez tā, ko vārnu valdnieks maksātu. Un, ja brālim būs lemts pārnākt, tad pārnāks tāpat.

Taču māte nespēja dēlu pierunāt. Vajadzēja vien izvadīt ceļā arī vidējo dēlu.

Iet vidējais dēls pa zaļām ielejām, pa bieziem mežiem. Iet un ierauga — vārnas lidinās. Viņš nospriež, ka teju pat jau vajadzētu būt klāt vārnu valdnieka pilij.

«Varbūt kaut kur šajā mežā atradīsies ari mans brālis!» viņš domā.

Biezajā mežā vidējam dēlam gauži sagribējās ēst, viņš atsēdās, izvilka no tarbiņas karašu un sīpolu un ēd. Te uzreiz priekšā parādās kliba vārna un lūdz, lai nometot šai arī kaut Kumosiņu.

— Tavs valdnieks mums atņēma vērsīšus, lai viņš tevi arī baro! — vidējais dēls teica.

— Kaut jel tu paņemtu mani uz pleca, lai es, tāda kliba un izsalkusi, mežā neaizeju postā! — vārna lūdz.

— Lai tavs valdnieks ņem tevi uz pleca! — puisis atcērt.

Vārna palēcās, pacēlās spārnos un aizlidoja.

Vidējais dēls izbrīnījies noskatījās tai pakaļ un pats arī cēlās iet tālāk. Taču viņš tāpat neatrada ne sudraba noru, ne vārnu valdnieku. Apmaldījās mežā un nespēja sameklēt ceļu.

Nabaga vīrs ar sievu gaida dēlus, bet nevar sagaidīt. Ne ziņas no tiem, ne miņas.

Tad jaunākais dēls saka mātei:

— Taisiet, māmulīt, arī man tarbiņu. Varbūt es atnesīšu samaksu no vārnu valdnieka un atradīšu brālīšus.

Nabaga sieva apraudājās un ņēmās dēlu lūgties un atrunāt. Velti. Vajadzēja vien arī viņu palaist ceļā.

Gāja jaunākais dēls pa dziļām ielejām, pa tumšiem mežiem. Atsēdās zem tā paša krūma, kur reiz bija sēdējuši viņa brāli, un sāka ēst. Nebija viņš patapis ne otru maizes kumosu nogriezt, te uzrodas kliba vārna. Tā lec uz vienas kājas un lūdz puisim:

— Dod man kumosiņu!

Nebija vārna par lāgu vēl vārdu izteikusi, kad puisis jau atgriezis krietnu šķēli un sniedz vārnai:

— Ed, bēdulīt! Man pietiks. Vienam nemaz neiet pie sirds.

— Vai sīpolu nedosi? — vārna vaicā.

— Kāpēc nedošu? Ja gribi, došu mīļu prātu.

Vārna apēda maizi, apēda sīpolu, laipni patencināja un jautāja:

— Kurp tev ejams, puisi? Esi ieklīdis tādā mežā, no kura vēl neviens cilvēks nav izkļuvis ārā.

— Man jātiek uz sudraba noru. Tajā norā stāv sudraba pils, un pilī mājo vārnu valdnieks. Droši vien tur ir arī mani brāļi.

— Ņem mani uz pleca, jo nevaru kāju ne pie zemes likt, bet spārni ir vāji! — vārna lūdz.

— Kāpēc gan lai neņemtu? Nekad vēl neesmu vārnu uz pleca nēsājis! — puisis nosmējās un uzcēla vārnu plecā.

Abi devās ceļā. Vārna tup uz pleca un visu laiku čukst puisim:

— Ej pa labi, ej pa kreisi! Ej taisni!

Tā viņi gāja divi dienas un divi naktis. Cauri vienam, cauri otram biezam mežam. Te uzreiz paspīdēja gaišums, un viņi iznāca plašā norā. Kas tā gan bija par noru! Zāle, ziedi, pat akmeņi — viss no tīra sudraba.

Noras vidū stāvēja klints, tā arī no sudraba, bet klints virsotnē — brīnumaina pils.

Puisis palika stāvam kā apburts. Ne sapnī viņš nebija skatījis tādu krāšņumu. Abi ar vārnu viņi apmetās noras malā un apēda visu, kas tarbiņā vēl bija atlicis.

Tad klibā vārna teica:

— Tur klints galā stāv mana valdnieka pils. Ceju uz turieni, atradīsi pats. Bet par to, ka biji pret mani tik labs, došu tev kādu padomu. Kad mans valdnieks tev vaicās, kādu maksu gribi par vērsīšiem, tad neprasi nekā cita kā vien to, ko viņš liek pagalvī, kad iet gulēt.

To pateikusi, vārna nozuda.

Nabaga vīra dēls uzkāpa milzum augstajā klintī; tur viņu saņēma sargi un aizveda taisni pie sudraba troņa, kurā sēdēja, vārnu valdnieks.

— Kā tu atradi ceju uz šejieni? — vārnu valdnieks taujā..

— Labi ļaudis parādīja! — puisis atbild. Viņš negribējai nodot klibo vārnu.

— Ja jau esi pie manis nokļuvis, tad man jātur vārds. Apskaties visas manas istabas un saki, kas tev visvairāk patīk. To arī došu!

Trīs dienas un trīs naktis nabaga vīra dēls staigāja pa valdnieka pils zālēm, bet nebija vēl apgājis ne desmito pils daļu.. Tad viņš devās atkal pie vārnu valdnieka un sacīja:

— Brīnumainas, valdniek, ir tavas zāles. Daudz ko tur redzēju, daudz kas no redzētā man patika. Bet ko es iesākšu ar to bagātību? Vairāk es nekā neskatīšos, bet tev lūdzu: dod mani to, ko liec pagalvī, kad ej gulēt.

Vārnu valdnieks noskaitās un aiz lielām dusmām pavēlēja nocirst galvu visām vārnām, kas puisi pa zālēm bija pavadījušas.

— Tas viņām par to, ka kāda ir tev devusi šādu padomu! Valdnieks ņēmās puisi pārrunāt, sacīdams, ka došot visu, ko vien šis vēloties, lai tikai atsakoties no sava lūguma.

— Bet man vienīgi tas ir iepaticies! — puisis nepiekāpās.

— Došu tev vēršus, došu tev vezumu zelta, cik vien vērši pavilks!

— Nē, dod man tikai to, ko liec pagalvī, kad ej gulēt.

— Došu tev visu, kas rodams manās zālēs!

Bet puisis neatteicās no sava lūguma.

Ko vārnu valdnieks varēja darīt?

Viņš izvilka no spilvena apakšas mazas dzirnaviņas, kādās kungu namos maļ kafiju, un atdeva tās puisim.

— Še tev, ko gribēji. Tikai pazūdi no manām acīm, ka nesaknābju tevi! — valdnieks nikni uzsauca.

Puisis nobijās, iebāza dzirnaviņas tarbiņā un steidzās projām no vārnu valsts. Apstājās tikai tad, kad bija jau biezā mežā.

Tur viņš apsēdās, nolika līdzās dzirnaviņas un meklēja, vai tarbiņā nebūs vēl palikusi karašas doniņa. Bet tarbiņa bija tukša.

«Sliktu padomu man klibā vārna devusi,» puisis domāja. «Labāk būtu ņēmis kaut ko no vārnu valdnieka bagātībām.»

Aiz gara laika puisis ņēmās pētīt dzirnaviņas —: gribējās izdibināt, kas īsti tā ir par mantu. Valdnieks taču bija ar mieru tās dēj atdot visas bagātības. Taču tās izskatījās tādas pašas kā visas dzirnaviņas.

«Nomiršu vēl badā!» puisis bēdājās. «Kaut jel te uzrastos galds ar ēdieniem, dzērieniem — kā vārnu valdnieka zālēs.» Un viņš pagrieza dzirnaviņu rokturi…

Tai pašā brīdī puiša priekšā patiesi uzradās bagātīgi klāts, visādiem ēdieniem piekrauts galds.

— Vai tu re, ko manas dzirnaviņas prot! — puisis brīnījās un priecājās.

Bet tūdaļ arī noskuma: «Kā lai viens ēdu, ja mājā cieš izsalkumu tētis un māmuļa, brāļi un māsas?»

Viņš atkal pagrieza dzirnaviņu rokturi un sacīja:

— Lai te ierodas mani brāļi un māsas, tēvs un mātei Tai pašā brīdī ap galdu sasēdās visi puiša tuvinieki — tēvs un māte, māsas, brāli.

Tikmēr necēlās augšā, kamēr visu bija apēduši. Tad laimīgi devās mājup un dzīvoja pārticībā. Ko vien viņi sagribēja, to dzirnaviņas izmala.

Ja neticat, aizejiet uz viņu mājiņu un pavaicājiet paši. Ja tikai gribēs, viņi jums visu pastāstīs.

Par nabaga puisi un caramieitu

Reiz kaut kur mežā bija mājiņa, un mājiņā dzīvoja kāda sieva ar savu dēlu. Sava tīruma viņiem nebija, jo visapkārt pletās tikai biezs mežs, un maizi viņiem vajadzēja pirkt. Kādudien maizes aptrūkās, un sieva sūtīja dēlu, lai iet to nopirkt.

— Še, dēls, šie naudas gabali, ej un nopērc maizi.

Dēls paņēma naudu un aizgāja. Iet, iet, te ierauga kādu vīru vedam sunīti.

— Labu dienu, tēvoc!

— Labdien, labdien!

— Kur tu sunīti vedīsi?

— Aizvedīšu uz mežu un pakāršu, — vīrs saka, — vecs jau kļuvis, nekur vairs neder.

— Nekar, mīļais cilvēk, pārdod labāk mani :

— Pērc!

— Ko tad gribi par to?

— Ko dosi?

Dēls atdeva naudu, ko māte bija viņam devusi maizes pirkšanai, paņēma sunīti un aizveda mājā. Atnāk viņš mājā, māte jautā:

— Vai nopirki maizi, dēliņ?

— Nē, māmuļ, nenopirku.

— Kāpēc nenopirki?

— Eju, te ieraugu — vīrs ved sunīti kārt, tad es ņēmu un sunīti nopirku.

Māte atkal iedeva dēlam naudu un sūtīja pēc maizes. Viņš iet, te ierauga — kāds vīrs nes kaķi.

— Labu dienu, tēvoc!

— Labdien, labdien!

— Kur. tēvoc, iedams?

— Nesu kaķi uz mežu.

— Kālab nes šo uz mežu?

— Pakārsu. Mājā no kaķa nekā nevar glābt: liec kur likdams, bāz kur bāzdams, visur šis tiks klāt!

— Būtu pārdevis kaķi man! — dēls saka.

— Pērc!

— Ko tad tev lai dodu par kaķi?

— Kaulēties jau nekaulēšos: — cik maksāsi, par tik atdošu.

Tā nu dēls iebēra vīram saujā to naudu, ko māte bija devusi maizes pirkšanai, Un gāja mājup. Pārnāk mājā, māte jautā:

Kur tad maizi liki?

— Es jau nemaz nenopirku!

— Kāpēc nenopirki? Kur naudu liki? Varbūt atkal kādu nelaimes kustoni esi nopircis?

— Nu jā, ka nopirku, — dēls atsaka.

— Ko tad nopirki?

— Vīrs nesa kaķi uz mežu, gribēja pakārt, man sametās kaķa žēl, ņēmu un nopirku.

— Še tev vēlreiz nauda, bet pieraugi tu man — tagad nekā cita nepērc: mājā vairs nav ne sakaltušas doniņas.

Dēls aizgāja. Iet, iet, te ierauga — kāds vīrs sit čūsku.

— Kāpēc tu, mīļais cilvēk, sit čūsku? Būtu labāk pārdevis man.

— Pērc, — vīrs atsaka, — pārdošu.

— Cik tad tev lai maksāju?

— Cik maksāsi, tik būs labi.

Dēls atdeva vīram visu naudu. Vīrs to paņēma un gāja savu ceļu, bet čūska sacīja:

— Paldies tev, labais cilvēk, ka izglābi mani no nāves. Še tev šis gredzens: kad tev ir kaut kas vajadzīgs, tad pārmet to no vienas saujas otrā — un pie tevis tūdaļ atsteigsies kalpi. Lai ko tu sadomātu, lai ko pavēlētu, kalpi visu izdarīs.

Dēls paņēma gredzenu un gāja uz māju. Kad māja bija tepat jau klāt, viņš pārmeta gredzenu no vienas saujas otrā: ak tu mīļo pasaulīt — kalpu saskrēja kā melnais mākonis!

— Lai man tūliņ būtu maize! — dēls pavel kalpiem.

Nebija viņš par lāgu pavēli izteicis, jau maizes sanests kalnu kalniem. Iet dēls istabā un saka mātei:

— Tagad, māmuļ, mums vairs nevajadzēs iet maizi pirkt: čūska man iedeva tādu gredzenu, ka saskrien kalpi, kolīdz es gredzenu pārsviežu no vienas saujas otrā. Lai ko es sadomātu, lai ko pavēlētu, kalpi visu izdarīs.

— Par ko tad čūska tev deva gredzenu?

— Par to, ka izglābu viņu no nāves. Kāds vīrs gribēja viņu nosist, bet es atpirku par to naudu, ko jūs man iedevāt maizei.

Tā nu viņi tagad dzīvoja labas dienas un nopirktais sunītis un kaķītis ari pie viņiem. Un, tiklīdz dēlam ko sagribas, tā viņš tūdaļ pārsviež gredzenu no vienas saujas otrā, atskrien kalpi un izdara, kas darāms.

Reiz dēlam sagribējās precēties. Viņš saka māmuļai:

— Ejiet, māmuļ, un saderiet man carameitu par sievu.

Māte aizgāja pie carameitas, pastāstīja, kālab atnākusi, un carameita tad sacīja:

— Ja tavs dēls pašūs man tādas kurpītes, kas būtu manai kājai kā uzlietas, tad iešu pie viņa par sievu.

Māte pārnāk mājās un stāsta dēlam:

— Carameita sacīja tā: ja tu pašūšot tādaš kurpītes, kas būtu viņas kājai kā uzlietas, tad viņa iešot pie tevis par sievu.

— Labi, — dēls saka, — pašūšu.

Vakarā viņš izgāja sētā, pārmeta gredzenu no vienas saujas otrā, un tūdaļ saskrēja kalpi. Viņš tiem pavēlēja:

— Lai man līdz rītam būtu gatavas kurpītes — ar zeltu šūdinātas, ar sudrabu pazolētas — un lai tās būtu carameitai pa kājai kā uzlietas.

Otrā rītā dēls pieceļas — jau kurpes gatavas.

Māte paņēma kurpes un aiznesa carameitai.

Tā piemērīja — kurpes kājai kā uzlietas.

— Saki savam dēlam, lai viņš pa vienu nakti pašuj man laulājamo kleitu un lai kleita nebūtu ne par garu un ne par īsu, ne par šauru un ne par platu, lai tā būtu man pašā laikā.

Māte pārnāk mājās un stāsta:

— Carameita sacīja, lai tu pa nakti pašujot viņai laulājamo kleitu un lai kleita nebūtu ne par garu un ne par īsu, ne par šauru un ne par platu, lai tā būtu viņai pašā laikā.

— Labi, māmuļ, — dēls saka, — ejiet gulēt, es izdarīšu visu, ko viņa grib.

Māte nolikās gulēt, bet dēls izgāja sētā, pārmeta gredzenu no vienas saujas otrā, un tūdaļ saradās kalpi kā melna debess.

— Lai man līdz ritam būtu gatava kleita no tādas drānas, kas mirdz kā saule, un lai kleita carameitai būtu pašā laikā, — dēls pavēlēja.

— Labi, visu izdarīsim.

Dēls apgulās. Otrā rītā pieceļas un saka mātei:

— Ejiet nu, māmuļ, pie carameitas, aiznesiet viņai kleitu.

Ko viņa vēl no manis gribēs?

— Ko es, dēls, nesīšu? Kur tad ir kleita?

Dēls piegāja pie galda, pacēla drāniņu — un visa istaba atmirdzēja, it kā tur saule būtu uzlēkusi.

— Re, māmuļ, kleita ir uz galda zem drāniņas — nesiet tik carameitai.

Māte paņēma kleitu un nesa arī. Noiet pie carameitas, bet carameita vaicā:

— Ko tu mums teiksi, labā sieviņ?

— Atnesu jums laulājamo kleitu, — māte saka.

Kolīdz viņa atmeta nost lakatu, tā pils zāles mirdzēt atmirdzēja.

Carameita uzvilka kleitu, nostājās pie spoguļa, paskatījās uz sevi un vai palēcās aiz priekiem, ka kļuvusi tik daiļa. Pastaigāja pa istabu šurpu turpu — nu tikpat kā saulīte: starot staro.

— Tagad, labā sieviņ, — carameita saka, — lai tavs dēls uztaisa tiltu no manas pils līdz tai baznīcai, kur mēs laulāsimies, un tilts lai būtu no zelta un sudraba. Kad tilts būs gatavs, tad ar tavu dēlu iesim pie altāra.

Māte pāriet mājā un saka dēlam:

— Carameita teica, lai no pils, kur viņa dzīvo, būtu tilts līdz baznīcai. Lai tu uzceļot tiltu no zelta un sudraba.

— Labi, māmuļ, — dēls nosaka, — ejiet atdusēties.

Vakarā māte apgulās, bet dēls izgāja sētā, pārmeta gredzenu no vienas saujas otrā — un sanāca tik daudz kalpu, ka sētā vietas pietrūka. Dēls teica:

— Lai līdz rītam no carameitas pils līdz baznīcai — es tai baznīcā laulāšos — būtu uzcelts tilts no sudraba un zelta un lai tad, kad es ar carameitu braukšu uz baznīcu, tilta abās malās ziedētu ābeles, bumbieres un ķirši, bet, kad braukšu atpakaļ, tad lai augļi būtu gatavi.

— Labi, — kalpi atbild, — līdz rītam viss būs izdarīts, kā jūs gribat.

Otrā rītā dēls pieceļas, iziet no istabas un pats nevar ne nobrīnīties — tilts gatavs, un tam abās malās aug dārzi. Viņš gāja atpakaļ istabā un teica:

— Ejiet, māmuļ, un sakiet carameitai, ka tilts ir gatavs, lai pošas laulībām.

Māte aizgāja pie carameitas un pateica, ko dēls bija licis, un carameita atbildēja:

— Es tiltu jau redzēju, tas ir varen skaists. Saki savam dēlam, lai brauc šurp laulāties.

Māte pārgāja mājā un stāstīja dēlam:

Carameita sacīja, lai tu braucot laulāties.

Tā nu dēls pa dienu uzcēla sev pili, otrā dienā salaulājās ar carameitu un brauca atpakaļ, bet uz tilta jau nobrieduši gan āboli, gan bumbieri, gan ķirši, gan visvisādi augļi, kādi. vien ir pasaulē.

Jaunais pāris atbrauca uzceltajā pilī, nosvinēja kāzas un nu dzīvo. Arī dēla sunītis un kaķītis turpat. Kad bija tā kādu laiku dzīvojuši, tad carameita reiz jautā vīram:

— Saki, mīļo vīriņ, — kā tu varēji pašūt man kurpes un kleitu: mēru tak tu nebiji noņēmis? Kā tu pa vienu nakti spēji uzcelt tādu tiltu, kur ņēmi tik daudz zelta un sudraba?

— Man, redz še, ir šis gredzens, — vīrs viņai stāsta, — kā es to pārmetu no vienas saujas otrā, tā tūdaļ saskrien kalpu pilna sēta. Lai es tiem uzdodu, kādu darbu uzdodams, tie visu izdara. Tie iztaisīja ir kurpītes, ir kleitu, uzcēla tiltu un šo pili, kur mēs abi dzīvojam, un tie izdarīs visu, ko gribēšu.

Nu carameita nogaidīja, līdz vīrs labi cieši aizmiga, vieglītēm novilka viņam no pirksta gredzenu, pārmeta no vienas saujas otrā, un kalpu saskrēja tik daudz, ka bail. Carameita tiem teica:

— Lai te tūdaļ būtu zirgi un kariete — es braukšu uz savu pili, bet šo pili pārvērtiet par tādu torni, kurā mans vīrs varētu tikai stāvēt un gulēt, un torni tūliņ aiznesiet uz jūras viņu malu. Bet pieraugiet — neuzmodiniet vīru, lai viņš pamostas tikai tornī.

— Labi, — kalpi atbild, — viss būs tā, kā pavēlēts.

Carameita izgāja ārā — kariete jau gaida. Viņa iekāpa karietē un aizbrauca. Bet pils tūdaļ pārvērtās par torni, un kalpi to aizvilka pāri jūrai.

Otrā rītā agri carameitas vīrs pamostas — nav ne sievas, ne pils, ne gredzena, itin nekā, tikai tornis stāv. Grib viņš iet ārā — durvju nav. Pagrābstās gar vienu sienu, pagrābstās gar otru — netiek ārā, sienā atstāts tikai mazs lodziņš. Tajā tornī nu viņš, nabadziņš, dzīvo, un neviens pat ēst nedod. Tā viņš tur būtu ir nomiris un neviens ne zināt nekā nezinātu, ja nebijis sunīša un kaķa, jo tie arī bija palikuši tornī un varēja pa lodziņu tikt ārā. Sunītis reizi pa reizei aizskrēja laukos, izvilka kādam arājam no tarbiņas maizes riku un atnesa pie torņa, kaķītis paņēma riku zobos, uzkāpa pie lodziņa un atdeva maizi saimniekam.

Tā viņi bija savākuši nelielu maizes aizgādu, un tad sunītis teica kaķim:

— Tagad mūsu saimniekam maize ir, dosimies abi pāri jūrai, varbūt kaut kā atdabūsim gredzenu.

— Dosimies! — kaķis piekrīt.

Abi aizgāja. Teciņus vien, teciņus vien, līdz jūra klāt. Nu kaķītis uzsēdās sunītim mugurā, un tas laidās peldus. Peldēja ilgi un sasniedza gan beidzot otru malu. Izkāpa krastā, pasildījās saulītē, tad sunītis teica:

— Tagad ņemsim kājas pār pleciem un labi vetcīgi liksim prom uz pili. Kad dabūsim rokā gredzenu, tad jozīsim atpakaļ, ko nagi nes, citādi — ka vēl nenoķer.

Abi laidās skriet. Skrēja tavu skriešanu. Ne atpūtās, nekā, skrēja tik un skrēja. Izskrēja caur lielu mežu.

Te uzreiz redz — stāv pils, tai apkārt augsti mūri. Sunītis nu teic kaķītim:

— Tu paliec tepat mežmalā, es esmu vecāks, tāpēc iešu izlūkot, vai varēs kaut kā tikt pilī iekšā un izzagt gredzenu.

Kaķītis palika. Sunītis aizskrien līdz pilij un redz — pie vārtiem stāv sargi. Klau, priekšnieks piekodina karavīriem:

— Sargājiet stipri, lai kāds naidnieks netiek iekšā.

— Nebēdājiet, — sargi apgalvo, — ne putns neielaidīsies, ne pele neielīdīs.

Sunītis pastaigāja, pastaigāja gar mūriem un tā arī aizgāja atpaka! pie kaķīša. Aizgāja, apsēdās un bēdājās:

— Ko lai iesāk, ja tur visapkārt augsti jo augsti mūri un pie vārtiem nostādīti sargi — tādi sargi, ka ne putns neielaidīsies, ne pele neielīdīs.

— Tagad paliec tu mežmalā, — kaķītis saka, — bet es iešu pie carameitas.

Un viņš aizskrēja. Atskrien pie pils — sargi stāv pie vārtiem, augsti mūri visapkārt. Kaķītis pagājas uz otru pusi, tur pie mūra aug koks, kaķītis kokā augšā un pils pagalmā iekšā. Pieskrēja pie carameitas loga un nu grozās tur apakšā.

Carameita pienāca pie loga, skatās — pagalmā staigā kaķis. Viņa to ielaida istabā. Nu kaķītis klaiņo pa visām istabām un vēro, kur carameita glabā gredzenu. Kad bija to noskatījis, pagaidīja, līdz visi nolikās gulēt, paķēra gredzenu un diedza prom. Aizskrēja līdz jūras malai un steigšus vien lēca sunītim mugurā, sunītis metās ūdenī un aizpeldēja.

Jau viņi nupat būs jūru pārpeldējuši, drīz jau krasts klāt, te sunītis vaicā kaķītim:

— Nu, vai cieši turi gredzenu?

Kaķis neatbild, jo gredzens tak viņam mutē. Bet sunītis neliekas mierā:

— Es tev vaicāju, vai cieši turi gredzenu? Ja neatbildēsi, iesviedīšu tevi jūrā.

Kaķis cieš klusu, un sunītis apskaišas.

— Neatbildi ar, tūliņ sviežu tevi jūrā!

Kaķis nobijās.

— Turu-u!

Un gredzens — plunkš!—jūrā iekšā! Kaķis atkal cieš klusu, nesaka vairāk ne vārda.

Piepeldēja viņi pie krasta, izkāpa malā — nu kaķis klūp sunim virsū:

— Ak tu tāds! Tu esi vainīgs, ka gredzenu palaidu vaļā! Ko tu mani tincināji? Lien nu tagad jūrā, meklē gredzenu! Gribi vai negribi, lien tik.

Ielīda sunītis jūrā, bradāja, bradāja, plunčojās, plunčojās — nekā. Nu sāka abi nikni strīdēties. Bet beidzot nosprieda:

— Staigāsim gar jūru un taujāsim, varbūt atradīsies kāds, kas mums iznesīs gredzenu no jūras.

Abi pasildījās drusciņ saulītē un aizgāja gar jūras malu. Ko vien satika, ko ieraudzīja, tam prašņāja, vai šis nevarot no jūras dabūt ārā gredzenu, vai nezinot kādu, kas to varētu; bet nevienu tādu nevarēja atrast. Un kaķis saka:

— Vai zini ko? Iesim gar krastu un ņemsim ciet vardes un vēžus.

— Labi, — sunītis piekrīt, — iesim ar!

Gāja nu atkal. Satiek vardi un vaicā:

— Vai iznesīsi mums no jūras gredzenu? Iznes, citādi nelaidīsim tevi atpakaļ jūrā.

Kuru vardi noķer, tā sola:

— Zinu, kur ir jūsu gredzens. Laidiet mani vaiā, atnesīšu jums gredzenu.

Šie palaiž arī, varde aizpeld, tomēr no gredzena ne ziņas, ne miņas.

Sākumā vardes no šiem baidījās, bet vēlāk vairs ne. Kura pagadījās šiem nagos, tā tūdaļ sola:

— Atnesīšu gredzenu.

Šie palaiž arī.

Vakarā iet abi gar jūru, skatās — lec vardulēns. Viņi to saķer un vaicā:

— Vai tu zini, kur jūrā guļ gredzens?

— Nezinu… kvā, kvā!

— Ja nezini, tad nelaidīsim tevi atpakaļ pie mātes.

Vecā varde — tāda milzīga kā spainis — to pamanījusi, izlīda no ūdens un lūdz:

— Nedariet manam bērnam pāri, es atnesīšu jums gredzenu.

— Labi, sunītis ar kaķīti saka, — mēs viņu paturēsim, līdz tu atnesīsi gredzenu; kad atnesīsi, tad tavu bērnu atlaidīsim.

Varde ienira jūrā, atrada gredzenu un atdeva sunītim un kaķītim. Viņi paņēma gredzenu, atlaida vardulēnu un mudīgi skrēja uz torni.

Atnāca sunītis ar kaķīti pie sava saimnieka, bet šis jau noēdis visu maizi, divi dienas nav baudījis ne kripatas, izdēdējis kā skals. Kaķītis tūliņ uzkāpa pie lodziņa un atdeva saimniekam gredzenu. Viņš pārmeta to no vienas saujas otrā, un tūdaļ ieradās kalpi. Viņš tiem saka:

— Aiznesiet šo torni atpakaļ, kur tas bija, lai tas atkal pārvēršas par pili un pilī lai ir mana sieva un māte.

Kolīdz viņš tā bija pateicis, tā viss jau bija izdarīts. Bet sievu viņš padzina, pats tagad dzīvo ar māti, sunīti un kaķīti.

Vaimans

Ne jau mūsu laikos, bet kādreiz sensenis — varbūt nedz mūsu tēvu, nedz tēvtēvu vēl nemaz pasaulē nebija — dzīvoja kāds nabaga vīrs ar sievu, kam bija viens vienīgs dēls un tas pats pagalam neizdevies: tāds sliņķis, ka tīrais posts un negals! Dēls nekā nestrādāja, nevīžoja ne salmiņa pacelt, tikai sēdēja uz krāsns un bārstīja prosas graudus. Savus divdesmit gadus jau pasaulē nodzīvojis, bet tā arī sēdēja uz krāsns; ja padeva ēst, tad ēda, ja nedeva, tad iztika tāpat.

Tēvs, mātē sūkstījās:

— Ko mēs, dēls, ar tevi lai iesākam, ja tu nekā nejēdz? Citi bērni saviem vecākiem ir lielie palīgi, bet tu par velti maizi ēd!

Dēlam par to maza bēda: sēd tik un bārsta prosas graudus.

Tēvs, māte sūkstījās, sūkstījās, un tad māte reiz sacīja:

— Ko tu, vecīt, domā ar viņu iesākt? Augumā jau padevies, bet tāds nejēgulis, ka nekādu darbu nemāk. Ņem, atdod viņu kaut kur, salīgsti kaut kur darbā, varbūt sveši ļaudis viņam kaut ko iemācīs.

Abi vecie apspriedās, un tēvs atdeva dēlu pie skrodera mācībā. Padzīvoja dēls pie skrodera dienas trīs un atmuka mājā, uzlīda uz krāsns un bārsta atkal prosas graudus. Tēvs viņu krietni nopēra un atdeva pie kurpnieka mācibā. Dēls arī no turienes aizmuka. Tēvs viņu nopēra atkal un atdeva pie kalēja mācībā. Dēls arī tur ilgi nenodzīvoja, atmuka mājā.

— Ko lai ar viņu dara? — tēvs gudro. — Aizvedīšu viņu, nolāpīto sliņķi, uz citu cara valsti, kur gadīsies, tur atdošu darbā — varbūt no turienes neaizmuks.

Ņēma tēvs un veda dēlu prom. Cik ilgi nu bija gājuši, cik nebija, bet nonāca viņi tādā biezā mežā, ka tik vien nodiedams, kā zeme zem kājām un debesis virs galvas. Nonāca viņi mežā varen piekusuši; takas malā, rau, tup apdedzis celms, un tēvs saka:

— Esmu piekusis, apsēdīšos brītiņu atpūsties.

Viņš apsēdās uz celma un novaidējās:

— Vai manu! Tad ta pieguru!

Tikko viņš tos vārdus bija izteicis, tā no celma, kur radies, kur ne, izlien mazītiņš večuks — pats grumbu grumbās, zaļa bārda vai līdz ceļiem.

— Ko tev, cilvēk, no manis vajag? — večuks vaicā.

Vīrs brīnās: «Kur šitāds ērms radies?» — un atbild večukam:

— Vai es tevi saucu? Liec mieru!

— Kā tad nesauci, ja sauci, — večuks atcērt.

— Kas tu tāds esi? — vīrs taujā.

— Esmu meža valdnieks Vaimans. Kālab sauci mani?

— Ej, ej, ne prātā nav nācis tevi saukt!

— Nē, sauci gan — tu sacīji «Vai manu!».

— Biju piekusis, — vīrs skaidro, — tāpēc tā runāju.

— Kurp tad iedams? — Vaimans apvaicājas.

— Kur acis rāda, — vīrs pastāsta. — Vedu šo zēnu salīgt darbā — varbūt sveši ļaudis viņu vedīs pie prāta, jo savā pusē, cik salīgstu viņu darbā, tik aizmūk.

— Salīgsti viņu pie manis, — Vaimans aicina. — Es izmācīšu. Tikai ar tādu norunu: kad gads būs apkārt un tu atnāksi viņam pakaļ, tad varēsi vest līdzi, ja viņu pazīsi, bet, ja nepazīsi, tad viņš kalpos man vēl gadu.

— Labi, — vīrs ir ar mieru.

Tā viņi salīga, vīrs aizgāja atpakaļ uz māju, bet dēlu Vaimans aizveda līdzi. Aizveda apakšzemes pasaulē, zaļā būdiņā ar niedru jumtu. Un būdiņā viss zaļš: sienas zaļas un soli zaļi, Vaimana sieva zaļa un bērni arī — viss, viss zaļš. Bet par kalponēm Vaimana mājā bija mežameitas — tik zaļas kā rūtas!

— Sēdi nu, kalps, — Vaimans aicina, — un iekod kādu kumosu!

Mežameitas noliek puisim priekšā ēdienu — tas arī zaļš.

— Tagad, — Vaimans rīko, — ej, kalps, pacērt malciņu un sanes iekšā.

Puisis izgāja ārā. Vai nu bija ko pacirtis, vai nebija — apgulās uz pagalēm un aizmiga. Atnāk Vaimans, skatās — kalps guļ. Vaimans tad pavēlēja sakraut malku kaudzē, uz kaudzes uzlika sasieto kalpu un pielaida malkai uguni. Sadega kalps! Vaimans sarausa pelnus un izsēja vējā, bet viena oglīte no pelniem izkrita tepat. Vaimans apslacīja oglīti ar dzīvības ūdeni, un kalps atkal tapa dzīvs, tikai bija mazdrusciņ mundrāks.

Vaimans atkal vēlēja kalpam cirst malku, bet šis atkal aizmiga. Vaimans pielaida malkai uguni, sadedzināja kalpu, pelnus izsēja vējā, oglīti apslacīja ar dzīvības ūdeni, kalps atkal atdzīvojās — un nu bija tāds glīts puisis, ka labāku neatradīs! Vaimans sadedzināja kalpu trešo reizi, atkal apslacīja oglīti ar dzīvības ūdeni — un slinkais puisis nu bija izvērties par tādu brašu un skaistu kazaku, ka ne redzēts tāds, ne dzirdēts, tikai pasakā minēts.

Tā nu puisis nokalpoja gadu. Kolīdz gads bija apkārt, tā tēvs nāca dēlam pakaļ. Atnāca tai pašā mežā, pie tā paša apdegušā celma, apsēdās un teica:

— Vai manu!

Vaimans izlīda no celma un apsveicinājās:

— Labu dienu, vīrs!

— Labu dienu, Vaiman!

— Ko tev vajag, vīrs? — Vaimans vaicā.

— Atnācu dēlam pakaļ, — vīrs atbild.

— Labi, iesim — ja pazīsi, ņem dēlu līdzi, ja nepazīsi, tad viņš kalpos vēl gadu.

Vīrs gāja Vaimanam pakaļ. Abi nonāk Vaimana sētā. Vaimans iznes mēriņu prosas graudu, nober zemē — un tūdaļ saskrien gaiļu bez sava gala.

— Sazīmē nu, kurš ir tavs dēls! — Vaimans saka.

Vīrs vēroja, vēroja — nekā, nepazina vis dēla: visi gaiļi vienādi, visi līdzīgi cits citam.

— Nu, — Vaimans tagad saka, — ja nepazini dēla, tad ej vien, kā nācis. Dēls kalpos man vēl gadu.

Vīrs devās atpakaļ uz māju. Iet uz beigām arī otrs gads; vīrs atkal auj kājas ceļam pie Vaimana. Nonācis pie celma, viņš sauc:

— Vaiman!

Vaimans izlien arī.

— Nāc nu, sazīmē dēlu, — viņš aicina.

Sētā Vaimans ieved vīru aitu kūtī — tur aveni vien un visi līdzīgi kā ūdens piles. Vīrs vēroja, vēroja, bet dēla nepazina.

— Ja tā, tad ej vien, kā nācis: dēls kalpos man vēl vienu gadu.

Vīrs bēdīgs gāja mājup.

Beidzas arī trešais gads, un vīrs dodas pie Vaimana. Iet, iet, te uzreiz pretim gadās tētiņš — baltās drānās, pats arī balts kā ābele.

— Laba diena, vīrs!

— Labu dienu tev ari, vectēvi

— Kurp tev ejams?

— Eju pie Vaimana dēlu atbrīvot.

— Kā tad tā?

— Tā un tā, — vīrs atteic. Un izstāsta baltajam tētiņam, kāpēc un ar kādu norunu atdevis dēlu pie Vaimana darbā.

— E-ē! — tētiņš novelk. — Slikti, vīrs! Viņš tevi ilgi vazās aiz deguna.

— Pats jau redzu, ka slikti, — vīrs atzīst, — bet nesajēdzu, ko tagad lai iesāku. Vai jūs, vectēv, nezināt, kā lai uzminu, kurš ir mans dēls?

— Zinu! — tētiņš saka.

— Mīļo tētiņ, pastāstiet man arī! Lai nu dēls bija kāds būdams, tak jau paša bērns, paša miesa un asins.

— Tad klausies, — tētiņš teic. — Kad nonāksi pie Vaimana, viņš izlaidīs laukā baložus, un tu neņem nevienu citu, ņem tikai to, kurš neknābās graudus, tikai tupēs viens pats zem bumbieres un bužinās spalviņas — tas būs tavs dēls!

Vīrs teica tētiņam paldies un gāja tālāk. Nonāca pie celmai un sauca:

— Vaiman!

Vaimans izlīda un ieveda vīru savā meža valstībā. Tur viņš. pakaisīja mēriņu kviešu un sasauca baložus. Baložu salaidās kā melnais mākonis, visi līdzīgi kā ūdens piles.

— Sazīmē nu, kurš ir tavs dēls, — Vaimans aicina. — Ja pazīsi, būs tavs, ja ne — paliks mans.

Raug, visi baloži knābā graudus, tikai viens tup maliņā zem bumbieres un piepūties bužina spalviņas. Vīrs nu saka:

— Re, kur mans dēls!

— Sazīmēji gan! Nu, tad ņem arī.

Vaimans pārvērta balodi tādā brašā puisī, ka skaistāku visā pasaulē neatradīs.

Tēvs priecīgs apskāva dēlu, nomutēja. Priecājās abi.

— Ejam nu, dēls, mājup.

Tā nu viņi aizgāja. Iet un runājas. Tēvs taujā, kā tur pie Vaimana klājies, un dēls stāsta; tad atkal tēvs stāsta, cik viņam grūti ejot, un dēls klausās. Beidzot tēvs saka:

— Ko nu mēs, dēls, tagad darīsim? Es esmu nabags, tu esi nabags. Trīs gadus nokalpoji, bet nekā nenopelnīji!

— Nebēdājiet, tēv, gan būs labi, — dēls atteic. — Paga vien: te kungi medīs lapsas, tad es pārvērtīšos par kurtu un lapsu noķeršu. Kungi gribēs mani nopirkt; pārdodiet mani par trīssimt rubļiem — tikai pārdodiet bez ķēdes. Tā jums tiks nauda, un mēs dzīvosim labas dienas!

Tā nu viņi iet, iet, te uzreiz ierauga — mežmalā suņi trenkā lapsu, trenkā tavu trenkāšanu: ne lapsa var aizmukt, ne suņi to noķert. Dēls tūdaļ pārvērtās par kurtu, noķēra lapsu. Kundzēni izskrien no meža.

— Vai tas tavs kurts?

— Mans!

— Labs kurts! Pārdod to mums.

— Pērciet.

— Cik prasi?

— Bez ķēdes — trīssimt rubļu.

— Kam mums tavas ķēdes vajag, mēs piesiesim apzeltītā!! Še simt!

— Nē.

— Nu, še nauda, dod kurtu.

Kundzēni noskaitīja naudu, paņēma kurtu un — aidā! — atkal steidzas medīt. Palaida kurtu, lai ķer lapsu. Kurts kā likās lapsai pakaļ, tā ietrieca to dziļi mežā, tur pārvērtās par puisi un atnāca atpakaļ pie tēva.

Nu abi iet, iet, te uzreiz tēvs saka:

— Ko mēs, dēls, lielu ar šito naudu iesāksim — tik vien varēsim kā tikt pie savas saimniecības un mājeli pielāpīt.

— Nebēdājiet, tēt, gan nauda būs vēl. Paga vien: te jās kundzēni medīt ar vanagu paipalas. Es pārvērtīšos par vanagu, kundzēni gribēs mani pirkt, pārdodiet mani atkal par trīssimt rubļiem, tikai bez micītes.

Iet nu viņi pa lauku un ierauga — kundzēni palaiduši vanagu paipalu gūstīt; vanags dzenas pakal, paipala bēg; ne vanags var noķert, ne paipala aizmukt. Dēls pārvērtās par vanagu un tūliņ ieklupa paipalai mugurā. Kundzēni, to redzējuši, taujā:

— Vai tas tavs vanags?

— Mans!

— Pārdod mums!

— Pērciet.

— Cik prasi?

— Ja dosiet trīssimt rubjii, tad ņemiet vanagu, tikai bez micītes.

— Mēs tam uzšūdināsim micīti no zīda, no samta!

Kundzēni pakaulējās un nopirka vanagu par trīssimt rubļiem. Palaida vanagu paipalai pakal, bet šis kā laidās, tā aizlaidās mežā, tur pārvērtās par puisi un atnāca pie tēva atpakaļ.

— Nu esam cik necik naudā iedzīvojušies, — tēvs teica.

— Paga, paga, tēt, būs vēl. Kad nonāksim tirgū, tad es pārvērtīšos par zirgu, un jūs mani pārdodiet. Jums par mani maksās tūkstoš rubļu; tikai atdodiet bez apaušiem.

Abi nu iet, līdz nonāk kādā miestiņā, vai, un tur, āre, pašlaik tirgus. Dēls pārvērtās par zirgu — zirgs kā uguns, tīri bail klāt iet! Tēvs ved zirgu aiz apaušiem, zirgs iet dīžādamies, ar pakaviem zemi kārpīdams. Nu sanāca tirgoņu apkārt, visi grib zirgu pirkt.

— Tūkstoš rubļu dosiet, tad ņemiet, — tēvs saka, — tikai bez apaušiem!

— Kam mums šitie apauši, mēs viņam kaldināsim apaušus no tīra sudraba ar zeltu!

Tirgoņi sola pieci simti.

— Nekā nebūs!

Te pienāk vienacis čigāns.

— Ko prasi, vīrs, par zirgu?

— Bez apaušiem — tūkstoš rubļu.

— Oja! Dārgi, tēv, — ņem pieci simti un dod ar visiem apaušiem!

— Nē, nekas vis nebūs, — tēvs nepielaižas.

— Nu, seši simti… sit saujā!

Kaulējās čigāns, kaulējās, bet vīrs neatlaida ne plika graša.

— Lai tad iet ar, tēvs, bet apaušus dod līdzi.

— Nekā nebūs, čigān, — apauši paliks man!

— Mīļais cilvēk, kur tu esi redzējis, ka zirgu pārdod bez apaušiem? Kā tu to atdosi man?

— Kā nu zini, bet apauši paliks man! — vīrs atsaka.

— Nu, tēv, piemetīšu vēl pieci rubļi, tikai atdod ar apaušiem.

Vīrs sāka prātot: apauši labi ja kādas trīs grivnas vērti, bet čigāns dod pieci rubļi! Ņēma vīrs un atdeva apaušus arī. Naudu dabūjis, gāja mājup, bet čigāns uzlēca zirgā un aizjāja. Taču tas nebija vis čigāns — tas bija Vaimans, par čigānu pārvērties.

Zirgs nu nesa, ka nesa Vaimanu — par kokiem augstāk, par mākoņiem zemāk. Tad zirgs un jājējs nolaidās mežā un nonāca Vaimana sētā; Vaimans nolika zirgu stallī, pats gāja istabā.

— Neizspruka vis no maniem nagiem! — viņš sacīja sievai.

Pusdienlaikā Vaimans ņēma zirgu pie pavadas un veda pie upītes dzirdīt. Kolīdz zirgs tika pie upes, kolīdz nolieca galvu dzert, tā pārvērtās par asari un aizpeldēja. Ilgi negudrodams, Vaimans pārvērtās par līdaku un nu tik ķers asari rokā. Bet kur nu — kā līdaka tiek tuvu, tā asaris saslien spuras un pagriež asti pretim, līdaka nevar šo sagrābt. Tad līdaka, klāt tikusi, sauc:

— Asarīt, klau, asarīt, pagriez šurp galvu, parunāsimies!

— Runā vien, mīlīt, ja gribi runāt, es tāpat dzirdēšu, — asarītis atteic līdakai.

— Atkal līdaka panāk asari, atkal sauc:

— Asarīt, klau, asarīt, pagriez šurp galvu, parunāsimies!

Bet asaris saceļ spuras un atteic:

— Runā vien, mīlīt, ja gribas, es tāpat dzirdēšu!

Ilgi līdaka vajāja asari, bet rokā dabūt nekādi.

Te vienā brīdī asaris piepeld pie krasta, un tur carameita mazgā drēbes. Asaris pārvērtās par zelta gredzenu ar granāta aci, carameita gredzenu ieraudzīja un izvilka no ūdens. Pārnesusi mājā, lielās:

— Re, tētiņ, kādu es skaistu gredzenu atradu!

Tēvam arī gredzens patīk. Nu carameita velk gredzenu uz viena pirksta, velk uz otra — tavu skaistu gredzenu!

Pēc laiciņa caram paziņo, ka ieradies kāds tirgonis. (Bet tas bija Vaimans, par tirgoni pārvērties.) Cars iziet pie viesa.

— Kas tev vajadzīgs?

Vaimans nu stāsta:

— Braucu ar kuģi pa jūru, vedu savam caram granāta gredzenu, bet tas iekrita ūdenī. Vai kāds no jūsu ļaudīm nav atradis?

— Jā, — cars saka, — mana meita atrada.

Pasauca meitu. Vaimans nu lūgtin lūdz, lai atdodot gredzenu, šim dzīves nebūšot, ja nepārvedīšot caram gredzenu! Bet carameita neatdod neparko! Te nu iejaucās arī pats cars:

— Atdod, meit, citādi mūsu dēļ cilvēks būs nelaimē. Atdod!

Vaimans arī lūdzas:

— Prasiet, ko gribat, tikai atdodiet gredzenu!

— Lai tad labāk nav ne tev, ne man! — carameita atcērt un triec gredzenu pret zemi. Gredzens sabirza un pārvērtās par prosas graudiem, tie aizripoja pa visu istabu. Bet Vaimans, ilgi negudrodams, pārvērtās par gaili un ņēmās graudus knābāt. Knābāja, knābāja, līdz visus bija uzlasījis. Bet viens graudiņš bija paripojis carameitai zem kājām, un to gailis neapēda. Graudus uzlasījis, gailis izlidoja pa logu un prom bija.

Bet no atlikušā graudiņa uzradās jauneklis — un tik daiļš, ka carameita, viņu ieraudzījusi, uzreiz iemīlēja un sirsnīgi jo sirsnīgi lūdza caru un carieni, lai atdodot viņu jauneklim par sievu:

— Ne ar vienu citu laimes neredzēšu, ar viņu vien dzīvošu laimīgi!

Cars gan ilgi rauca degunu: «Kā lai atdodu meitu prastu ļaužu puisim?» Bet tad abi ar sievu apspriedās, deva savu svētību un apprecināja abus, un sarīkoja tādas kāzas, ka vai visa pasaule bija saaicināta! Es art tur biju, medu, vinu dzēru; kaut mutē netika, pa bārdu gan tecēja, tāpēc tā tik balta!

Dzērājcars un jaunava, kas skaistāka par rozi

Dzīvoja reiz cars ar carieni, un viņiem bija trīs meitas un viens dēls. Bet šis cars nebija tāds kā citi cari — viņš dzēra augu dienu un nakti kā kurpnieks. Papriekš nodzēra valsts naudu, pēc tam sievas pūru. Cars būtu nodzēris arī troni, bet galminieki piekala troņa krēslu pie sienas, cara kroni pie krēsla — un tos nevarēja no pils iznest.

Pienāca tāda diena, kad caram vairs nebija ne graša, par ko iedzert. Viņš staigāja apkārt kā smagu bēdu mākts. Bet tad devās uz kaimiņu ciemu, cerēdams, ka tur varbūt varēs iedzert par velti. Ceļš gāja caur mežu. Te uzreiz no krūmiem izlīda lācis pekainis.

— U-ū, jūsu augstība, kam jūs tik bēdīgs? Kas noticis?

— Nekas nav noticis, tikai stāvu kā no laivas izmests. Nav naudas, par ko iedzert.

— U-ū, jūsu augstība, dabūsiet maisu zelta, ja atdosiet man par sievu vecāko princesi.

— Atnāc uz pili, tikai naudu paņem līdzi.

— U-ū, jūsu augstība, nauda būs tūdaļ. Pagaidiet! — Lācis iemetās krūmos un iznesa maisu zelta. — Vakarā aiziešu, — viņš vēl piemetināja un nozuda mežā.

Cars ievilka maisu gravā un apsedza ar lapām. Tad paņēma drusku zelta un aizgāja uz krogu. Mājup iedams, dziedāja tā, ka viss mežs līgojās. Pārnācis viņš aicināja vecāko meitu:

— Iesim pastaigāt.

Gāja abi lēnītēm uz meža pusi. No krūmiem izlēca lācis, sagrāba princesi un aizskrēja.

Cars jutās kā septītā.s debesīs. Paņem tik drusciņ zelta un dzīvo zaļi!

Taču ar laiku maiss iztukšojās, un cars atkal staigāja bez graša kabatā. Devās atkal uz kaimiņu ciemu raudzīt, vai nedabūs iedzert par brīvu. Ceļā viņu pamanīja ērglis. Tas pavēcināja ar spārniem un jautāja:

— Kāpēc, jūsu augstība, esat tik noskumis?

— Kā lai nebūtu noskumis, ja esmu tiktāl nocarojies, ka vairs nav, par ko iedzert. Kādreiz man bija visādi vīni, visādi miestiņi, bet tagad staigāju, siekalas rīdams.

Ērglis, to noklausījies, teica:

— Ja atdosiet man par sievu vidējo meitu, tad dabūsiet veselus divus maisus zelta.

Cars saberzēja plaukstas.

— Gādā šurp zeltu, meitu atdošu vakarā!

Ērglis aizlidoja un to pašu brīdi bija atkal atpakaļ ar diviem maisiem zelta. Viņš nometa tos caram pie kājām un aizlaidās. Cars iegrūda maisus lapsas alā un apsedza ar lapām, paņēma drusku zelta un aizgāja uz krogu. Vakarā, pārnācis pilī, viņš teica vidējai meitai:

— Iesim, meit, pastaigāt. Vakars tik jauks, zvaigznes spīd, mēness, pavei, jau uzlēcis.

— Labi, iesim, — princese bija ar mieru.

Kolīdz viņi bija aiz vārtiem, atlidoja ērglis, sagrāba jaunavu un aizlaidās uz mežu.

Caram nu bija divi maisi zelta, un bēdāties viņam nenāca ne prātā. Viņš līksmojās un dzīroja uz nebēdu.

Taču arī divi maisi zelta reiz iztukšojas. Pēdējo reizi caram glāzīti par velti pasniedza diez kādi klaidoņi. Pēc tam viņš devās nevis uz pili, bet gan uz jūras malu, apsēdās uz akmens un uzvilka bēdīgu dziesmu. Dziesmas pievilināta, pie krasta piepeldēja zivs.

— Jūsu augstība, kāpēc esat tik noskumis?

— Nav ko priecāties, ja kabatā nav ne graša.

Bet zivs sacīja:

— Jums vēl ir jaunākā meita. Došu par viņu veselus trīs maisus zelta!

— Lai notiek, dod. Bet kā tu paņemsi manu meitu, ja tev nav roku? Jūrā peldēties viņa neiet.

— Pils applūdīs, un es viņu aizvedīšu, — zivs atteica.

Cars arī pret to nekā neiebilda, jo gauži kāroja zelta.

Jūra sāka viļņoties un izsvieda krastā trīs maisus zelta. Lai nevajadzētu tālu nest, cars izraka smiltīs dziļu bedri un paslēpa tajā zeltu. Tad viņš aizgāja uz krogu un vakarā pārradās pilī.

Baidīdamās, ka nepazūd arī jaunākā meita, cariene no viņas neatgāja ne soļa.

Pēc kādām dienām sacēlās briesmīgs negaiss. Lietus gāza kā spaiņiem — un jūra sāka celties. Cēlās, cēlās un sacēlās arī: izkāpa no krastiem un aizplūda līdz pašai cara pilij. Vilnis iešļācās jaunākās princeses istabā, sagrāba viņu un aizrāva jūras dzelmē.

Cariene bēdājās un raudāja par meitām. Bet viņai vēl bija dēliņš Dmitriks. Paaudzies un nācis jaunek|a gados, viņš sacīja carienei:

— Man prāts tā vien nesas paceļot. Varbūt arī māsas kaut kur gaidīt gaida, lai tās paglābju no nelaimes. Un, ja atradīšu jaunavu, kas skaistāka par rozi, tad viņu apprecēšu.

— Ej, dēls, ej, tikai neaizmirsti pārnākt atpakaļ.

Princis uzmeta plecā tarbiņu, paņēma rokā nūju un devās ceļā. Viņš nonāca dziļā mežā. Tur zem ozola sēdēja vecītis ar garu bārdu.

— Labdien, vecotēv, — ko jūs te darāt? — jauneklis apvaicājās.

— Apsēdos, dēliņ, un sēžu, jo esmu gauži izsalcis, nav vairs spēka noturēties kājās.

Dmitriks noņēma no pleca tarbiņu un izvilka visādus ēdienus, kādus liek tikai cara galdā. Vecītis ieēda kādu kumosu un, mundrāks kļuvis, iejautājās:

— Kurp iedams, jaunekli?

— Meklēju pazudušās māsas. Gribu ari atrast jaunavu, kas skaistāka par rozi, lai viņu apprecētu. Dodiet, vecotēv, padomu, kā to visu izdarīt?

— Nezinu teikt, kur ir tavas māsas, toties labi zinu, ka trejdevītā karaļvalstī dzīvo jaunava, kas ir skaistāka par rozi. Viņa gaidīt gaida tādu jaunekli, kāds tu esi.

Princis patencināja par labajiem vārdiem, tad gāja savu ceļu un nonāca pie kalna, kura galā atradās māja. Viņš uzkāpa kalnā, paskatījās pa logu mājā iekšā un ieraudzīja savu vecāko māsu. Dmitriks pieklaudzināja un lūdza:

— Ielaid, māsa, nakti pārgulēt.

Māsa rokas vien sasita.

— Vai, brālīt, bēdz ātrāk prom, jo pārnāks mans vīrs lācis un tevi saplosīs.

— Es nebaidos. Tev, māsiņ, ir man jāpalīdz.

— Palīdzēšu, cik spēšu. Tagad lien aizkrāsnē.

Dmitriks ielīda aizkrāsnē, un māsa uzmeta viņam virsū seģeni.

Lācis, tikko pa durvīm ienācis, tūdaļ norēcās:

— Saožu cilvēka smakul Kur te paslēpies cilvēks?

Dmitriks nenobijās. Viņš nometa seģeni, iznāca istabas vidū un no visa spēka cirta ar dūri pa galdu.

— Tad tu, lāci, nozagi manu māsu? Ejam cīnīties, jo mieru derēt es negribu.

Lācis neatbildēja. Te bija lācis, te izbija — un prinča priekšā parādījās skaists jauneklis. Un viņi visi atradās nevis vairs nabadzīgā mājelē, bet gan krāšņā pilī.

— Paldies, Dmitrik, ka mani atbrīvoji, — skaistais jauneklis sacīja.

— Bet kas tu tāds esi?

— Esmu ķeizara dēls. Jau bērnībā mani un manus divus brāļus nobūra ļauna zintniece, un atbrīvot mūs var tikai tāds varonis, kas itin nekā nebaidās. Kā viņš cērt dūri galdā, tā burvība zaudē spēku. To zina arī mani brāļi, bet, ja to kādam izstāstītu, tad nekad vairs netaptu par cilvēkiem. Kā tu še nokļuvi?

— Nācu, nācu un atnācu no savas pils uz jūsu māju. Vai tu man nedotu labu padomu, kā lai atrodu jaunavu, kas skaistāka par rozi?

— Es par viņu nekā nezinu, bet tūliņ pavaicāšu saviem draugiem.

Ķeizara dēls iebāza mutē pirkstus un nosvilpās tā, ka kokiem lapas sāka šalkt. No visām pusēm steidzās šurp visādi zvēri — veci un jauni, lieli un mazi. Satupās uz celmiem un gaidīja. Cilvēks vaicāja:

— Pasakiet — kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi?

— Ne dzirdējuši par tādu neesam, — zvēri atbildēja.

— Tad neko darīt, tikai pieraugiet — šo ceļavīru neaiztieciet, lai viņš būtu kur būdams.

Otrā dienā princis posās ceļā. Māsa iedeva līdzi maizi un pavalgu, bet māsasvīrs — zelta atslēdziņu, ar kuru var atslēgt itin visu pasaulē. Šķirdamies no viņiem, Dmitriks vēl sacīja:

— Dodieties pie vecākiem, jo māmuļa jau visas acis izraudājusi, bet tētim gribas sadzert ar znotu.

Dmitriks gāja augu dienu gan pa klaju lauku, gan pa mežu. Te uzreiz, skat, priekšā liels ozols, pie ozola pieslietas trepes. Ilgi negudrodams, Dmitriks kāpsli pa kāpslim rāpās augšā. Un nonāca pašā ozola galotnē. Tur bija mājiņa.

Dmitriks pieklaudzināja pie durvīm. No mājiņas izskrēja vidējā māsa un metās viņam klāt.

— Kam tu, brālīt, nāci šurp? Pārradīsies mājā mans vīrs ērglis, viņš tevi saknābās!

— Es nebaidos. Ielaid mani istabā, jo esmu atnācis tevi atbrīvot no ērgļa.

— Tad lien aizkrāsnē, paslēpies.

Dmitriks ielīda aizkrāsnē, un māsa uzmeta viņam virsū seģeni.

Bija dzirdama spārnu šalkoņa. Tur atlidoja ērglis. Tas iesaucās:

— Saožu cilvēka smaku! Kur ir tas cilvēks, es viņu saknābāšu un nosviedīšu no ozola zemē!

— Te es esmu!

Dmitriks iznāca no aizkrāsnes un, ne vārda neteicis, cirta dūri galdā.

Tai pašā brīdī ērglis pārvērtās par jaunekli — jauku kā saulīte, bet mājiņa kļuva par krāšņu pili.

— Paldies tev, puis, ka izglābi mani. Ko par to gribi?

— Pasaki — kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi?

— Tūliņ to uzzināsim.

Viņi izgāja no pils, vidējās māsas vīrs iebāza mutē pirkstus un nosvilpās tā, ka kokiem sāka šalkt lapas. Salidoja visi putni, kādi vien ir pasaulē, — lieli un mazi, veci un jauni. Nometās zemē un jautāja:

— Ko gribi, brālīt?

— Sakiet — kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi?

— Nezinām, — putni atbildēja. — Bet varam dot ceļā līdzi burvju spalvu, uz kuras ir viegli lidot.

Princis atvadījās no vidējās māsas un viņas vīra, beigās vēl pieteikdams:

— Neaizmirstiet aizbraukt pie vecākiem, jo māmuļa jau visas acis izraudājusi, bet tētim gribas sadzert ar savu otru znotu.

Dmitriks paņēma spalvu un devās ceļā. Vai nu ilgi bija gājis, vai neilgi, te ierauga — priekšā tālu jo tālu, plaši jo plaši plešas jūra, veldama viļņus mājas augstumā. Ilgi negudrodams, viņš metās jūrā un peldēja. Jūras vidū rēgojās kāds skurstenis, no kura kūpēja dūmi. Dmitriks pa skursteni ielaidās mājā. Jaunā sieva, kas sēdēja istabā, gauži nobijās. Dmitriks noslaucīja kvēpus no sejas, ieskatījās sievietē un sacīja:

— Nebaidies, māsiņ, tas esmu es — Dmitriks.

— Vai, brālīt, pārradīsies mans vīrs, tad no tevis ne kauliņi pāri nepaliksi Paslēpies aizkrāsnē.

Dmitriks ielīda aizkrāsnē. Māsa uzmeta viņam virsū seģeni.

Nepagāja ilgs laiks — un istabā iepeldēja milzum liela zivs.

— Kāpēc te ož pēc cilvēka? Dod man šurp to cilvēku, es viņu aprīšu.

— Te es esmu! — Dmitriks iznāca no aizkrāsnes un, cik spēka, uzsita ar dūri pa galdu.

Tai pašā mirklī zivs pazuda nezin kur, pazuda ari istaba. Varen skaistā pilī Dmitrika priekšā stāvēja jauneklis kā ozols. Viņš sāka runāt:

— Paldies tev, Dmitrik, ka izglābi mani no ļaunās raganas burvestības un padarīji atkal par cilvēku. Tava māsa būs mana sieva, jo es arī esmu no karaliskas dzimtas.

— Dodieties pie vecākiem, jo māmuļa jau visas acis izraudājusi un tētis vēlas sadzert ar saviem znotiem. Bet man jāiet tālāk — gribu atrast jaunavu, kas skaistāka par rozi.

— Iziesim pagalmā, — sacīja jaunākās māsas vīrs.

Viņš nosvilpās, un pēc mirkļa ap pili sapulcējās visas zivis — lielas un mazas, vecas un jaunas. Māsasvīrs vaicāja:

— Sakiet — kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi?

Visas zivis cieta klusu.

— Viņas nezina, — sacīja jaunākās māsas vīrs. — Bet es došu tev padomu. Ej pasaulē meklēt visvecāko ērgli. Tas lido visaugstāk, tāpēc visu redz.

Dmitriks atvadījās, metās jūrā un peldēja uz krastu. Izkļuvis no ūdens, viņš devās pie vidējās māsas un lūdza tās vīram:

— Saki, brāl, — kā lai es aiztieku pie visvecākā ērgļa? Stāsta, ka tas zinot, kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi.

Māsasvīrs izgāja pagalmā un nosvilpās. Atlidoja vecs ērglis un nometās viņa priekšā zemē.

— Ko vēlaties? — ērglis jautāja.

— Kur mīt jaunava, kas skaistāka par rozi?

— Trejdevītā karaļvalstī.

— Aiznes turp šo jaunekli.

— Labi, rīt aiznesīšu. Tagad došos atpūsties, lai sakrātu spēkus.

Kad ērglis bija aizlidojis, vidējās māsas vīrs pamācīja Dmitriku:

— Visvecākais ērglis redz varen tālu. Visu ceļu viņš tev jautās, vai tu jau redzi pili, kurā mīt jaunava, kas skaistāka par rozi. Atbildi, ka neredzi, jo citādi viņš nometīs tevi pusceļā un tu līdz mūža galam nenokļūsi līdz pilij. Kad būsi virs pils, tad tikai sauc, ka nu redzi pili.

— Tencinu, brāl, par labu padomu.

No rīta Dmitriks ar ērgli devās ceļā. Pēc kādas stundas vecais ērglis vaicā:

— Vai redzi pili?

— Nē, neredzu.

Lidoja tālāk. Ērglis atkal vaicā:

— Vai jau redzi?

— Vēl ne.

— Akls esi, vai?

— Akls neesmu, bet neredzu tik tālu kā jūs.

Ilgi vēl viņi lidoja. Beidzot pils bija turpat apakšā.

— Tagad redzu, ērglīt. Laižamies lejā! — Dmitriks sauca. Ērglis nolaidās zemē pašā pils priekšā. Dmitriks pateica ērglim paldies un gāja uz vārtiem. Tur, resnās važās piekalti, tupēja četri lauvas. Ieraudzījuši svešnieku, lauvas ierēcās tā, ka mūri notrīcēja. Atskrēja karavīri un vaicāja princim:

— Kas tev vajadzīgs?

— Gribu redzēt jaunavu, kas skaistāka par rozi.

— Vai redzi to augsto torni? Tur, kur logi, tur arī mīt mūsu skaistule.

— Vediet mani pie viņas.

Bet karavīri aizveda princi pie dzelzs durvīm un iegrūda tumšā pagrabā. Tur jau atradās daudz jaunek|u — bārdu apauguši, izkāmējuši un vārgi.

— Ko jūs te darāt? — Dmitriks vaicāja.

— Drīz arī tu darīsi to pašu. Mēs arī vēlējāmies ieraudzīt jaunavu, kas skaistāka par rozi, taču nepatikām viņai. Mūsu vecāki sola daudz naudas, lai mūs no šejienes izpirktu, bet viss ir velti.

— Vakarā es pats jūs izlaidīšu, — Dmitriks solījās.

Kad satumsa, viņš izvilka aiz jostas aizbāzto zelta atslēdziņu un atslēdza durvis. Jaunekļi cits aiz cita pazuda no cietuma. Bet Dmitriks devās pie jaunavas, kas skaistāka par rozi.

— Kas tevi te ielaida? — jaunava vaicā.

— Pats atnācu.

— Tu esi drosmīgs. Un skaists.

— Tu arī esi kā bilde.

— Vai gribi būt mans vīrs?

— Kā nu negribēšu!

No rīta jaunava sacīja Dmitrikam:

— Es visu dienu būšu projām no mājas. Tu paliksi te par saimnieku, dari, ko vien vēlies. Tikai neskaties divpadsmitajā istabā.

— Kas man tur meklējams?

Kad jaunava bija aizbraukusi, Dmitriks sāka klaiņot pa pili. Viņš izskatīja visus kaktu kaktus. Bet tad pagudroja un atvēra divpadsmitās istabas durvis. Vai tu re — tur ar ķēdēm pie sienas piekalts milzīgs lauva. Tas bija tik izkāmējis, vārgs un noplucis ka žēl skatīties. Tikko parunāt jaudāja.

— Jaunekli, noņem man ķēdes!

— Kas tevi te piekala?

— Neteikšu.

— Nu, tad tupi vien piekalts.

— Ja negribi mani atbrīvot, tad kaut pabaro. Atnes septiņus klaipus maizes, tik lielus kā dzirnu rats, un septiņus kubulus ūdens.

— To varu izdarīt.

Princis ceptuvē lika izcept septiņus maizes klaipus, tik lielus kā dzirnu rats, un pavēlēja kalpiem tos aiznest uz divpadsmito istabu. Pēc tam turpu aizripināja septiņas mucas ar ūdeni. Lauva saēdās un sadzērās un kļuva varen stiprs. Kā rāvās, tā ķēdes notrūka kā aukliņas. Nu lauva jautāja princim:

— Ko tu te esi atnācis?

— Lai bildinātu jaunavu, kas skaistāka par rozi.

— Viņa būs mana, nevis tava!

Lauva izskrēja pagalmā un nostājās pie vārtiem. Pārbrauca mājās jaunava, kas skaistāka par rozi. Lauva ierēcās:

— Tev jāk|ūst manai sievai, citādi tevi saplosīšu!

— Lai tā notiek, — jaunava atbildēja. — Tikai ej un saaicini visus lauvas uz kāzām.

Lauva aizskrēja. Bet Dmitriks sacīja jaunavai:

— Es tevi tik ilgi esmu meklējis pa visu pasauli. Kļūsti mana sieva.

— Labi, bet kā lai izglābjamies no lauvas?

Dmitriks atcerējās burvju spalvu. Viņš pacēla uz rokām jaunavu, kas skaistāka par rozi, uzsēdās uz spalvas, un pēc maza brītiņa jau atradās tēva pils priekšā. Tur jau gaidīja trīs māsas ar saviem vīriem.

Otrā dienā pilī svinēja kāzas.

Zemniekdēls Ivans

Senos laikos dzīvoja cars ar carieni, kuriem jaunos gados bērnu nebija, bet vecumdienās piedzima dēls, par kuru viņi no sird? priecājās. Dēls izauga, un tēvs, māte nolēma viņu apprecināt. Bet dēls teica:

— Kamēr nedabūsiet man tādu zirgu, kas kvēlojošas ogles ēd un liesmas dzer, un, kad skrien, tad divpadsmit verstu visapkārt zeme dun un ozoliem lapas birst, — tikmēr es neprecēšos!

Cars saaicināja visus savus spēkavīrus un taujāja:

— Varbūt jūs kāds zināt vai esat dzirdējuši, kur ir tāds zirgs, kas kvēlojošas ogles ēd un liesmas dzer, un, kad skrien, tad divpadsmit verstu visapkārt zeme dun un ozoliem lapas birst?

Visi spēkavīri atbildēja, ka neesot ne redzējuši tādu zirgu, ne dzirdējuši par to un dabūt to nevarot.

Cars izsūtīja pa visu zemi rakstu:

— Varbūt kāds ir dzirdējis par tādu zirgu, varbūt kāds pats var to dabūt, tad tas cilvēks lai ierodas pie manis.

Tāds raksts nokļuva arī kādā pagastā, un tur visiem to nolasīja priekšā. Kāds zemnieks, mājās pārnācis, lielījās sievai:

— Dzi, kāds raksts mūsu pagastā pienācis! Ja tāds varonis atrastos, tad viņam pavēlēts ierasties pie cara!

Zemniekam bija dēls, un tas sacīja:

— Es zinu gan, kur tāds zirgs ir!

Bet tēvs uzrājās:

— Sēdi vien savā kaktā, kā esi sēdējis! Tevi jau bērni kausta, kolīdz aiz vārtiem izej, tad nu vēl pļāpāsi par tādu zirgu!

Bet puisis apģērbās un aicināja:

— Iziesim, tēv, sētā!

Abi izgāja arī. Puisis kā saķēra ar vienu roku ozolu, tā nolieca līdz pašai zemei, tad palaida vaļā. Tēvs stāvēja, acis iepletis, raudzījās dēlā, gluži vai nobijies.

— Tagad ticu, dēliņ, — tēvs to vien noteica.

Abi nu devās uz pagastmāju, tēvs atstāja dēlu ārā, pats iegāja iekšā un sacīja:

— Atjaujiet, kungi, man arī kādu vārdu sacīt!

— Labi, saki arī.

— Man ir dēls, kas tādu zirgu var dabūt.

Nu visi kungi sāka klaigāt:

— Metiet viņu cietumā līdz ar dēlu! Kur viņa puika der? To jau visi bērni kausta, kolīdz tas iziet aiz vārtiem!

Iemeta zemnieku un viņa dēlu cietumā. Tur nu abi sēdēja, sēdēja, bet pagasta priekšnieki tikmēr prāto:

— Var būt, ka mums nekas ļauns nenotiks, ja viņš arī melo.

Izlaida zemnieku un viņa dēlu no cietuma, un priekšnieki sūtīja caram ziņu. Cars to izlasīja, neticēja, ka zemnieka dēls spēj tādu darbu paveikt, tomēr lika aizsūtīt kalpus un karieti puisim pakaļ.

Atveda puisi pie cara. Kolīdz puisis bija klāt, tā cars sauca viņu pie sevis.

— Vai vari tādu zirgu dabūt?

— Varu!

— Kas tev vajadzīgs?

— Vajadzīgs labs zirgs un krietna vāle.

Cars uzrakstīja zīmi savam zirgu ganam.

— Ej, ganībās atradīsi zirgu ganu, iedod viņam zīmi, viņš dos tev zirgu.

Puisis aizgāja, parādīja ganam zīmi.

— Pagaidi, — zirgu gans sacīja, — tūliņ dzīšu zirgus dzirdināt, tad izraugies, kādu gribi.

Puisis nu meklēja arī, bet, kuru vien zirgu grāba aiz astes, tā aste ar visu ādu palika rokā; ķēra aiz krēpēm — krēpes notrūka.

Divpadsmit zirgiem puisis norāva ādu, tā ir neviena sev derīga neatrada. Iet viņš ar visām ādām atpakaļ uz pili, skatās — stāv māja ar cauru jumtu (mājiņā dzīvoja nabaga vecenīte), un pašlaik nāk virsū lietus debeši. Vecenīte lūdzas:

— Palīdzi, puis, visi man, nabadzītei, iet garām.

Puisis apjuma mājiņu ar ādām, lai lietus netecētu iekšā, vecenīte pateica paldies, un puisis gāja tālāk uz pili.

Iznāk cars un brīnās, ka puisis nav atradis sev zirgu.

— Ej, zemniekdēl Ivan, uz stalli. Varbūt tur atradīsi derīgu zirgu.

Puisis aizgāja ari, bet kuram zirgam uzliek roku uz muguras, tas krīt gar zemi. Nu, ko tu padarīsi — kā nav zirga, tā nav.

Uznāca nakts, puisis izgāja stepē, nosvilpās spēkavīra svilpienu — un atskrien zirgs.

— Kālab sauc mani, mīļais saimniek?

— Ir laiks mums doties ceļā.

— Labi.

Puisis veda zirgu cara stalli, visas durvis, visas sienas izgāza, ar mokām vien iedabūja rumaku iekšā. Piesēja, iebēra tam zelta kviešu graudus un pats aizgāja gulēt.

Cars, rītā agri piecēlies, sūtīja modināt zemniekdēlu Ivanu — vai tas sapni neesot redzējis zirgu, kāds tam vajadzīgs. Bet zemniekdēls Ivans atbild:

— Ir jau, ir man zirgs, stāv stallī.

Nu visi gāja skatīties zirgu, un cars vai nobijās no tik milzum liela zirga.

— Bet tagad iztaisiet man vāli — tādu, kas ar diviem pāriem vēršu no meža vedama.

Atveda vāli. Zemniekdēls Ivans pasvieda to gaisā un pats apgulās un nogulēja pusotras dienas. Pamodās, kad vāle krita atpakaļ. Viņš pastiepa pretim mazo pirkstiņu, un vāle sašķīda drumslu drumslās.

— Pagādājiet man tādu vāli, kas ar četriem pāriem vēršu vedama, jo šī nav derīga.

Mežinieki nocirta simtgadīgu ozolu, iztēsa vāli, atveda ar četriem pāriem vēršu. Ivans pasvieda to gaisā, pats apgulās un nogulēja trīs dienas, trīs naktis. Pamodies izdzirda, ka vāle nāk rūkdama. Viņš pastiepa pretim vidējo pirkstu, vāle atsitās pret to un ietriecās zemē divas aršīnas dziļi.

— Šitā derēs, — Ivans noteica.

Nu viņš posās ceļā. Cars saka:

— Tad nu zini: ja dabūsi tādu zirgu, tad došu tev par algu, ko vien gribēsi, un nekad tev nekādi pāri nedarīšu. Vīrs un vārds.

Puisis aizjāja, bet cars neticēja vis, ka šāds tāds zemniek dēls Ivans pats dabūs zirgu, tāpēc norīkoja viņam līdzi divus spēkavīrus, kas bija augstas kārtas, nevis zemnieku cēluma.

— Panāciet viņu, — cars pavēlēja.

Zemniekdēls Ivans dzird — zeme trīc.

— Tur vai nu pūķis laižas, vai arī kādi spēkavīri auļo.

Šie piejāj klāt, apsveicinās, un Ivans vaicā:

— Kas jūs tādi esat?

— Cars mūs sūtīja tev līdzi jāt.

— Kā tad nu darīsim? Vienam no mums vajadzēs būt par virsnieku, citādi nebūs nekādas kārtības, viena vajag, kam pārējie paklausītu.

Šie kungu kārtas spēkavīri tūdaļ sauc viens par otru:

— Es būšu virsnieks, es būšu virsnieks!

Bet zemniekdēls Ivans saka:

— Nē, tā vis ne. Sviedīsim vāli pa ceļu uz priekšu — kurš tālāk aizsviedīs, tas arī būs virsnieks.

Aizsvieda viens vāli pa ceļu uz priekšu. Jāja nu visi dienu, jāja otru dienu — nav vāles. Trešajā dienā skatās — gul vāle uz ceļa. Nu svieda otrs. Jāja visi atkal vienu dienu, jāja otru un trešu — nav vāles. Tikai pēc nedēļas atrada. Nu svieda zemniekdēls Ivans. Jāja visi nedēļu, jāja otru un trešu — nav vāles.

— Būsim tavai vālei garām pajājuši.

— Nevār būt, laikam tā būs kaut kur ciemos iegriezusies.

Jāja vēl vienu nedēļu un tad ierauga milzīgu namu ar vara sētu apkārt, un uz namu ved vara tilts. Ivana vāle pārlidojusi sētai pāri un sagāzusi nama stūri. Bet šajā namā mita briesmīgi pūķi, tikai pašlaik to nebija mājā — tie kaut kur tālumos karoja.

Zemniekdēls Ivans nu saka vienam kungu kārtas spēkavīram:

— Šonakt tu stājies uz tilta sardzē, — un otram saka: — Bet tu guli pie zirgiem, un es palikšu gulēt namā. — Tam, kuram bija tilts sargājams, viņš pieteica: — Tikai pieraugi, brāl, sargā modri, neguli.

Šis staigāja, staigāja, taču, ceļā piekusis, apgulās uz tilta un aizmiga. Tad zemniekdēls Ivans pamodās, redz, ka pusnakts klāt un ir laiks viņam iet. Viņš apģērbās un devās uz tiltu, ierauga — sargs guļ, ieklausās — zeme dun, jāj sešgalvis pūķis, runādams ar savu zirgu:

— Esi rāms, nesprauslā, par mums stiprāka neviena nav. Ir tikai zemniekdēls Ivans, bet šurpu ne krauklis viņa kaulus neatnesīs, viņš vēl ir jauns.

— Krauklis kaulus neatnesīs, jauneklis brašulis atnāks pats, — saka zemniekdēls Ivans.

— Cīnīties atnāci vai mieru derēt?

— Ne jau mieru derēt, cīnīties atnācu.

— Nu, — pūķis tad saka, — zvel tu pirmais.

— Nē, — zemniekdēls Ivans atteic, — tu zvel pirmais, tu esi vecākais visā cara valstī.

Sešgalvis pūķis kā zvēla, tā zemniekdēls drusciņ vien no vietas izkustējās; kā zvēla viņš ar savu vāli, tā uzreiz sešas galvas bija nost!

Viņš sakapāja pūķi, kaulus sadedzināja un izkaisīja vējā, tad gāja mājup. No rīta vaicāja tam, kas uz tilta bija sardzē stāvējis:

— Nu, vai cieši sargāji?

— Tā sargāju, ka ne putns nepamanīts garām neaizlidoja,— šis atteica.

Nākamajā naktī zemniekdēls Ivans sūtīja otru biedru sargāt tiltu, bet pirmajam lika gulēt stallī.

Arī šis sargs aizmiga. Zemniekdēls Ivans skatās — ir laiks iet. Aizgāja un nostājās zem tilta. Dzird — zeme dun. Tur jāj pūķis deviņgalvis.

— Esi rāms, neklūpi, — pūķis teic savam zirgam, — stiprāka par mums nav puspasaulē. Ir tikai zemniekdēls Ivans. Bet šurp ne krauklis viņa kaulus neatnesīs!

— Niekus tu runā, — zemniekdēls Ivans saka, — jauneklis brašulis atnāks pats!

— Cīnīties atnāci vai mieru derēt?

— Jauneklis brašulis nav nācis mieru derēt, viņš nācis cīnīties.

— Nu, zvel tu!

— Nē, tu zvel, tu esi puspasaulē vecākais.

Deviņgalvis pūķis kā zvēla, tā ietrieca zemniekdēlu Ivanu zemē līdz potītēm. Bet Ivans kā zvēla, tā uzreiz septiņas galvas pūķim bija nost. Atvēzējās otrreiz — un atlikušās divas nost. Viņš sakapāja pūķi, kaulus sadedzināja un pelnus izkaisīja vējā. Nu zemniekdēls Ivans aizgāja vēl nogūlāties. Rītā viņš jautāja otram tilta sargātājam:

— Nu, vai labi sargāji tiltu?

— Tā sargāju, ka ne pelīte nemanīta garam nepašmauca.

Trešajā naktī zemniekdēls Ivans pasauca abus spēkavīrus, pakāra pie sienas cimdu un sacīja:

— Iešu, brāļi, pats tiltu sargāt, bet jūs skatieties uz manu cimdu — ja no tā līs sviedri, tad dzīvojiet mierīgi, bet, ja pilēs asinis, tad izlaidiet no stalla manu zirgu.

Zemniekdēls Ivans nostājās zem tilta; pusnakti viņš dzird — divdesmit verstu tālumā zeme dun, lapas birst no ozoliem. Tur auļo visvecākais pūķis, sēdēdams uz tāda zirga, kas kvēlojošas ogles ēd un liesmas dzer. Jāj pūķis un runā ar savu zirgu:

— Esi rāms, neklūpi, par mums stiprāka nav visā pasaulē. Ir gan kaut kur zemniekdēls Ivans, bet viņš vēl mazs, viņam vēl krāsnsaugšā jātup, šurp viņš neatnāks, šurp ne krauklis viņa kaulus neatnesīs.

Bet zemniekdēls Ivans pūķim atteic:

— Krauklis kaulus neatnesis, jauneklis brašulis pats atnāks.

— Vai tad cīnīsimies vai ari derēsim mieru?

— Jauneklis brašulis nav nācis, lai mieru derētu, viņš nācis, lai cīnītos.

— Zvel, — pūķis saka.

— Nē, zvel tu, esi taču visstiprākais pasaulē.

Pūķis kā zvēla, tā zemniekdēls Ivans kļuva gluži bāls vaigā. Cīnījās abi, cīnījās… No divpadsmit galvām pūķim vairs tikai trīs atlikušas. Bet zemniekdēls Ivans jau iedzīts zemē līdz viduklim, nupat, nupat jau spēka aptrūks pavisam.

— Vadzi, — pūķis saka, — vai tev tēvs bija?

— Bija.

— Vai tēvam vērši bija?

— Bija.

— Vai viņš ara?

— Ara.

— Vai vēršiem atpūsties ļāva?

— Ļāva.

— Tad atpūtīsimies arī mēs.

Kamēr nu viņi tā pūtās, tikmēr zemniekdēls Ivans svieda savu vāli un sagāza stalli. Viņa zirgs spruka laukā, atskrēja un ar pakaviem ņēmās atraust zemi.

Bet divi spēkavīri pamostas un redz — no cimda pil asinis. Taču viņiem bija bail iet palīgā zemniekdēlam Ivanam, sak, kālab mums viņa dēļ galva jāliek uz spēles.

Tikmēr zirgs jau atrausis zemi ap Ivanu, un tad zemniekdēls Ivans saka pūķim:

— Tagad es tevi pieveikšu!

Bet pūķis atbild:

— Labi, tikai pirms nāves tev teikšu: tu gan paņemsi manu brīnumzirgu, kas caram vajadzīgs, taču līdz mājai tu zirgu neaizvedīsi, jo man ir vēl trīs māsas, ir matē un ir tēvs pūķu valdnieks. Viņi tevi tikpat no pasaules izdeldēs!

Ivans nocirta atlikušās galvas un nogrima dziļās domās. Bet tikmēr tā vecenīte, kurai Ivans kādreiz ar zirgu ādām bija jumtu apjumis, nomanīja, ka Ivanam tuvojas nebalta reize (jo šī vecenīte zināja visu, kas pasaulē notiek), un aizsūtīja pie Ivana savu sunīti. Sunītis viņam pastāstīja:

— Kad jāsiet mājup, tad jums tā sagribēsies dzert, ka cits citam ne vārda vairs nejaudāsiet pateikt. Un tad pa labi roki pagadīsies avots ar ūdeni, kas būs dzidrs kā stikls. Nedzeriet no tā avota, uzsit tam krusteniski ar vāli, tad redzēsi, kas ar to notiks! Kad jāsiet tālāk, jums sagribēsies ēst, un tad ceļa malā būs kļava un zem tās plāceņi, āboli, visādi ēdieni un dzērieni. Neēdiet, gāz ar vāli krusteniski, tad redzēsi, kas tur notiks! Kad jāsiet atkal tālāk, jums uznāks miegs, un tad zem k|avas būs gulta. Negulstieties tajā, cērt pa to, tad redzēsi, kas notiks!

To visu noklausījies, Ivans pateica paldies vecenītes sunītim, ņēma pūķa zirgu un kopā ar abiem spēkavīriem jāja mājup. Jāja, jāja, visiem sagribējās dzert, un te patiešām pa labi roki radās avots. Abi spēkavīri grasījās padzerties.

— Nē, pagaidiet, — Ivans saka, — papriekš paskatīšos.

Kā nu viņš sita avotā ar vāli, tā asinis uzšļāca ar straumi — pūķa māsa bija pārvērtusies par avotu. Jāja tālāk, un Ivans sakapāja vēl divas pūķa māsas, kas bija pārvērtušās par ēdienu un par gultu. Bet tad, pavērušies atpakaļ, viņi ierauga — gar apvārsni kāpj augšup melna tūce. Ieskatās labāk un redz — tur viņiem dzenas pakal vecā pūķiene. Viena lūpa tai padebešos, bet otra velkas gar pašu zemi.

Zemniekdēls Ivans nu saka:

— Ek, brāļi, stāsimies tagad visi trīs pretim, jo viens es viņu neuzveikšu.

Bet abi spēkavīri tā nobijušies, ka ir nedomā cīnīties, metas tikai mukt. Ivans redz, ka viens te nekā neizdarīs. «Nu man gals klāt,» viņš domā. Bet tad viņam ienāk prātā, ka tepat netālu, aiz kalniem, aiz mežiem, ir liela kalve. Viņš iecirta zirgam piešus un aujoja, cik jaudas, uz kalvi, bet abi spēkavīri arī pakaļ — kur tad citur šie lai liekas.

Pieauļo visi pie kalves.

— Veriet vaļā!

Kalēji atvēra divpadsmit dzelžu durvis, viņi visi trīs ieskrēja iekšā, un durvis pašas aizdarījās. Bet pūķiene apsēdās kalves priekšā un nu tik ņēmās ar ugunīgu mēli laizīt durvis.

Zemniekdēls Ivans redz, ka nav vairs nekādi joki, un lūdz. kalējus:

— Ātri jo ātri izkaliet arklu — tik lielu kā līdz kalves griestiem — un tādas pašas lielas knaibles.

Kalēji tūdaļ ķērās pie darba, bet pūķiene arī izlaizīja durvis cauras citu pēc citas. Vairs tikai trejas durvis palikušas, taču tad jau kalēji arī bija pabeiguši arklu un knaibles.

Pūķiene izlaizīja cauras pēdējās durvis, iebāza galvu iekšā, un tad Ivans ar nokaitētām knaiblēm saspieda pūķienei lūpu, iejūdza viņu arklā, izdzina laukā un nu tik ņēmās ar pūķieni art zemi, apvērsdams velēnu krietnas mājas lielumā. Ik pa laiciņam viņš uzšauj tik pūķienei un saspiež tai lūpu ar nokaitētajām knaiblēm. Ara, ara, līdz pūķiene pārsprāga.

Tad Ivans iemeta pūķieni jūrā, savu zirgu palaida ganīties, bet abus spēkavīrus aizdzina mājā.

— Ejiet, baijuļi, — viņš teica, — jūs pa kājām vien maisāties. Un vēl esot kungu kārtas!

Ivans pats aizjāja ar zirgu, ko bija atņēmis pūķim. Jāja, jāja un satika vecu vecīti. Viņš pajāja tam garām nepasveicinājis. Bet, gabaliņu pagājis, iedomāja:

— Kā tad es tā — jauns puisis būdams, vecam vīram goda neparādīju. Jāgriežas atpakaļ, jāpadod labdiena.

Ivans griezās atpakaļ.

— Labdien, vecotēv, — viņš teica, — piedodiet, ka pajāju garām, jums godu neparādīdams, neapsveicinādams.

— Kā tad, — vecītis atbild, — veciem ļaudīm nekad neej garām tapat, allažiņ padod labdienu. Tu tagad jāsi tālāk, un tev pretim gadīsies tāds greizs vecis ar koka kāju, tas tev teiks: «Nu, brašuli, tev gan ir krietns zirgs, bet mani tu tikpat nenoskriesi.» Tu neielaidies, neej ar veci skrieties. Bet varbūt tev pa ceļam vēl kāds gadīsies, tad to tu pieņem, neatsakies.

Jāja Ivans tālāk. Redz — pretim klibo tāds neglīts vecis ar koka kāju.

— Nu, brašuli, — vecis saka, — ir gan tev zirgs! Bet lai es kāds vārgulis, tu mani tikpat nenoskriesi!

— Ja ne, ne, skrieties jau ar tevi neiešu.

Bet, tikko zemniekdēls Ivans tā bija pateicis, tā vecais vārgulis savu koka kāju iemetināja kāpslī, nez ar kādu asu bultu izsita Ivanu no segliem un pats aizjoņoja zirgā. Zemniekdēls Ivans ne apskatīties nepatapa. Bet vecis nebija neviens cits kā pūķu valdnieks — divpadsmitgalvja tēvs.

Zemniekdēls Ivans noskaitās.

— To es tev nepiedošu, — viņš saka, — es tevi, sasodīto, atradīšu, arī kājām iedams!

Viņš ņēma vāli rokā un devās uz priekšu. Taču iedams nomanīja, ka pūķu valdnieka bultas cirstā brūce sāk uztūkt, tūkums top lielāks un lielāks un jau viņam zūd spēki.

«Nu gan ir bēda!» zemniekdēls Ivans domā. «Vecais pūķis mani laikam ar saindētu bultu ievainojis.»

Vēl gabaliņu nogājis, Ivans pavisam pagura.

«Nu es vairs pūķu valdnieku neuzveikšu,» viņš sacīja pats sev, «tagad viņš mani ar vienu pirkstu nogāzīs zemē…»

Tā nu iet zemniekdēls Ivans skumdams un bēdādamies, un pretim nāk vecītis ar bārdu, kas sniedzas līdz zemei. Abi sasveicinājās, apvaicājās viens otram, kas kurais esot un kurp iedams. Vecītis tad saka:

— Iešu tev līdzi.

— Kas tad jūs tāds esat?

— Esmu Tas, kurš spēj no suņiem pasargāt.

Zemniekdēls Ivans izbrīnījies paraustīja plecus, bet, atcerējies sirmā vecīša padomu, nekā pretim nebilda.

Abiem ejot tālāk, parādījās ceļā vēl kāds vecītis un arī pievienojās gājējiem.

— Esmu Sals, — šis vecītis sacīja.

Gāja visi tālāk. Satika trešo vecīti. Apvaicājās, kas šis tāds esot un kurp ejot. Šis atteica:

— Esmu Tas, kurš jūru nopļauj un kaudzē sakrauj.

— Tad nāc tu ari mums līdzi!

Pēc tam viņi satika ceturto — To, kurš ēd un nevar pieēsties. Tad nāca piektais, Tas, kurš dzer un nevar atdzerties. Sestais, Tas, kurš skrien un skrien, un nepiekūst. Septītais, Tas, kurš trāpa ar pātagu divdesmit verstu tālumā. Astotais, Tas, kurš redz divdesmit verstu tālu.

Nu visi pulkā iet pie pūķu valdnieka uz viņa valsti. Pūķu valdnieks, to redzēdams, brīnās: citkārt neviens viņa valsts robežās ne tuvu nebija rādījies, bet te — ienākuši jau viņa zemē. Viņš pavēlēja ienācējiem uzrīdīt septiņus tūkstošus neganti niknu suņu, kam ikvienam bija pa divi galvām.

Joņo suņi kā melnais padebess.

— Neko darīt, brāļi, — zemniekdēls Ivans saka, — suņi mūs saplosīs, es esmu vārgs, tik tikko kājas velku, nespēju ar tiem cīnīties.

— Vēl tak esmu es — Tas, kurš spēj no suņiem pasargāt, — sacīja pirmais vecītis. Un kā likās suņiem pretim, tā visus apsita un sakrāva čupā. Pūķu valdnieks redz — suņi nekā nav līdzējuši, nāk vesels pulks vīru pa viņa valsti. Atnāk līdz viņa mājai, ienāk pagalmā, pār kuru liecas milzīga dzelzu velve, un tad — žvīks! — šī velve noslīga pār ienācējiem. Zemniekdēls Ivans līdz ar biedriem nu bija ieslēgts it kā plašā dzelzs istabā. Tad pūķu valdnieks lika saviem kalpiem kurināt pie sienām uguni tā, lai ieslēgtie izceptu. Kalpi sakrāva pie sienām kaudžu kaudzēm malku un nu tik kurināja tavu kurināšanu. Bet vecītis Sals kā ņēmās saldēt, tā dzelzu sienas pat apsarmoja. Pūķu valdnieka kalpi sasvilināja visu malkas kalnu, un valdnieks tiem sacīja:

— Taisiet nu vaļā, ņemiet lāpstas un izrausiet sārņus, kas palikuši no mana ienaidnieka — no zemniekdēla Ivana kauliem.

Kalpi attaisīja velvi, un paskat — iekšā visi dzīvi, bet Ivans saka:

— Kāpēc tad tu, valdniek, esi tik nelaipns — iebāzi mūs tik saltā istabā, ka teju pat nosalām.

— Vienalga, — pūķu valdnieks atteic, — tūliņ es nocirtīšu tev galvu, jo zinu, ka esi saindēts un nevarēsi man pretim turēties.

Bet sevī viņš domā: «Nogalēt viņu vēl paspēšu, tagad labāk vēl krietni pamocīšu,» — un saka:

— Došu jums uzdevumu, ja to izpildīsiet, atlaidīšu dzīvus, ja neizpildīsiet, visiem nocirtīšu galvu: pa vienu nakti nopļaujiet jūru un salieciet gabanās. Ja to neizdarīsiet, tad…

Pūķu valdnieks apgulās, bet Tas, kurš spēja jūru nopļaut, pa nakti to nopļāva un salika gabanās. No rīta pūķu valdnieks pamostas un redz — nekur vairs nav ne pilītes ūdens. «Hm,» viņš prāto, «kas tad tie par jokiem?» Tad dod otru uzdevumu:

— Cik vien man ir lopu, no tiem visiem pagatavošu pusdienu; ja jūs visu apēdīsiet, tad paliksiet dzīvi, ja ne, tad nocirtīšu galvu.

Zemniekdēls Ivans to vien tik domā: «Kaut drīzāk, kaut nu drīzāk vaina sadzītu, tad es viņam parādīšu, kā mūs spīdzināt.»

Bet pūķu valdniekam bija gūstekne — brīnumdaiļa meiča. Viņa nu sāka Ivanu ārstēt, jo zināja visādas zāles. Pūķu valdnieks tikmēr pievārīja katlu katlus, pagalmā tiem vairs ne vietas nebija; ar dzērieniem pielēja tūkstošiem mucu. Sasēdās Ivans ar biedriem pie galda. Nebija vēl par lāgu nevienu vērsi noēduši, jau zemniekdēls Ivans bēdājas: «Mēs jau ne trijos gados to visu nenoēdīsim.» Bet tad atcerējās, ka ir taču viens vecītis, Tas, kas ēd un nevar pieēsties, un otrs vecītis, Tas, kas dzer un nevar atdzerties. Abi likās klāt ēdieniem un dzērieniem un vēl sūrojās, ka par maz esot, šie vēl būtu ēduši un dzēruši.

Pūķu valdnieks, redzēdams, ka nekā nevar šiem padarīt, jau taisījās visus nogalēt, taču nolēma vēl pamocīt.

— Kurš rīt ātrāk atnesīs no jūras ūdeni — mana meita ātrskrējēja vai jūs? — pūķu valdnieks vaicā. — Ja jūs, tad paliksiet dzīvi, ja ne, tad…

Bet Ivans tikai domā: «Kaut drīzāk, kaut nu drīzāk mana vaina sadzītu…» Gūstekne viņu drošina:

— Nebēdā, drīz sadzīs.

Pagāja nakts. Pūķa meita — ātrskrējēja ar mazu gaismiņu apāva septiņjūdžu kurpes, uzlika burvju cepuri, kas viņu padarīja neredzamu, paķēra spaini un steidzās uz jūru. Meita joņo, bet šie visi sēd un prāto: kuram nu jāskrien pēc ūdens. Atcerējās, ka ir taču Tas, kurš skrien un skrien, un nepiekūst. Tas aizskrēja, iesmēla ūdeni un atpakaļceļā jau tika priekšā pūķu valdnieka meitai, bet tā nokaisīja viņam zem kājām miega pulveri, viņš nokrita un aizmiga turpat līdzās spainim.

Zemniekdēls Ivans un viņa ceļabiedri skatās, ka pūķu valdnieka meita jau tuvu, bet viņu biedrs, Tas, kurš skrien un skrien, un nepiekūst, vēl nav redzams. Tad Tas, kurš ar pātagu trāpa divdesmit verstu tālumā, atritināja savu pātagu un kā vilka gulētājam, tā šis uz vietas trūkās augšā, paķēra spaini un atnesa ūdeni ātrāk nekā pūķu valdnieka meita.

Nu pūķu valdnieks saprot, ka šiem vīriem neviens darbs nav par grūtu, izrāva zobenu un pavēlēja Ivanu un viņa biedrus stiept uz dzelzs klonu. Ved kalpi Ivanu prom, bet gūstekne viņam saka:

— Nu jau tava vaina ir sadzijusi.

Izveda kalpi Ivanu uz dzelzs klona. Jau pūķu valdnieks paceļ zobenu cirst Ivanam galvu nost, bet Ivans kā grāba pūķu valdnieku, tā uzsvieda viņu uz pils dzelzu torņa smailes, tur viņam arī gals pienāca. Tad Ivans paņēma zirgu, ko pūķu valdnieks viņam ar viltību bija nozadzis, sagūstītā jaunava arī posās viņam līdzi, bet viņa ceļabiedri — vecīši sacīja:

— Esam tev, zemniekdēl Ivan, izlīdzējuši, tagad iesim savu ceļu — citiem labiem ļaudīm līdzēt.

Vecīši nomutēja Ivanu un aizgāja.

Zemniekdēls Ivans pārjāja savā valstī un, radis allaž turēt solījumu, atdeva caram zirgu, kas kvēlojošas ogles ēd, liesmas dzer, kad skrien, tad divpadsmit verstu visapkārt zeme dun un ozoliem lapas birst. Bet tobrīd caram blakus stāvēja tie paši divi augstas kārtas spēkavīri, ko cars bija sūtījis Ivanam līdzi. Tie, ieraudzījuši jaunavu, ko Ivans bija atbrīvojis no pūķu valdnieka gūsta, tūliņ sāka caru kūdīt:

— Tas nekur neder, ka Ivans, prasta zemnieka dēls, precētu tādu daiļavu, kas var būt par sievu tikai augstas kārtas spēkavīram!

— Tiesa gan, tas ir vārds vietā! — cars atzīst un saka Ivanam:

— Tu, Ivan, esi zemnieka dēls, tāpēc nepiederas tev atdot tādu daiļavu, viņa var būt sieva tikai augstas kārtas spēkavīram.

Zemniekdēls Ivans nobālēja un teica:

— Es viņu atbrīvoju no gūsta, viņa mani mīl, un es mīlu viņu un nevienam neatdošu!

— Atdosi gan! — cars atcērt.

Tad Ivans aizsvilies saka caram:

— Tu solīji dot man par algu, ko vien gribēšu un nekad nekādi nedarīt man pāri! Es nogalēju trīs milzeņus pūķus un viņu māsas, veco pūķieni ietriecu jūrā, pūķu valdnieku aizsūtīju uz viņu pasauli — un, ja tu par maniem labajiem darbiem atlīdzināsi, lauzdams savu vārdu, tad es tevi un visu tavu dzimumu iznīcināšu ar vienu vēzienu!

Kā nu Ivans atvēzēja savu vāli, tā koki noliecās līdz zemei un visa cara pils nodrebēja. Tad gan cars nobijās un ne vārda vairs nebilda. Zemniekdēls Ivans apprecēja dai|avu, un viņi dzīvoja laimīgi.

Bet Ivans nekad vairs neticēja ne cara, ne augstmaņu dotam vārdam.

Par septiņiem brāļiem kraukļiem un viņu māsu

Dzīvoja reiz kāds vīrs un sieva, un viņiem bija septiņi dēli, bet tie nedzīvoja saticīgi, allaž naidojās un plūcās cits ar citu. Tāpēc māte uz dēliem dusmojās.

Kādudien tēvs bija aizbraucis uz mežu malkā, bet māte, ar zēniem palikusi mājā, par kaut ko tā saskaitās uz viņiem, ka, neatrazdama vārdus, kādiem tos izbārt, dusmās uzsauca: kaut viņi par kraukļiem pārvērstos. Taču māte par lāgu nebija vēl paguvusi to izteikt, kad zēni jau bija kļuvuši par kraukļiem un pagaisa kaut kur tālu mežā. Mežā atradās kāda tukša mājiņa, kurā brāļi apmetās; un notika tā, ka, būdami tajā mājiņā, viņi vārēja atkal kļūt par cilvēkiem. Tā nu viņi tur apmetās un sāka visi kopā saimniekot.

Brāļu vidū viens bija tāds gudrinieks, ka izgatavoja visiem šautenes, un viņi gāja medībās, šāva visādus putnus un zvērus, tā tikdami pie gaļas, bet maizi nopelnīja. Paši pagatavoja darba rīkus, kādi vien bija vajadzīgi.

Kad dēli bija aizlidojuši no mājas, māte raudāja ilgi un rūgti.

Drīz pēc tam viņai piedzima meitiņa. Kopš dēli bija pametuši tēvu un māti, bija aizritējuši trīspadsmit gadi. Meitenīte bija paaugusies un gāja ganos. Bet tur citi bērni viņu ķircināja, saukādami par krauklenīti, tāpēc ka viņas brāļi bija pārvērtušies par kraukļiem.

Meitene aizsvieda gana rīksti un devās pasaulē meklēt brāļus. Pa mežu iedama, viņa aizmaldījās tik tālu, ka neprata vairs tikt atpakaļ, un, tā klīzdama, nokļuva pie kādas mājiņas, kur mita Meness māmuļa.

— No kurienes tu, bērniņ, nākdama? Paliec dzīvot te! — Mēness māmuļa meiteni aicināja.

— Nevaru te palikt, jo eju meklēt brāļus! — meitene atbildēja.

— Es gan nezinu, kur atrodami tavi brāļi, — Mēness māmuļa sacīja. — Pārnāks mans dēls, pavaicāšu, kādā malā viņi mīt.

Pārnāca Mēness, māte pavaicāja viņam, bet viņš atbildēja:

— Neesmu vēl tur bijis, taču man šķiet, ka viņi atrodami tajā malā, kur Saule rotājas!

Otrā dienā Mēness māmuļa paēdināja meiteni un lika dēlam to pavadīt pie Saules. Meitene iegāja Saulītes namā; arī tur sēdēja veca māmiņa — Saulītes māte.

— Kur tad tu iedama, bērniņ manu? — māmiņa vaicāja meitenei.

— Eju pa pasauli meklēt brāļus, ko mana māte nolādēja, tāpēc viņi kļuva par kraukļiem un aizlidoja! — meitene izstāstīja.

— Nekā neesmu par to dzirdējusi, var būt, ka Saule to zinās, — Saules māte sacīja.

Pārnāca mājās Saule, māte apvaicājās tai par brāļiem kraukļiem.

— Nē, nezinu gan! — Saulīte sacīja. — To malu droši vien man nekad nav gadījies sildīt.

Saulītes māmiņa meiteni paēdināja un lika, lai Saule viņu pavadot pie Vēja mātes. Arī Vēja māte atnākušo meiteni pamieloja un apjautājās, kurp viņa iedama.

— Eju brā]us meklēt, — meitene pastāstīja.

Vēja māte tāpat nekā nebija par viņas brāļiem dzirdējusi un, kad mājās pārnāca dēls, vaicāja, vai šis nezinot, kādā malā dzīvojot septiņi brā|i, kas pārvērtušies par kraukļiem.

— Zinu gan, — Vējš sacīja. — Jo mani izmērcēja lietus, es noāvos un kājautus pakāru žāvēties pie ieres šo brāļu istabā, bet pats, āre, atskrēju mājās atpūsties.

— Te atnākusi kāda meitene, kas viņus sauc par saviem brāļiem. Rīt tu viņu pie tiem aizvedīsi! — Vēja māte izrīkoja dēlu.

Otrā rītā, kad meitene bija piecēlusies, Vēja māte viņu pamieloja, un tad Vējš cēla viņu plecos un aiznesa uz mājiņu, kur mitinājās brāļi. Brāļu tobrīd nebija mājā, droši vien aizgājuši uz mežu medībās. Vējš meiteni atstāja tepat, pats savāca savus kājautus un aizgāja dauzīties pa pasauli.

Ap dienasvidu pārradās brāli. Pats jaunākais, kurš todien bija vārījis pusdienu, izvilka no krāsns ēdienu un pamanīja, ka no tā kāds ir ņēmis.

— Ūja, brālīši, šķiet, kāds ir mielojies ar mūsu pusdienām, — viņš sacīja.

— Kas gan te varēja mieloties? — citi brāji neticēja. — Cik gadu jau te dzīvojam, bet neesam manījuši neviena cilvēka!

Brāļi paēda un atkal devās projām. Tikai otrais brālis palika mājā vārīt vakariņas, jo viņi bija tā pasākuši, ka jau pēcpusdienā pagatavoja ēdienu vakariņām. Visu izdarījis, arī mājās palikušais aizgāja uz mežu pie citiem. Kolīdz viņš bija no istabas ārā, tā meitene, kas bija paslēpusies zem visjaunākā brāļa gultas, izlīda no pagultes, paēda no pagatavotajām vakariņām un atkal noslēpās, tikai tagad zem otra, vecākā, brāļa gultas. Kad brāli bija sanākuši vakariņās, tad arī otrais brālis, kas bija vakariņas gatavojis, teica, ka ēdienu kāds esot aizticis.

— Kāds atkal ir te ēdis!

— Nieki! Tev tikai tā liekas, — trešais brālis neticēja.

Paēduši brāli likās gulēt. Un viens redzēja sapni, it kā māsa būtu atnākusi ciemos. No rīta uzcēlušies, brāli sāka cits citam stāstīt, ko sapnī redzējuši, un šis arī pastāstīja savu sapni.

Izvārījuši brokastis un pusdienu un pabrokastojuši, viņi aizgāja darbā. Meitene izlīda no slēptuves, ieēda no visa pa drusciņai un paslēpās atkal, tikai šoreiz zem trešā brāļa gultas. Pusdienlaikā brā|i sanāca paēst.

— Brāļi, ēdiena atkal ir mazāk, nekā bija! Radās, ka, nudien, kāds pa drusciņai no tā iebauda, — sacīja trešais brālis, kas šodien bija vārījis pusdienu.

— Kas gan lai aiztiktu mūsu ēdienu, dzīvojam taču še cik gadu un pa visu šo laiku neesam te manījuši ne dzīvas dvēseles! — citi brāļi sauca visi vienā balsī. Pusdienu ieturējuši, viņi devās atkal uz mežu. Ceturtais brālis palika gatavot vakariņas un, to padarījis, arī aizgāja pie citiem.

Vakariņu laikā visi atkal pulcējās pie galda un redzēja, ka ēdiena ir mazāk, nekā bija pagatavots. Vakariņas ēzdami, viņi runājās.

— Brīnums gan! Jau vairāk reižu kāds piedalās mūsu brokastīs, pusdienās, vakariņās. Mājā, nudien, kāds ir! Pameklēsim!

Brāļi apskatīja istabā visus kaktus, tad paskatījās arī zem gultām. Zem trešā brāļa gultas atrada meiteni.

— Lien laukā, meitenīt! Ko tu te meklē? — brāļi taujāja.

— Meklēju brāļus, kam māte dusmās novēlēja kļūt par kraukļiem un tā ari notika. Tēvs man to pastāstīja, bet viņa paša gan todien mājā nebija, viņš bija aizbraucis uz mežu malkā, — meitene sāka brāļiem stāstīt.

— Vai sen gadījās mātei tā nolādēt bērnus, ka viņa tos visus zaudēja? — brāļi vaicāja.

— Ja jau tavi brāļi pārvērtušies par kraukļiem, kāpēc tad tu arī pameti tēvu? — viens viņai pārmeta.

— Kad izdzinu vēršus ganos, citi bērni mani tītināja, saukādami par krauklenīti!

Nu brāļi droši zināja, ka meitene stāsta taisnību un patiesi ir viņu māsa.

— Paliec dzīvot pie mums, — viņi aicināja, — varēsi vārīt mums ēdienu, bet mēs visi reizē varēsim iet medībās.

Meitene palika. Brāļi mīlēja māsu, turēja viņu godā, tērpa skaistās drānās, kādas piederas jaunai, daijai meitenei. Tā viņi visi dzīvoja trīs gadus. Bet tad tajā mežā atgadījās nelaime.

Reiz brāli nošāva stirnu, kas patiesībā bija nevis stirna, bet gan raganas meita. Un ragana tad noņēmās visiem atriebties. Reiz, kad meitene bija viena pati mājā, tur atnāca ļaunā ragana, paņēmusi līdzi koraļļu virteni, aiz loga stāvēdama, parādīja rotu meitenei un sacīja:

— Meitiņ, varbūt tu nopirksi šos kora]|us?

— Labi, nopirkšu, — meitene bija ar mieru.

Viņa iedeva raganai naudu, ragana to paņēma un devās projām. Meitene aplika koraļļu virteni ap kaklu, un virtene viņu tūdaļ nožņaudza.

Sanākuši pusdienās, brā|i ieraudzīja māsu nekustīgi guļam zemē. Šo to par ārstniecību sajēgdami, viņi tūliņ raudzīja māsai līdzēt: pamanījuši koraļļu virteni, to pārrāva. Meitene pamazām sāka elpot, brāli ņēmās berzēt viņas ķermeni un izglāba gan māsas dzīvību. Kad viņa bija atguvusies, brāli pieteica, lai viņa nekad nevienam nerādoties.

Tā nu meitene saimniekoja atkal pa māju kā iepriekš. Pagāja pusgads, tad ļaunā ragana ieradās atkal, atnesdama līdzi skaistu ābolu, un sacīja:

— Meitiņ, varbūt tev gribas ābola, še, ņem!

Meitene atkal deva raganai naudu par ābolu. Tad viņa nokoda kumosu un aizrijās ar to, nokrita uz grīdas, un tikai pēc retajiem elpas vilcieniem bija nomanāms, ka viņa vēl dzīva.

Pārnāca brāļi mājā un sāka raudzīt, kas māsai atkal noticis. Taču viņi nespēja izdibināt, kas tai šoreiz vainas. Viņiem bija māsas gauži žēl, bet ko varēja līdzēt? Viņi izcirta no kristāla zārku, ieguldīja tajā māsu, taču neapglabāja vis zemē, pakāra zārku sudraba ķēdītēs mežā starp diviem kokiem kā šūpuli, bet paši aiz bēdām un žēlabām nomira.

Kāds karaļdēls, kas nebija vēl precējies, kopā ar savu kalpu bija aizgājis tajā mežā medīt un apmaldījies. Abi klīda pa mežu vai trīs mēnešus, pa visu to laiku nesastapuši nevienas dzīvas dvēseles. Reiz viņi nejauši nokļuva tajā pusē, kur starp kokiem karājās kristāla zārks, un netālu no tā apmetās pārlaist nakti. Naktī karaļdēls pamanīja starp kokiem tādu kā mirdzumu un sauca kalpu:

— Iesim paskatīsimies, kas tur tā mirgo!

Aizgāja abi un atrada tur karājamies kristāla zārku, atvēra to un ieraudzīja zārkā guļam brīnumdaiļu mirušu meiteni. Viņi sāka klausīties, vai tā varbūt vēl elpo, un atklāja, ka meitene vēl ir dzīva, jo tai zem pleciem bija jūtams siltums.

Karaļdēls lika, lai kalps atraisa no kokiem ķēdītes un nolaiž, zārku zemē. Kolīdz kalps atraisīja vienu ķēdīti, tā ķēdītes gals pēkšņi izslīdēja viņam no pirkstiem un zārks nokrita, tik stipri atsizdamies pret zemi, ka meitenei ābola kumoss izlēca no rīkles. Viņa piecēlās un pastāstīja saviem glābējiem, kas ar viņu bija noticis. Tad karaļdēls ar kalpu apglabāja brāļus, kas tepat netālu gulēja, un visi trīs devās ārā no meža turpu, kur dzīvoja karaļdēls.

Drīz pēc tam karaļdēls apprecēja meiteni. Bet viņam bija pamāte, kas viņu nikni ienīda. Reiz viņa teica savam vīram karalim:

— Vai tu ari redzi, ko tavs dēls dara? Sameklējis nez kādu ubadzi un apprecējis! Vai tad var pieļaut, ka viņa mājo mūsu pilī?

Pamātei neganti gribējās vedeklu pazudināt, taču tas viņai nekādi neizdevās, jo karaļdēls sievu sirsnīgi mīlēja un sargāja kā savu acuraugu.

— Ja tavs dēls nav ar mieru sievu nomaitāt, tad nogalē viņus abus! — pamāte uzstāja karalim. — Liec viņus pakārt vai nošaut. Ja nedarīsi tā, tad neesmu vairs tev sieva, tu neesi man vīrs.

Neko darīt, karalim vajadzēja vien piekāpties.

— Klausies, dēls! Ja neaizvedīsi savu sievu atpakaļ turpat, no kurienes atvedi, ja nenogalēsi viņu, turklāt neatnesīsi man viņas sirdi, acis un abas rokas, tad man vajadzēs nogalināt tevi pašu! — karalis sacīja dēlam.

Princis bija paklausīgs dēls, viņš lēja rūgtas asaras, bet aizveda sievu uz meža malu. Līdzi aizskrēja arī karaļa suns. Princis suni nošāva. Tad izņēma tam sirdi un acis, taču nezināja, kur dabūt rokas, lai nebūtu tās jānocērt sievai. Bet sieva teica:

— Ja liktenis man lēmis tādas ciešanas, tad cērt vien man rokas nost, jo citādi tev pašam jāiet bojā!

Kad princis cirta sievai rokas nost, abi rūgti raudāja, žēl abiem bija skaisto, balto roku, bet ko varēja darīt?

Izdarījis šo darbu, princis gāja mājup, nesdams līdzi rokas, acis un sirdi, lai parādītu tēvam un pamātei, ka ir nogalinājis mīļoto sievu. Bet tā, nabadzīte, raudādama devās dziļāk mežā. Kā lai nu dzīvo pasaulē, ja nav roku, lai pat maizes kumosu mutē iebāztu?

Tā klīzdama, viņa nonāca pie kādas upītes, noliecās un padzērās, tad atgulās atpūsties. Ar audekla strēmeli aptītais rokas stumbenis nejauši ieslīdēja ūdenī — un tai pašā mirklī roka bija ataugusi. To redzēdama, viņa iemērca ūdenī arī otras rokas stumbeni, un nu viņai bija atkal ataugušas abas rokas. «Tagad došos uz mājiņu, kur senāk dzīvoju ar brāļiem, un apmetīšos tur,» viņa nolēma.

Tā nu jaunā sieva dzīvoja un bēdājās, ko iesāks, kad piedzims bērniņš, jo viņa gaidīja bērniņu. Droši vien abiem būs jāaiziet postā!

Pienāca laiks, un viņai piedzima divi zēni. Un cik skaisti bija abi dēli! Vienam bija uz pieres saules zīme, otram — mēness zīme.

Pagāja atkal kāds laiks, un nomira vecais karalis, nomira arī pamāte. Palika tikai princis, un tas nu sāka valdīt. Bet bez sievas viņam valdīšana nedarīja nekāda prieka. «Ja vien zinātu, kur sieva tagad ir,» valdnieks domāja, «tad vestu viņu šurp, kaut arī nabadzītei nav roku; ēdinātu viņu savām rokām, jo pats taču viņai rokas nocirtu.»

— Iesim meklēt manu sievu! — jaunais valdnieks reiz teica kalpam.

Abi devās mežā. Meklēdami viņi nokļuva turpat, kur princis reiz bija atradis meiteni kristāla zārkā. Tobrīd nāca jau virsū vakars. Valdnieks atcerējās, ka «netālu ir mājiņa, kurā reiz bija mituši septiņi brāļi kraukļi, un kopā ar kalpu gāja turp. Tagag mājiņā dzīvoja kāda sieva ar diviem zēniem. Sieva paklāja guļvietu karalim uz guļamās lāvas, bet kalpam — uz grīdas, pati apgulās uz sola un abus bērnus apguldīja uz mūrīša, jo bērnus viņa allaž guldināja atsevišķā guļvietā. Istabā augu nakti dega svece.

Jaunajam karalim uz lāviņas bija varen laba gulēšana, to ties kalpam uz cietās grīdas miegs lāgā nenāca, viņš bieži modās augšā. Aizmigušajam karalim viena roka bija nejauši noslīdējusi pār lāvas malu lejup. Te viens no zēniem nez kāpēc sāka raudāt un saukt māti, bet viņa it kā pati sevī noteica:

— Neraudi, dēliņ, tūliņ aiziešu pie tevis! Papriekš jāieceļ gultā tēva noslīdējusī roka.

Kalps šos vārdus dzirdēja.

No rīta saimniece žigli piecēlās, lai pagatavotu viesiem brokastu. Karalis un kalps uzcēlās, paēda un tad devās atkal mežā. Viņi atgriezās tai pašā vietā, kur vakar jau bijuši. Te karalis ierunājās:

— Ai, cik grūti dzīvot pasaulē! Zini, ja es atrastu savu sievu, tad gan sirds tūdaļ kļūtu vieglāka un priecīgāka!

— Bet vai jūs viņu pazītu, ja ieraudzītu? — kalps vaicāja.

— Pazītu! — karalis atteica. — Raugi, tā saimniece, kuras mājā pārnakšņojām, arī pēc vaiga viņu drusku atgādina, tikai manai sievai nav roku.

— Bet kāpēc tad tobrīd, kad jums guļot roka bija nokārusies lejup, viņa sacīja dēlam: «Neraudi, dēliņ, tēva roka jāiece) atpakaļ gultā»?

— Tad zini ko? — karalis priecīgs sacīja. — Pasēdēsim tepat un vakarā iesim atkal pie viņas pārnakšņot!

Saimniece bija gauži noskumusi, ka negaidītais viesis, ko viņa ar lielu prieku bija uzņēmusi savā mājā, viņu nebija pazinis, aizgājis atkal mežā un droši vien nekad vairs neatgriezīsies, lai kaut vai apvaicātos, kas viņa tāda ir un no kurienes te ieradusies. Uz visiem laikiem viņa bija zaudējusi cerību atkal ieraudzīt mīļoto vīru, bez kura dzīve bija vientuļa un sērdienīga.

Bet pienāca vakars, un karalis ar kalpu ieradās atkal. Saimniece viņus apguldīja tāpat kā iepriekšējā vakarā. Aiz prieka viņa vai trīcēja. Sirds vēstīja ko labu… Drīz vien karalis tīšuprāt nokāra roku lejup. Saimniece piegāja, saņēma viņa roku un nolika gultā. Te karalis viņu apskāva, pieglauda klāt un miji vaicāja:

— Ko tu, saimniec, tā rūpējies par mani?

— Tu taču esi mans virs, kas nocirta man rokas! — viga tūdaļ atbildēja, priecādamās, ka ir par to vaicāta.

— Bet saki, sirdsmīļā, — kā tad ir gadījies, ka tev atkal ir rokas? — karalis izbrīnījies taujāja.

— Dabūju tās kādā upītē, pie kuras noliecos padzerties, — sieva stāstīja.

— Un bērni?

— Tie taču ir mūsu bērni — dvīņi!

Nu karalis atzina viņu par savu karalieni. Viņi devās mājup, nozvērējušies nemūžam nešķirties.

Kā puisis meklēja pazemes princesi

Reiz kāds nabaga vīrs atnāca pie valdnieka lūgt palīdzību.

— Cik tev ir bērnu? — valdnieks vaicāja.

— Bija septiņi, bet visi nomira badā. Astotajam drīz jānāk pasaulē.

— Ja tas būs man līdzīgs, tad ņemšu to pie sevis, kad kļūs astoņpadsmit gadu vecs.

Vīrs sadrūmis gāja mājup.

Drīz vien viņa sievai piedzima zēns. Vīrs cerēja, ka būs viņam kaut vecumdienās palīgs. Bet, kad dēls kļuva astoņpadsmit gadu vecs, valdnieks atbrauca tam pakaļ. Viņš palūkojās uz nabaga jaunekli — tas nepavisam nebija viņam līdzīgs, taču skaists kā saule. Un valdnieks paņēma jaunekli līdzi. Tēvs nekā pretim nebilda, spriezdams tā: ja dēlam klāsies labi, viņš atcerēsies arī tēvu un māti.

Bet pa ceļam valdniekam ienāca prātā jaunekli pamest. Un viņš aizveda to uz Nolādēto ezeru. Pie tā nespēra kāju neviens cilvēks, jo ezera viļņi ikkatru ierāva dzelmē.

— Esmu gauži izsalcis, — valdnieks sacīja jauneklim.

— Noķer ezerā zivi.

Viņš pats uzkāpa kokā, lai redzētu, kā vilnis jaunekli ierauj ezerā.

Jauneklis aizgāja līdz ezeram. Krastā viņš ieraudzīja lielu peļķi. Tā piepeši uzvirmoja, un viļņu lūpas ierunājās:

— Jaunekli, aiznes mani ezerā.

Jauneklis noņēma cepuri, smēla ar to ūdeni un nesa uz ezeru. Kad peļķe tā bija izsmelta, ezera viļņi pavērās kā īsta mute — un šī mute jautāja:

— Ko tev vajag no manis?

— Dod zivtiņu, ko valdniekam paēst.

Ūdens sāka mutuļot un izmeta krastā lielu zivi. Jauneklis to saķēra un aiznesa uz karieti.

Brauca tālāk. Bet valdniekam kā nedeva, tā nedeva miera doma, kā jaunekli pazudināt. Beidzot viņš pavēlēja jauneklim:

— Dodies uz kaimiņu valdnieka zemi un atved manam dēlam pazemes princesi.

Jauneklis palūkojās uz valdnieku kā uz pašu nelabo, taču nekā neteica, jo nezināja, ko sacīt. Viņš aizgāja pa mežu uz to pusi, uz kuru valdnieks bija rādījis. Gāja, gāja un satika zēnu ar zīlīti rokā.

— Žēl mocīt putniņu. Samaksāšu tev, tikai atlaid to brīvībā, — jauneklis sacīja, izvilkdams no kabatas vienīgo grasi, ko tēvs bija iedevis līdzi.

Zēns paņēma grasi, palaida zīlīti un aizskrēja.

Bet vecā zīlīte, pateikdamās par sava putnēna glābšanu, uzmetās jauneklim uz pleca un runāja:

— Ja tev vajadzēs mūsu palīdzības, tad tikai pasaki šos vārdus:

— Zīlīt, māsiņ,

Pār jūrām, pār gravām

Atskrien palīgā

Brālītim savam!

Jauneklis pateica putniem paldies un devās tālāk. Meža dziļumā viņš ieraudzīja lāci, kas koka dobumā kāpa medu. Ap jaunekli sāka dūkt bišu bars.

— Jaunekli, šis lācis mums nemaz neliek miera. Nosit to un ādu ņem sev, tā tev noderēs.

Jauneklim kļuva žēl čaklo bišu, viņš nosita lāci un ādu paņēma līdzi.

Tad viņš gāja atkal — dienu, divas, vēl ilgāk. Beidzot iznāca ciema ganīklā, kur čigāni bija uzcēluši savas teltis, un ieraudzīja, ka milzīgs suns krīt virsū čigānēnam. Jauneklis svieda sunim ar nūju, paņēma puišeli klēpi un aiznesa uz nometni.

Vecais čigāns, uzzinājis par notikušo, kļuva gauži priecīgs.

— Tev ir laba sirds, — viņš teica. — Ņem dāvanai šo vijoli. Ja tev vajadzēs palīga, tad patrinkšķini pirmo stīgu, un es tūdaļ būšu tev blakus.

Tā jauneklis nokļuva kaimiņu zemes galvaspilsētā. Viņš staigāja pa pilsētu tik piekusis, ka nieka vēja pūtiens gāza viņu no kājām. Nabadziņam nebija ne jausmas, kā lai atrod pazemes princesi. Gauži noskumis, viņš apsēdās uz akmens. Tad paņēma vijoli un klusītēm patrinkšķināja pirmo stīgu. Kā no zemes izaudzis, priekšā uzradās vecais čigāns.

— Kam tu, dēls, esi tik bēdīgs?

— Kā lai nebēdājos — esmu atnācis pēc pazemes princeses, bet nezinu, kur viņu lai atrodu.

Vecais čigāns deva padomu:

— Lien lāča ādā un spēlē vijoli, bet es vadāšu tevi pa pilsētas ielām apkārt.

Jauneklis darīja, kā bija teikts. Čigāns vadāja viņu gar valdnieka pili, un jauneklis — lācis spēlēja vijoli un dancoja, ka putekli vien kūpēja. To ieraudzījusi, valdniece sacīja valdniekam:

— Liec, lai lāci ieved pilī. Lai mūsu meita arī papriecājas.

Cars pasauca čigānu:

— Dod man savu lāci uz vienu dienu. Es tev samaksāšu.

Čigāns iebāza naudu kabatā un pačukstēja jauneklim:

— Liec labi vērā, kur tevi vedis.

Valdnieks aizveda jaunekli pie ezera. Krastmalā viņš nostūma sāņus lielu akmeni, un uzreiz ūdens sāka mest burbuļus un aizplūda. Parādījās kāpnes, kas veda lejup līdz zelta plāksnei. Valdnieks pacēla plāksni un kopā ar jaunekli nokāpa lejā pazemes pilī. Tur dzīvoja princese ar vienpadsmit meičām, kas visas bija princesei līdzīgas kā ūdens piles.

— Spēlē nu, — valdnieks uzsauca lācim.

Jauneklis pacēla vijoli un uzrāva deju dziesmu. Meičas tūdat laidās dejā. Kad visas citas jau bija pagurušas, princese vēl lūdza:

— Lai lācis spēlē vēl.

Tā viņa dejoja, līdz biedrenes un valdnieks aizgāja. Tad jauneklis nometa lāča ādu, un princese ieraudzīja jaunekli — daiļu kā saule. Ilgi, ilgi viņa priecājās par skaisto puisi. Tad iešuva to atkal lāča ādā, iedeva naudu, lai tas nopērkot prinča drānas, un vēl pamācīja:

— Kad nāksi mani bildināt, tad tēvs liks mums visām nostāties vienā rindā. Es būšu tā, kurai no labās acs noritēs asara. Ja mīli mani, tad saķer pie rokas un nelaid vaļā.

Valdnieks aizveda lāci un atdeva čigānam.

Otrā dienā jauneklis nopirka greznas drānas. Tad gāja bildināt princesi.

— Ja nokļūsi pazemes pilī un pazīsi manu meitu, tad došu tev viņu par sievu, — valdnieks sadja.

Jauneklis aizgāja pie ezera, atrada lielo akmeni un pastūma sāņus. Ūdens sāka burbuļot un nozuda zem zemes. Jauneklis nokāpa līdz zelta plāksnei, pacēla to un nokāpa lejā pazemes pilī.

Viņam pakaļ nokāpa arī valdnieks.

— Stājieties visas rindā! — viņš uzsauca meitenēm, saīdzis par to, ka jauneklis izdibinājis viņa noslēpumu.

Divpadsmit cita citai līdzīgas meičas nostājās rindā.

Jauneklis pamanīja, ka vienai no labās acs noritēja asara. Viņš saķēra meiču aiz rokas, bet princese izrāvās un atkal iejuka otu vidu.

Jauneklis sadrūma. Bet tad atcerējās zīlīti un nočukstēja:

— Zīļuk māsiņ.

Pār jūrām, par gravām Atskrien palīgā Brālītim savam!

Nez no kurienes atlidoja zīlīte, uzmetās viņam uz pleca un vaicāja:

— Kas tev par nelaimi, brālīt?

— Palīdzi atrast princesi.

Zīlīte nočivināja viņam pie auss:

— Es ieknābšu viņai labajā kājā, un viņa sarausies.

Jauneklis vēroja, Pēkšņi viņi pamamja. ka viena no meičām pakustināja kāju.

— Šī! — viņš iesaucās un saķēra meiču aiz rokas tā, ka viņa vairs nevarēja izrauties.

Tā viņš no pazemes pils izveda savu princesi. Valdnieks deva viņiem pāri zirgu, deva zeltu un sudrabu un atlaida doties pasaule.

— Kurp tu mani vedīsi? — princese vaicāja.

— Pie sava valdnieka.

Princese sāka raudāt,

— Negribu pie tava valdnieka, Līdz šim dzīvoju pazeme, tāpat man var klāties arī pie cita valdnieka. Ved mani kalnos. Būšu tava sieva.

Jauneklis aizveda viņu uz savu ciemu. Viņi nosvinēja kāzas un dzīvoja laimīgi kā pasakā.

Ivanko

Dzīvoja reiz te, kalnos, kāds nabaga virs, Sim virām bija viens vienīgs dēls. Tas bija vārgulīgs, jo nabaga būdā jau galdā ceļa tikai plānu putru bez gaļas. Lai dēlam tiktu vairāk, tēvs un māte atrāva no savas mutes auzu plāceņa kumosu. Paši aiz bada nomira. Sveši ļaudis viņus apbedīja, jo dēls, kaut arī drusku jau paaudzies, nespēja viņus pa godam pavadīt.

Bārenis palika viens mājā tikpat kā tuksnesi, Trīs dienas, trīs naktis viņš tur nosēdēja, nekāda glābiņa nezinādams. Kur lai paliek? Būs vien arī viņam jānomirst. Bet ārā tik jauka vasara, tik silts. Un Ivanko devās ceļā, lai tikai būtu tālāk no baismās mājas.

Viņš nonāca mežā, bet tur tāds jaukums, gaiss tik smaržīgs, tā vien kārojas to elpot labi dziļi. Tikai nekas ēdams gan nav atrodams.

Ivanko gāja, gāja un iznāca norā. Noras vidū liels nams, un nama priekšā ganās krietns aitu pūlitis, Ivanko iegāja istabā, tur uz sola sēdēja vecītis un vecenīte — abi akli. Puisis bija gauži izsalcis, bet uz plīts sarkanā katlā mutuļodama vien vārījās gaļa. Ivanko ilgi negudroja, jo tukšs vēders ir labākais padomdevējs. Viņš paķēra kaktā dakšas, iegrūda katlā un, izcēlis krietnu gaļas gabalu, palīda pagultē, lai neviens netraucētu paēst.

Pagāja kāda stunda, kā tagad mēdz sacīt, — toreiz jau pulksteņa nebija. Vecītis mudina vecenīti:

— Vadzi, ej nu paskaties, vai gaļa nebūs izvārījusies, man tā kā ēst sagribējies.

Vecenīte paņēma dakšas, izcēla gaļas gabalu un ielika bļodiņā vecītim priekšā. Tad gāja pēc otra gaļas gabala, bakstīja, bakstīja ar dakšām katlā, bet gaļas neatrada.

— Kur tad gaļa pazudusi? Skaidri atceros, ka ieliku vārīties divus gabalus.

Vecītis atteic:

— Būs varbūt nelabais aizrāvis?

Vecenīte paķēra kruķi un sāka raušņāt pagultē. Kruķis ķēra nabaga puisi. Tas nu brēc brēkdams:

— Vai, vai, nenositiet mani ar kruķi!

— Kas tad tu tāds esi? — arī vecītis pietrūkās no sola.

— Esmu labs cilvēks, — Ivanko atsaka.

— Ja jau labs cilvēks, tad labi. Tikai teic — no kurienes esi ieradies, no kādas zemes?

Puisis izstāstīja visu: kā tēvs, māte aiz bada nomiruši, kā viņš palicis viens pats būdiņā un tukšu vēderu devies meža biezoknī. Gājis pa siliem, pa vēriem, līdz iznācis pie šā nama.

Vecītis nu saka:

— Nekas, dēls. Varēsi kopt aitas. Došu tev ēst, ko vien iekārosi, un tu ganīsi aitas.

Ivanko bija gauži priecīgs. Bet vecītis vēl piesaka:

— Liec vērā, dēls, kad izdzīsi aitas sudraba norā, tad neskaties ne pa labi, ne pa kreisi. Ja paskatīsies pa labi, tad tevi apris vilks: ja paskatīsies pa kreisi — aprīs lācis.

Ivanko, labi paēdis, daudz neko neklausījās vis. Aizdzina aitas uz sudraba noru un tūdaļ pat palūkojās pa labi. Re, re, zogas viņam klāt vilks pelēcis. Bet puisis vairs nebija vis nekāds muļķis: iegrūda vilkam rīklē rungu — un vilks turpat arī izlaida garu. Ivanko novilka tam ādu un paslēpa zem melna stumbura. Tad palūkojās pa kreisi — āre, nāk lācis. Ivanko tāpat nogalēja arī lāci, novilka tam ādu un paslēpa zem melnā stumbura.

Bet tas vēl nebija viss. Aizmirsu pastāstīt — vecītis vēl bija sacījis, ka norā esot liels ezers un, ja Ivanko tajā iekāpšot, tad arī kļūšot akls. Aitu gans piegāja pie ezera un redzēja, ka tas ir gan liels, taču sekls, jo ūdens bija izšļakstījies pa sudraba noru. Bet viņā krastā auga mīkstu mīkstā zālīte, tur skaista ganība. Ivanko pagudroja un sēdās avenam mugurā. Avens, ragainis varens, pārnesa viņu pār ezeru, pakaļ pārbrida arī viss aitu pulks.

Cik te skaisti, Cik te jauki! Aitas ganās, Ivanko spēlē — viņš bija pasācis pūst stabuli. No biezokņa atlidoja divpadsmit gaisa fejas un sāka diet. Ivanko jau palicis pavisam bez elpas, bet šīs tik skubina spēlēt un spēlēt. Nemaz neļauj puisim elpu atvilkt. Ivanko pielēca kājās, trieca stabuli pret stumburu un sadauzīja gabalu gabalos.

— Nu, meičas, beigas ir manai spēlēšanai un jūsu diešanai. Stabulīte pagalam.

Bet fejas lūdzas:

— Iztaisi jaunu, iztaisi jaunu!

Ivanko padomājis atbild:

— Tad nocērtiet man to dižskābardi, kas šajā biezienā ir pats vecākais.

Gaisa fejas aizlidoja mežā, sameklēja milzīgi garu cirvi, nocirta varenu dižskābardi un atvilka to puisim.

Bet Ivanko nebija vairs nekāds vārgs puišelis. Viņš paņēma feju cirvi un ar vienu atvēzienu to ietrieca kokā tā, ka tas iešķēlās, tad sacīja:

— Nē, meičas, tā nekas neiznāks! Šim kokam miza jānoplēš ar rokām.

Fejas pieskrēja pie koka — sešas no vienas puses, sešas no otras — un iebāza pirkstus plaisā, lai noplēstu kokam mizu. Bet Ivanko lēnītēm, palēnītēm kustināja cirvi, kas bija iestrēdzis plaisā kā ķīlis. Un tad kā grāba, tā izrāva cirvi, ka nebija ko redzēt! Feju baltie pirksti palika spraugā. Meičas iebrēcās vien un sāka lūgties, lai Ivanko atbrīvojot viņas. Bet Ivanko saka:

— Atlaidīšu gan, tikai papriekš pasakiet, kur esat likušas vecīša un vecenītes acis!

Vecākā feja atbildēja:

— Ej pa saulei līdz avotam, kuram ir divas āderes. Labajā pusē ir vectēva acis, kreisajā — vecmāmuļas.

Ivanko atrada avotu, atrada arī vecīša un vecenītes acis avotā. Atnācis atpakaļ, uzsvilpa aitām un jau kāpa avenam mugurā jāt pāri ezeram. Bet fejas raud. Aitu ganam kļuva meiteņu žēl, viņš palaida tās vaļā, un tās aizlidoja, ka mežs nošalcās vien.

Puisis pārnāca mājā. Ielaida aitas kūtī, pats iegāja istabā.

— Vai, vai, dēls, tu laikam arī esi jau bez acīm. Neklausīji mani, — vecītis viņam saka.

Bet Ivanko ir tik līksms, ka smejas vien.

— Ne prātā nenāk acis zaudēt! Ij jūsējās atnesu! Bija veselības avotā, kuram divas āderes.

Vecītis un vecenīte atkal kļuva redzīgi. Aiz priekiem viņi nemaz nezināja, kā puisim pateikties.

Vecenīte sacīja:

— Posīsimies ceļā, tēvs. Gribu paskatīties uz pasaules skaistumu. Bet tev, dēliņ, atstājam visu savu mantu. Tikai liec vērā: mājā ir divpadsmit istabu, ej, kurā gribi, tikai pēdējā nevajag ne acu pamest.

Ivanko palika sētā viens. Nu viņš bija bagāts saimnieks. Tagad tu, cilvēks, vari staigāt no istabas istabā un ņemt, ko vien Iegribi! Dzīro, līksmojies!

Bet kas ir tai divpadsmitajā istabā? Ivanko nosprieda tā: «Ja nebaidījos vectētiņa lieguma, ko tad baidīšos vecmāmuļas lieguma?» Un viņš atvēra noslēpumainās istabas durvis. Tajā atradās veseli kalni zelta un sudraba, un dārgu akmeņu. Bet tas viss tikai pamirgoja un tad pārvērtās par akmeņu čupu — visa dārgumu greznība pielipa puisim. Viņa apģērbs laistījās kā saule!

— Ko tagad lai daru? — Ivanko gudroja. — Tādā greznumā tērptam nav vērts nīkt šai meža biezoknī. Turklāt vēl vienam. Jāpošas ceļā.

Viņš aizgāja pie melnā stumbura, paņēma vilka un lāča ādu un uzsedza sev virsū — vilka ādu priekšā, lāča ādu uz muguras. Un devās pasaulē.

Ilgi, ilgi gāja Ivanko pa siliem, pa vēriem. Un iznāca uz lielceļa, kas veda uz galvaspilsētu. Pretim brauca valdnieka kariete. Sargi, pamanījuši uz ceļa grozāmies tādu ērmotu zvēru apturēja zirgus, un viņu priekšnieks jau izvilka šaujamo. Bet princese palūkojās pa karietes logu, kāpēc rati apstājušies, un uzsauca:

— Vai, tādu zvēru es vēl neesmu redzējusi! No priekšas vilks, no muguras — lācis. Pag, nešaujiet! Ja jau zvērs nemūk, tad paņemsim to līdzi uz pili.

Princese līdzi ar zvēru pārbrauca mājās, un zvērs pils sētā sāka mest kūleņus, tā visus uzjautrinādams.

Valdnieks iedomāja, ka viņam pieder pļaviņa, kurā aug zīda zāle, bet labuma no tās nav nekāda: zāli jau sargājuši pulkiem karavīru, bet neviens nav manījis, kas zāli nogana. Un valdnieks sāka gudrot, vai šis ērmotais zvērs to nenosargātu.

Aizveda zvēru pļaviņā un piesēja pie veca ozola. Ozols bija gan pazems, taču varen žuburots, un tā paēnā arī auga zīda zāle.

Ivans, savās ādās satinies, bija pagalam nokarsis. Viņš atgulās mīkstajā zālītē ozola paēnā un lūkojās augšup uz zariem. Tavu jaukumu!

Te uzreiz zaros kaut kas nočabēja — un zālē novēlās putnelis. Atlidoja putneļa māte, meta lokus ap bērnu un čiepstēja, bet palīdzēt nekādi nevarēja. Kāpēc lai Ivanko nepalīdzētu? Zari bija tik zemu, ka viņš pasniedza roku un ielika putneli atpaka] ligzdā. Tad mazuļa māte iečivinājās, ka viņa gribot labu atdarīt ar labu. Tā brīdināja Ivanko: naktī šim uznākšot negants miegs. Lai uzkāpjot kokā un piesienoties pie zara, tad varbūt neaizmigšot. Pusnaktī pie ozola atlidošot divpadsmitkāju brīnumzirgi, lai paganītos zīda zālītē. Šim vajadzēšot tikai pastiept roku un saķert zirgus aiz pavadas.

Bet Ivanko, tālajos ceļos piekusis, aizmiga arī ozola zarā. Pienāca pusnakts. Ivanko gulēja tik saldā miegā, ka no viņa krākšanas vai ozols drebēja. No šīs drebēšanas pamodās putniņš un ņēmās knābāt puisim acu starpa. Tik tikko viņu uzmodināja. Un tai pašā brīdī ieradās divi brīnumzirgi. Vēl tie nebija paguvuši noliekt galvu pie zīda zāles, kad Ivanko sagrāba tos aiz pavadas.

Tie tik bija zirgi! Viens zelta, otrs dimanta. Bet Ivanko rokā tie zaudēja burvju spēku — tas viss pārgāja pie Ivanko.

No rīta princese teica kalpiem, ka pati aiziešot uz pļaviņu un aiznesīšot zvēram paēst: šai griboties atkal redzēt, kā zvērs metot kūleņus.

Atnāca princese pļaviņā, skatās — zem vecā ozola stāv brīnumdaiļš jauneklis, turēdams aiz pavadas zirgus — vienu zelta, otru dimanta.

— Ko tu te gaidi, daiļais bruņiniek?

— Bet ko tu meklē, princese? — Ivanko atjautā.

— Atnācu palūkoties, kā mans zvērs sargā zīda zāli. Atnesu tam, nabadziņam, paēst. Bet kur tad tas ir?

Puisim bija gauži pa prātam, ka princese pati atnākusi pļavā un atnesusi zvēram ēst. Un viņš atbildēja:

— Uzklausi mani, princese. Es izstāstīšu tev visu, bet tas ir liels noslēpums. Varu to atklāt tikai vienai meitenei — tai, kas būs mana sieva. Lai viņa mani nenodotu.

Princese pielēca kājās un jo sirsnīgi nomutēja puisi.

— Būšu tava sieva, ja tu mani ņemsi.

Tad Ivanko pastāstīja, ko pieredzējis: kā dzīvojis pie vecīša un vecenītes, kā ganījis aitas sudraba norā, kā nositis tur vilku un lāci, kā no gaisa fejām atdabūjis savu saimnieku acis. Bet par to, kas noticis pēcāk, princese vairs ir neklausījās — tik laimīga bija, ka sastapusi daiļo jaunekli.

Ivanko un Roze — tā sauca princesi — kāpa mugurā brīnumzirgiem: Ivanko sēdās zelta zirgā, princese — dimanta zirgā. Un abi līdzās devās uz pili. Valdnieks, ieraudzījis viņus atlidojam uz divpadsmitkājainiem brīnumzirgiem — gaisa lidoņiem, bija varen priecīgs, jo ne cerējis nebija uz tik bagātu znotu, kaut pats valdnieks būdams.

Nosvinēja kāzas. Trīs dienas, trīs naktis valdnieka pilī dzīroja un līksmojās, vēlēja jaunajam pārim laimīgiem un stipriem nodzīvot ilgu mūžu.

Tajās kāzās es viņus arī pametu. Un te pasakai ir beigas.

Stabulnieks Marko un gaisa feja

Reiz dzīvoja kāds gauži nabags puisis. Tēvs bija miris, māte vārguļoja, un viņi jau kopš mazām dienam kalpoja pie ciema saimniekiem. Ciemā puisis nemaz nedzīvoja, kā septiņu gadu vecumā bija aizvests uz kalnu ganībām, tā arī pie ganāmpulka tur vadīja ir ziemas, ir vasaras. Bet kalnos viņš bija iemācījies tā stabulēt, ka ir dzeguze viņam līdzi izkūkoja visas laužu dziesmas.

Kādudien Marko bija izdzinis aitas ganībās. Saule jauki sildīja, vējiņi šalkoja. Jaunais puisis stabulēja. Te pienāca pie viņa sirms vecītis, cepuri rokā turēdams, un nostājās puisim priekšā, Marko stabulēja atkal, un vecītis sāka locīties, Tūdaļ atlidoja divpadsmit gaisa fejas un laidās dejā. Vecītis čukstēja puisim ausī:

— Kura tev vislabāk patiks, tā būs tavējā, tikai paklausi man, Rīt šai pašā laikā atnākšu atkal. Tad palien zem manas bārdas un stabulē. Stabulē tik dūšīgi, lai meičas dejodamas satvīkst un nomet drānas. Bet pirms tam viņas labi apskati, jo, kad gaisa fejas ir bez drānām, tad nav saredzamas. Kura būs tavam prātam, tās apģērbu paņem, bet vietā atstāj savu kreklu. Tikai nekad vairs neatdod sievai viņas jaunekles tērpu.

Marko darīja, kā vecītis bija teicis. Vienpadsmit jaunavas aizlidoja, bet divpadsmitā — visdaiļākā palika, puiša kreklu uzģērbusi. Meitene lūdzās:

— Atdod manas drānas! Būšu tavējā…

Bet Marko ir neklausījās. Viņš aizveda meiču uz savu trūcīgo mājokli, kur dzīvoja māte. No mātes Marko neko neslēpa: viņš izurba malkas cērtamajā bluķēnā caurumu, iebāza tur gaisa feias tērpu un caurumu aizķīlēja.

Marko nosvinēja kazas — un nu dzīvoja abi ar sievu, Piedzima dēls, un mājā ienāca prieks. Tā pagāja gadi pieci. Marko jau cerēja, ka dzīve ritēs tāpat kā citiem ļaudīm, kaut arī viņa sieva ir gaisa feja.

Reiz viņi devās uz kalnu ganībām, sievu atstājis mājā ar māti. Bet sieva uzposās un kļuva daiļa kā lilija. Māte lūkojās viņā un brīnījās:

— Mīļā meitiņ, cik tu tagad esi skaista!

Vedekla atteic:

— Labo māmulīt' Ja jūs man iedotu manu jaunavas tērpu, es kļūtu septiņkārt skaistaka.

Večiņa, ilgi nevilcinādamās, nekā nevaicādama, izsita bluķēnam ķīli un izņēma noslēpto tērpu. Vedekla uzvilka tavu jaunavas ģērbu, paņēma uz rokas dēlu un teica:

— Māmulīt, māmulīt, kad atnāks Marko, pasakiet viņam, ka aizgāju uz pašu stikla kalnu un vel aiz tā.

Marko pārnāca no kalnu ganībām un tūda| vaicāja:

— Kur tad mana tieva?

Māte izstāstīja, kas mājā bija noticis, Marko iebāza tarbiņā sausas maizes doniņu, tad paraudzījās apkārt un paņēma arī trīs raibas olas, ko sieva bija izkrāsojusi, Un devās ceļā. Izsalcis viņš klīda un maldījās pa biezokņiem, un nebija neviena, kam pajautāt, kur atrodas stikla kalns, Marko atsēdās un nogrima bēdīgās domās, bet tad atcerējās savu stabuli, ko aizvien nesāja līdzi tarbiņā, Viņi sāka stabulēt, lai prāts kļūtu jautraks. Te uzreiz, acis pacēlis, ieraudzīja priekšā vecīti, kas viņu bija apprecinājis ar gaisa feju.

— Vai, vectētiņ, kā lai nokļūstu aiz stikla kalna? Tur atrodas mana sieva un dēls, bet es pat nezinu, uz kuru pusi ejams.

Vecītis apsēdās uz sausa celma un stāstīja:

— Aiz stikla kalna nokļūt ir grūti, Bet tu esi krietns cilvēks, palīdzēšu tev. Apauj vienu manu zābaku un uzliec burvju cepuri. Tikai iegribi — un tūdaļ būsi tur!

Tā arī notika. Vienā mirklī Marko nokļuva kailā stikla setā. Raugi, no mājiņas izskrēja mazs puišelis. Tas bija viņa dēls. Мarkо noņēma burvju cepuri un kļuva mazajam redzams.

— Mīļo dēliņ, nāc šurp, esmu tavs tētis. Te ir tik slidens, ka nevaru ne soli paspert, saki mātei, lai iznāk ārā.

Puišelis ar vienu lēcienu iemetās istabā.

— Māmulīt, te ir tētis!

— Ai, dēliņ, — māte atsaka, — ne melnais krauklis viņa kauliņus šurp neatnesis, kur nu tētis pats atnāks.

Zēns par jaunu izskrēja sētā, Marko atkal viņam parādījās.

— Ienes, dēliņ, mātei šis izkrāsotās olas, — Un viņš iedeva zēnam līdzi atnestās olas. Zēns ar tām iesteidzās istabā. Māte pazina savu darinājumu — pati bija olas izkrāsojusi. Nu viņa ticēja bērnam un izskrēja sētā. Bet tur neviena nebija. Viņa sāka lūgties:

— Parādies, mīļais vīrs! Es nedarīšu tev ļaunu. Parādies Marko!

Marko noņēma burvju cepuri. Lielā priekā vīrs un sieva apskāvās.

Bet tad no mājas iznāca vecā gaisa feja. Viņa sacīja znotam:

— Ak tad ieradies gan? Bet tik lēti tev meitu neatdošu. Ja apskriesi trīs reizes ap māju ar manu kodēļu rokā un kodeļa neaizdegsies, tad meita ir tava. Ja ne, tad kļūsi par galvas tiesu īsāks.

Sieva pasauca Marko sāņus. Viņa iedeva tam savu gredzenu,, kura acī bija melna vabole, un pamācīja:

— Uzmauc gredzenu vidējā pirkstā. Kad sāksi skriet ap māju, tad pagriez gredzenu trīsreiz uz kreiso pusi: kodeļa taps valga un neaizdegsies.

Tā arī notika. Cik bija pavēlēts, tik reižu Marko apskrēja ap māju, bet kodeļa pat nesāka gruzdēt, tikai kļuva tikpat sausa kā bijusi.

Vecā feja aiz dusmām vai plīsa.

— Ar to vēl nepietiek! — viņa sacīja znotam. — Pa nakti tev manas mājeles vietā jāuzceļ divpadsmitstāvu pils!

Sieva atkal pamācīja Marko:

— Pagriez manu gredzenu divpadsmit reižu uz labo pusi — un pils būs gatava!

Marko darīja, kā sieva teikusi. Pa nakti mājeles vietā pacēlās skaista divpadsmitstāvu pils.

Vecā feja atļāva jaunajiem dzīvot šajā pilī, taču prātā viņai bija kas nelāgs.

Tad sieva sacīja Marko:

— Bēgsim prom no šejienes. Ja es varētu tevi ar vienu roku noturēt, tad uz otras ņemšu dēlu — un lidosim.

— Nebēdā, siev, — Marko atteica. — Laidies tik ar dēlu prom, par mani neraizējies. Jau šodien būšu tur, kur tu nokļūsi rīt.

Sieva ar dēlu aizlaidās.

Bet Marko tikai iedomāja par māju — un jau vecīša zābaka autā kāja nodimdēja paša sētā.

Pārradās sieva ar mazo dēlu.

Un viņi dzīvoja laimīgi līdz mūža galam Re, ko puisis sev sastabulēja!

Nabaga vīrs un viņa dēli

Reiz dzīvoja kāds nabaga vīrs. Viņam bija trīs dēli. Vecāko sauca par Petro, vidējo par Gavrilo, bet jaunāko par Ivanu.

Kad puikas bija paaugušies, tēvs pasauca viņus un sacīja:

— Esmu jau vecs, bērni, un nespēju jums maizi sagādāt. Jūs esat jau lieli, ejiet pasaulē un meklējiet darbu. Pēc gada nāciet atpakaļ mājā. Kurš būs visvairāk nopelnījis, tas paliks pie manis.

Aizgāja dēli katrs uz savu pusi, un ikviens atrada sev darbu. Apritēja gads.

Vecākais dēls pārnāca atpakaļ tēva mājā un atnesa daudz naudas. Otrā dienā pārnāca vidējais dēls. Viņš atnesa vairākus zelta gabalus. Trešajā dienā pārnāca jaunākais — tukšām rokām.

Tēvs sadusmojās uz jaunāko dēlu un padzina viņu no mājas. Nu puisis gāja, kur acis rāda. Gāja, gāja, līdz pienāca vakars. Puisis iegriezās biezā mežā, aisēdās uz celma, izvilka pēdējo maizes riecientiņu, kas bija vēl līdzi no mājas, un sāka ēst. Eda un gudroja, ko nu tagad lai iesāk, uz kuru pusi lai griežas. Tā bija aizdomājies, ka ne manīt nemanīja priekšā nostājamies milzi.

— Ko tu bēdājies, puis? — milzis vaicā.

Ivans izstāstīja savas bēdas.

— Ja gribi, nāc pie manis par kalpu! — milzis aicina Ivanu. Ivans bija ar mieru un gāja līdzi savam jaunajam saimniekam. Viņi nonāca pašos meža dziļumos, kur atradās milža māja. Ivans sāka dzīvot milža mājā.

Viņam klājās labi. Darba daudz nebija. Milzis iemācīja Ivanam jāt un zobenu cilāt. Iemācīja arī rēķināt, lasīt un rakstīt.

Aizritēja gads. Kādudien milzis pārnāk mājā un saka Ivanam:

— Apseglo, Ivan, zirgu, ņem ieročus un jāj uz dienvidiem, tur aiz diviem kalniem atradīsi lielu pili. Pilij apkārt ir augsts mūris, un pilī mīt vampīrs, kas tev jānogalina.

Puisis saposās ceļam, atvadījās no milža un aizjāja uz dienvidiem.

Trīs dienas pagāja ceļā, un tad Ivans ieraudzīja baismīgu, melnu pili aiz tāda paša melna mūra. Ivans iejāja pils sētā un ieraudzīja — sēž vampīrs, turēdams rokā dzelzs vāli.

Pamanījis Ivanu, vampīrs ierēcās briesmīgā balsī:

— Ko tev te vajag? Kā drīkstēji rādīties manā zemē?

— Atjāju ar tevi cīnītiesl — Ivans atbildēja.

Vampīrs nosmējās visā rīklē un svieda Ivanam ar dzelzs vāli. Ivans atlēca sāņus, un vāle aizlidoja garām. Tad to paķēra Ivans, krietni nomērķēja un — kā laida vampīram ar vāli, tā nosita briesmoni. Tad Ivans iegāja melnajā pilī, atrada tur melnu zirgu un melnas bruņas. Viņš kāpa melnajam zirgam mugurā, savējo piesēja pie segliem un devās mājup.

Milzis jau gaidīja Ivanu. Ieraudzījis savu kalpu, viņš to uzslavēja, paņēma zirgus un ieveda stallī.

Pagāja tāds laiciņš. Ivans auga lielāks un kļuva aizvien gudrāks, aizvien stiprāks. Reiz milzis viņu pasauca un teica:

— Tagad tev jājāj uz ziemeļiem. Jāsi caur neizbrienamiem mežiem, pār neizbrienamiem purviem un ieraudzīsi pili. Tajā pilī mīt vēl viens vampīrs. Tas dara daudz ļauna cilvēkiem. To vajag nogalināt. Ja nogalināsi vampīru, tad purvi izžūs un cilvēki tur varēs sēt labību.

Ivans, ilgi neposdamies, jau otrā dienā aizjāja uz ziemeļiem. Jāja, jāja, līdz iekļuva biezā, necaurejamā mežā. Nebija viegli tikt tam cauri, bet Ivans ņēma rokā zobenu un sāka cirst ceļu.

Cirta augu dienu, līdz uznāca nakts. Vajadzēja turpat mežā apmesties uz naktsguļu. Ivans sapina zirgu, lai tas neaizklīst tālu, pats atlaidās sūnā un aizmiga.

Necik ilgi viņš nebija gulējis, kad pamodās un ieraudzīja, ka koki ap viņu pašķīrušies. Apkārt viss laistās burvīgā gaismā, zemi klāj smaržīgas puķes. Kokos neredzēti putni dzied tā, kā Ivans nekad vēl nav dzirdējis putnus dziedam. Šo dziesmu vilinātas, no biezokņa iznāk laumas, no ezeriem izkāpj ūdensvīri, un nu visi dej un dzied. Visapkārt salasījušies visādi zvēri. Un neviens varens zvērs nedara pāri vājākam. Koka zarā virs Ivana galvas tup veca pūce, tai blakus nometusies maza dūja. Pūce kaut ko stāsta dūjai, un tā klausās stāstā.

Pūces valodā ieklausījās arī Ivans. No stāsta viņš uzzināja, ka šis mežs bijis nolādēts, tajā viss bijis nedzīvs. Un tikai tad, kad mežā ieradies Ivans un, ceļu cirzdams, nokļuvis līdz meža vidum, mežs atdzīvojies. Tāpēc tagad putniem un zvēriem ir tik līksmi svētki.

Ivans skatījās un brīnījās par to, ko redzēja, un tad atkal aizmiga. Pamodās, kad saule bija uzlēkusi. Pavēries apkārt, viņš ieraudzīja, ka atrodas meža malā un priekšā plešas liels, ar smaržīgiem ziediem klāts lauks.

«Paskat nu, purvi arī jau izžuvuši!» Ivans domāja. «Jāpasteidzas, lai labi drīz pieveiktu vampīru.»

Viņš apsegloja zirgu un au|iem devās uz priekšu. Necik tālu nevajadzēja aujot, kad jau nāca redzama burvju pils. Pilij visapkārt milzīgi mūri. Ivans iedrāzās pils sētā un tūdaļ satikās ar vampīru, kas viņu jau gaidīja.

Nu sākās cīniņš. Drīz vien spēki pameta vampīru. Ivans to nosita. Tad iegāja pilī, atrada tur vampīra zirgu un bruņas, paņēma un auļoja mājup.

Jādams jauneklis skatās un brīnās: laukos strādā ļaudis, pļauj zāli, žāvē sienu, arī Ivanam sirds kļuva līksma, viņš steidzās mājup, lai aizvestu saimniekam labo vēsti.

Saimnieks priecājās, ieraudzīdams Ivanu. Viņš paņēma zirgu un bruņas un vēlēja Ivanam iet atpūsties.

Taču necik ilgi Ivanam neiznāca atpūsties. Vajadzēja jāt uz rītiem, lai uzveiktu trešo vampīru. Šoreiz Ivans jāja pa stepēm, kur nebija ūdens, jāja pa tuksnešiem. Milzīgas čūskas stājās Ivanam ceļā, grasīdamās viņu nonāvēt. Klupa virsū baismīgi zirnekļi, tiekdamies sapīņāt savos tīklos, rādījās visādi rēgi, gribēdami nomaldināt viņu no ceļa. Ivans redzēja ezeru, redzēja strautiņu, gribēja nodzerties, bet, lai jāja, cik ilgi jādams, ezers un strauts tikai tālāks vien kļuva. Ivans noņēmās jāt uz rītiem vien, nekur sāņus negriezdamies. Tā viņš arī darīja un beidzot nokļuva pie lielas, baltas pils, ko apjoza mūri. Te Ivanam bija jāizcīna visniknākais cīniņš. Tomēr viņš uzveica ari trešo vampīru, paņēma vampīra balto zirgu un bruņas un devās atpakaļ.

Pa ceļam mājup Ivans redzēja, ka tuksneši sazaļojuši, dziļajās gravās uzradies ūdens, ar ūdeni pilnie ezeri saulē mirgo kā spoguļi. Kokos dziedāja putni.

Ivans pārradās mājā, atdeva milzim zirgu un bruņas, bet pats nolikās atpūsties. Atpūties ķērās pie mācībām un daudzko vēl iemācījās.

Viena doma Ivanam nedeva miera: aiz ko viņa saimnieks pats nedodas cīnīties? Tā nu viņš arī pajautāja milzim:

— Nedusmojieties uz mani, man gribētos zināt, aiz ko jūs, tik stiprs un izmanīgs būdams, nevis pats gājāt cīnīties ar vampīriem, bet sūtījāt mani?

Milzis pasmīnēdams atteica:

— Redzi, dēls, ja lielu darbu paveic spēcīgais un gudrais, tad darbam nav tās vērtības. Iegaumē, ka lielus uzdevumus bieži paveic nevis tie, kas daudz zina un ir apveltīti ar lielu spēku, bet gan tie, kam piemīt stipra griba un lielas alkas.

Saimnieka atbilde Ivanam šķita pilnīgi pareiza un apmierināja viņu.

Kādudien milzis paaicināja Ivanu līdzi pastaigā. Abi sēdās zirgos un aizjāja. Iejājuši lielā pilsētā, viņi ieraudzīja, ka visi ļaudis ģērbušies sēru drānās.

Ivans un milzis vaicāja, kāda nelaime pilsētu piemeklējusi. Pilsētnieki pastāstīja:

— Pie mums atlidojis briesmīgs pūķis. Tas jau apēdis pusi no mūsu ganāmpulkiem un droši vien apēdīs visus, ja neatdosim tam carameitu. Mūsu cara meita ir tik laba, ka bija ar mieru iet pie pūķa, lai glābtu atlikušos ganāmpulkus. Žēl ir princeses, bet žēl arī ganāmpulku — bez tiem dzīvot nevar. Tāpēc pilsētā ir tādas bēdas. Ja atrastos varonis, kas uzveiktu pūķi, tad cars viņam atdotu savu meitu par sievu un vēlāk atdotu arī valsti.

— Ivan, tev jāglābj princese no bojāejas un šī zeme no nelaimes, — milzis sacīja.

Abi pārjāja mājā, Ivans izveda no staļļa melno zirgu, ko bija atņēmis vampīram, atvadījās no milža un devās uz pilsētu.

Ieradies pilsētā, viņš uzdzirdēja, ka princese jau aizgājusi uz mežu pie pūķa. Ivans panāca puķi tai pašā brīdī, kad tas veda princesi iekšā lielā alā.

— Pagaidi, princese! — Ivans sauca. — Tev vēl par agru iet nāvē!

Nosusēja meičas asaras. Smaidīdama viņa sveicināja Ivanu. Ivans piegāja pie alas, kurā bija iešmaucis pūķis, un uzsauca:

— Vadzi, lien ārā, es cīnīšos ar tevi!

— Pagaid drusciņ, es vel neesmu gatavs! — no alas atskanēja dobja balss.

Pēc neilga laiciņa no alas, neganti rēkdams un šņākdams, izdrāzās pūķis. Ivans uzlēca zirgā un metās pūķim preti.

Iesākās nikna cīņa, Ivans drosmīgi kapāja nost pūķa galvas citu aiz citas, taču nepatapa nocirst vienu, kad tās vietā izauga jaunas. No katras rīkles mutuļiem šāvās liesmas, svilinādamas Ivanu. Ivans nomanīja, ka drīz, drīz zudis viņa spēki.

Te uzreiz pūķis parāva Ivanu līdz ar zirgu sev apakšā un ņēmās viņu žņaugt. Bet Ivans paslēja zobenu un pāršķēla pūķim vēderu. Pūķis iebrēcās tā, ka no kokiem sāka birt lapas. Bet tas arī bija pūķa pēdējais rēciens.

Ivans pavērās apkārt: netālu stāvēja princese.

— Kāpēc esi aizmiegusi acis? — Ivans vaicāja. — Redzi, pūķis jau pagalam. Vari iet mājās.

Princese skatās un netic pati savām acīm.

— Nē, viena uz māju neiešu! Tikai ar tevi kopā — tu taču esi izglābis mani pašu un manus ļaudis.

Princese paņēma Ivanu pie rokas, viņi abi kāpa zirgā un jāja uz pilsētu. Bet tur ļaudis bēdājās un raudāja par savu princesi.

— Rimstiet raudāt! Esmu dzīva, Ivans ir izglābis mani un jūs visus! — princese sacīja.

Nu ļaudīm bija lieli prieki. Visi pavadīja Ivanu un princesi līdz cara pilij. Cars pīli tobrīd apraudāja savu vienīgo meitu, bet, ieraudzījis viņu līksmu un laimīgu, apraudājās aiz prieka. Uzzinājis, kas izglābis meitu no bojāejas, cars atdeva princesi Ivanam par sievu. Tika rīkotas tādas dzīres, kādas pasaule vēl nav redzējusi. Uz tām Ivans ielūdza arī milzi — savu saimnieku, un tā nu viņi varbūt līksmojas līdz šai baltai dienai, ja vien nav nomiruši.

Aitu gans Vasilis un zelta kalni

Dzīvoja reiz kāds nabaga zēns, vārdā Vasilis. No bada dzīves bēgdams, viņš aizgāja pasaulē, kur acis rāda. Bet nekur nevarēja atrast darbu, lai sviedriem vaigā grasi nopelnītu.

Kādudien Vasilis padzirdēja, ka varot nolīgt darbā pie kāda bagāta muižnieka. Taču citi viņu brīdināja:

— Neej pie šitā |aužu plēsēja. Viņš kalpam pat ēst nedod.

Vasilis bija ar visādu postu apradis, tāpēc nenobijās, devās pie kunga līgt darbā.

Kungs brīnījās:

— Ak tad tu, puis, gribi nākt pie manis darbā?

— Gribu.

— Tad strādāsi par vēderu. Ganīsi aitas. Bet, ja kaut viens jērs pazudīs, novilkšu tev ādu pār acīm.

Ko nabaga puika varēja iesākt? Viņš nokāra galvu un teica:

— Labi, kungs, strādāšu tā, lai jūs man nenovilktu ādu pār acīm.

Tā nu Vasilis izdzina ganībās tūkstoš aitu. To bija tik daudz kā zvaigžņu debesīs. Vasilis ganīja vienu nedēļu, ganīja otru. Bet tad kādā pavakarē netālu nolaidās ērglis un lūdza:

— Dod, ganiņ, man jēru, esmu tā izbadējies, ka nejaudāju lidot.

Vasilim sametās žēl skaistā ērgļa, un viņš sacīja:

— Ņem jēru, kuru gribi, tikai zini — ja kungs man novilks ādu pār acīm, tad vainīgs būsi tu!

— Nebēdā, gan būs labi… — Ērglis sagrāba jēru un aizlidoja.

Bet Vasilim bija bail, un viņš ilgi nedzina aitas mājup. Pārdzina tikai vēlā vakarā, un kungs vairs negāja aitas skaitīt.

Otrā dienā ērglis ieradās atkal. Vasilim nebija žēl muižnieka aitu.

— Ņem, ērglīt, tikai zini — ja kungs dīrās no manis divas ādas, tad vainīgs būsi tu.

— Nezūdies, nekas ļauns nenotiks.

Ērglis sagrāba jēru un aizlidoja.

Vakarā Vasilis aitu baru mājās pārdzina vēlu. Atkal kungs nenāca aitas skaitīt, jo tāds pulks pa vienu nakti nebija saskaitāms.

Trešajā dienā ērgli atkal mocīja izsalkums. Vasilis atdeva vēl vienu jēru. Ērglis sagrāba jēru un aizlidoja. Bet tad tas atgriezās un sacīja:

— Tev ir laba sirds, Vasili. Gribu tev atdarīt. Kāp man mugurā, aiznesīšu tevi uz zelta kalniem, uz zīda zālīti.

Zēns uzsēdās ērglim mugurā. Putns pacēlās vai līdz pašām debesīm un lidoja lielu lielo laiku. Beidzot tas nolaidās zelta kalnos un sacīja ganiņam:

— Daudz zelta neņem, jo uzlēks saule, tā tevi sadedzinās.

— Labi, ērglīt!

Vasilis iebāza azotē zelta gabalu, kāpa ērglim mugurā un lidoja atpakaļ pie kunga aitām. Vakarā viņš pārdzina aitu baru mājā un nolikās kuļamklonā gulēt. Nakts bija tumša — ne mēness, ne zvaigžņu, bet ap jaunekli staroja gaišums kā dienā. Kungam šķita, ka kuļamklonā kāds būs pielaidis uguni labības kūļiem. Viņš izskrēja no pils un sāka brēkt:

— Glābiet, degam! Ļaudis, celieties!

Vasilis pietrūkās un metās bēgt. Ieraudzījis, ka gaišums mūk, muižnieks gauži brīnījās.

— Pagaid, nemūc, kas tu tāds esi?

Aitu gans apstājās. Kungs piegāja un vaicāja:

— Kas tie par brīnumiem? Kas tev tur azotē spīd?

— Zelts, kungs.

— Kur to ņēmi?

— Ērglītis iedeva… — Un Vasilis izstāstīja, ka pie viņa trīs reizes atlidojis ērglis un ka tas vēlāk aiz lielas pateicības aiznesis viņu uz zelta kalniem, uz zīda zālīti.

Muižnieks nu lūdzās:

— Mīļo aitu gan, rīt es arī dzīšu aitas ganos…

— Lai notiek, — Vasilis bija ar mieru.

No rīta kungs agri jo agri bija kājās un dzina aitas .ganos. Pastaigāja viņš pa ganībām šurpu turpu, te uzreiz priekšā nometās zālē ērglis.

— Ko tu, kungs, te dari? — ērglis jautā.

— Aitas ganu, ērglīt.

— Dod man vienu jēru, esmu gauži izsalcis.

Došu, tikai aiznes mani uz zelta kalniem, uz zīda zālīti.

Ērglis atbildēja:

— Papriekš man jāpaēd, lai tiktu krietni spēka.

— Tad ņem tik jēru ciet, — kungs priecīgs skubināja.

Ērglis noķēra un apēda jēru. Tad sacīja:

— Kāp, kungs, man mugurā!

Muižnieks uzkāpa. Ērglis uzlidoja vai līdz pašām debesīm. Drīz vien tas sasniedza zelta kalnus, zīda zālīti, nolaidās zemē un teica muižniekam:

— Neņem, kungs, pārlieku daudz zelta, citādi saule tevi izkausēs.

Bet kungs ne klausīties neklausījās, ko ērglis saka. Klupa zelta gabaliem klāt tā, ka, domāt, vai rītin apris. Bāza tos kabatās, azotē, apakšbiksēm aizsēja galu un piekrāva tās pilnas. Pēc tam novilka kreklu un ievīstīja tajā zelta kaudzi. Pašās beigās vēl pielika cepuri ar kaudzi. Un tikai tad kāpa atkal ērglim mugurā. Bet, kad ērglis uzlidoja pašās debesīs, saule sāka tā cepināt, ka muižnieks izkusa kā vasks un nopilēja zemē.

Vakarā Vasilis pārdzina aitas mājā, bet lielkundze vaicā:

— Ganiņ, kur tad ir kungs?

— Aizlidoja uz zelta kalniem, uz zīda zālīti un tur arī palika …

— Tu re, kāds! Un mani pameta?… — Lielkundze apskaitās. — Rīt es arī lidošu turpu!

Rītiņā lielkundze cēlās un gāja līdzi ganam. Brītiņu pastāvēja ganīklas vidū, tad viņas priekšā nometās ērglis.

— Dodiet man apēst jēru, esmu gauži izsalcis.

— Došu, ērgli, tikai tu aiznes mani uz zelta kalniem, uz zīda zālīti.

— Labi, lielkundze. Vispirms paēdīšu, lai tiktu krietni spēka.

Ērglis paēda, uzsēdināja lielkundzi mugurā un uzlidoja debesīs. Aiznesa lielkundzi uz zelta kalniem, uz zīda zālīti un brīdināja viņu:

— Ai, lielkundze, neņemiet daudz zelta, citādi saule jūs izkausēs!

Bet lielkundze, ieraudzījusi zelta blāķus, vairs nesajēdza, ko dara. Sabāza zeltu kur vien varēdama un k|uva tik smaga, ka ērglis vai pietupēs, kad viņa uzsēdās tam mugurā. Ar pūlēm vien tas pacēlās gaisā. Tur saule sildīja jo karsti, un lielkundze sāka kust un drīz vien notecēja kā svece.

Ērglis atlidoja uz ganīklu viens.

Tad Vasilis atvadījās no ērgļa un devās mājup. Viņš salaboja veco būdiņu un sāka saimniekot: nopirka trīs aitiņas, cirvi un āmuru un čakli strādāja ir vasaras karstumā, ir ziemas salā. Un tā mūsu pasaka ir galā.

Dimanta vainags

Sensenos laikos dzīvoja kāds vīrs un sieva. Viņiem bija meita Mihailīte. Vecāku gādībā viņai klājās labi. Bet tad māte nomira, tēvs pārveda mājā pamāti, drīz arī pats aizgāja viņā saulē, un Mihailīte palika sērdiene. Pamāte viņu sūtīja mežā ganīt govi. Mihailīte palaida govi krūmājā, lai ēd, pati staigāja pa mežu un lasīja puķes.

Kādudien viņa atkal ganīja mežā govi un zālē kaut kas nošvīkstēja un ievizējās. Mihailīte iztrūkusies palēcās vien, čūska arī sabijās un pazaudēja no galvas vainagu. Mihailīte to pamanīja, pacēla un pārnesa mājā, parādīja pamātei.

— Māt, mežā ganīdama govi, atradu šo vainagu, ko čūska pazaudēja. Viņa manī tā raudzījās, it kā lūgdamās, lai es vainagu atdodu. Varbūt atnest to atpakaļ turpat, kur pacēlu?

Bet pamāte atcirta:

— Kas vēl nebūs? Es no tā vainaga iztaisīšu sev auskarus.

Un viņa atņēma Mihailītei dimanta vainagu.

Mihailīte nolikās gulēt. Sapnī viņa dzird kādu balsi lūdzam:

— Mihailīt, atdod dimanta vainagu, jo tā ir sveša laime.

Meitene pamostas un redz ap sevi ložņājam visvisādus rāpuļus, kādi vien ir pasaulē. Viņa pielēca no guļvietas un sāka kliegt, bet Čūskas šņāc:

— Mihailīt, atdod vaiņagu]

Meitene izcēla no pamātes tīnes dimanta vainagu un nometa čūskām. Tās paķēra vainagu un aizlīda prom, ka nočabēja vien.

Otrā dienā sērdiene izstāstīja pamātei, kas nakti gadījies, bet pamāte klupa viņai virsū, dūres vīstīdama.

— Prom no mājas! Ej un nerādies vairs man acīs! Kā tu drīkstēji līst manā tīnē?!

— Bail bija, ka čūskas mani nesakož.

— ai būtu kaut apēdušas, bet tu nedrīkstēji ņemt vainagu! Ej! Un bez dimantiem mājā nerādies!

Mihailīte aizgāja. Staigāja raudādama pa mežu. Tad apsēdās uz celma atpūsties. Te pielīda viņai klāt liela čūska un teica:

— Nebaidies no manis, meit. Esmu čūsku valdniece. Mana meita zālē pazaudēja laulājamo vainagu, tu to atradi un atdevi, kad pie tevis aizgāja visa mūsu dzimta. Redzu, ka tev ir laba sirds. Zinu, ka pamāte tāpēc izdzina tevi no mājas, bet neraudi vis. Došu tev labu dāvanu. Nāc man līdzi un nebaidies nekā. Kur līgosies zāle, tur arī nāc.

Čūsku valdniece aizlocījās prom, un Mihailītegāja tai pakaļ. Čūska aizveda viņu tāltālos mežos. Tur Mihailīte ieraudzīja plašu noru un noras vidū māju. Tā bija izrotāta ar sudrabu, ar zeltu un tādām puķēm, ka Mihailīte aiz brīnumiem acis vien iepleta.

— Te mājo vanadziņš, kas būs tavējais, — Čūsku valdniece sacīja. — Paskaties uz viņu, vai patiks tev vai nepatiks.

Tūdaļ atvērās durvis, un no mājas iznāca stalts jauneklis. Kā Mihailīte uz viņu paskatījās, tā aizmirsa vai visu pasauli. Jauneklis kaut ko runāja, bet viņa nedzirdēja ne vārda.

Čūsku valdniece sacīja:

— Redzu, ka esi viņam iepatikusies un viņš tev arī. Tā ir alga par tavu labo sirdi. Ved viņu uz māju. Pirms nokļūsiet galā, jūs tur jau gaidīs zelta pils. Dzīvojiet tajā laimīgi.

Mihailīte aizveda jaunekli savā dzimtajā ciemā, un tur viņus jau gaidīja pils. Viņi nosvinēja dižas kāzas, saaicināti bija visi ļaudis un visi arī ieradās, vienīgi pamāte neatnāca. Aiz skaudības, ka Mihailīte ir tik bagāta un laimīga, pamāte bija nomirusi.

Kad kāzu viesi izklīda pa mājām kā peles pa zāli, tad abi jaunie devās pie miera.

Un te pasakai ir beigas.

Pasaka par sērdieni Marīti, ļauno pamāti un viņas meitu

Reiz dzīvoja vīrs un sieva. Viņiem bija meitiņa Marīte. Bet māte, vēl jauna būdama, saslima, laiciņu pavārguļoja un nomira. Pēc gada Mārītes tēvs apprecējās otrreiz, pārveda mājā pamāti ar meitu.

Pamāte neieredzēja pameitu Marīti un visādi viņu tirdija. Viņa nemīlēja arī savu vīru. Nespēdams tādu dzivi paciest, Marītes tēvs saslima un nomira. Nu Marītei bija jācieš gan pamātes, gan tās meitas pārestības. Beidzot pienāca diena, kad pamāte sacīja:

— Gana esi ēdusi manu maizi! Ej un meklē kaut kur darbu.

Un abas ar meitu viņas izdzina Marīti no mājas.

Marīte aizgāja. Ceļš ieveda viņu tumšā mežā. Viņa gāja, gāja un ieraudzīja priekšā gaišumu. Iedama uz to pusi, meitene iznāca pie meža mājiņas. Mājiņā sēdēja vecītis ar garu bārdu. Mārīte padeva labdienu, un vecītis vaicāja:

— No kurienes nākdama, meitiņ, un kurp iedama?

Mārīte pastāstīja:

— Pamāte mani izdzina no mājas, eju meklēt darbu.

— Paliec pie manis, ganīsi vērsīti.

— Labi, vectētiņ.

Meitene pārnakšņoja, otrā rītā paēda brokastu un gāja dzīt vērsīti ganos.

Bet vecītis pasauca:

— Nāc šurp, Mārīt, iegriezīšu stenderē robu, lai redzētu, cik tu liela.

Vecītis izmērīja meitenes augumu, un viņa dzina vērsīti ganos. Aizdzina to pie plašās jūras. Te vērsītis grasījās no viņas aizmukt — parāva kājas zem vēdera un pacēlās gaisā, taču Marīte patapa pieķerties pie astes un līdz ar vērsīti pārlidoja pār jūru.

Nu meitene vērsīti vairs neizlaida no acīm, noraisīja savu jostu, piesēja tajā vērsīti un neatgāja no tā ne soļa. Visa ganīkla ziedēt ziedēja. Kādu puķi vērsītis noplūca, tādu plūca arī Mārīte un vija vainadziņu. Kad tas bija gatavs, viņa dziedādama uzmauca to vērsītim ragos. Bet vakarā vērsītis nometās viņas priekšā uz ceļiem un aicināja sēsties mugurā.

Mārīte uzsēdās, un vērsītis nu vairs nelaidās pa gaisu — tas pārpeldēja pār jūru un aiznesa Mārīti līdz vecīša sētai.

Vecītis iznāca no istabas, noņēma vērsītim no ragiem vainadziņu un sacīja:

— Tu esi krietna strādniece un labs bērns. Iedzen vērsīti kūtī, paēd vakariņas un liecies gulēt.

Mārīte paēda, nakti izgulējās, otrā rītā vecītis viņu sauca, lai nākot pie stenderes nomērīties. Piestājusies pie stenderes, viņa negribēja savām acīm ticēt, redzēdama, ka ir izaugusi liela meita.

— Tas nevar būt!

Bet vecītis smejas:

— Manā mājā viss var būt. Tu nokalpoji man nevis dienu, bet gan gadu. Tagad došu tev algu par godīgu strādāšanu.

Vecītis atveda glītu, brašu puisi, iejūdza puskarietē zirgu, piebēra maisus ar naudu, sakrāva puskarietē daudz visādu dārgu mantu un izvadīja abus jauniešus ceļā uz Mārītes dzimto ciemu.

Kolīdz Mārīte piebrauca pie tēva mājas, gailis uzlēca uz sētas staba un sāka dziedāt:

— Kikerigū! Kikerigū!

Diži daiļa izaugusi,

Bagātību ieguvusi.

Līdz ar vīru pārbraukusi

Mūsu Mārīte!

(Atdzejojusi Aina Rudzroga)

Pagalmā izskrēja pamāte ar meitu. Tās neticēja savām acīm, redzēdamas Mārītes bagātību. Mārīte nopirka sev māju, posās uz kāzām, bet pamāte taujāja, kur pameita tikusi pie tādas laimes. Mārīte pastāstīja arī.

Pamāte uz pēdām sūtīja uz mežu savu meitu.

Mārīte svin kāzas, bet pamātes meita klīst pa mežu. Staigāja, staigāja un atrada gan to pašu mājiņu. Iegāja iekšā, bet ne labdienu padeva, nekā. Vecītis vaicā, kas to atdzinis pie viņa.

— Atnācu salīgt darbu, — pamātes meita atbild.

— Labi. Paēd vakariņas, rīt no rīta dzīsi vērsīti ganos.

Meita paēda, pārgulēja nakti, no rīta agri vecītis viņu modina:

— Ir laiks. Ja vērsīti labi izganīsi, došu tev labu algu.

Vecītis izlaiž vērsīti no kūts. Vērsītis šņāc, griež meitai pretim ragus, bet viņa to sloksnē, ar ko vien patapdama. Tā viņa aizdzina vērsīti pie jūras. Vērsītis pacēlās gaisā un pārlaidās pāri jūrai, meita palika šajā malā.

Augu dienu viņa lasīja puķes, kādas vien pagadījās pa ķērienam, un novija šādu tādu vainagu, tā sagaidīja vakaru. Vakarā vērsītis pār jūru atpeldēja atpakaļ.

Meita grasījās iet pie vērsīša un uzlikt uz ragiem vainagu, bet vērsītis nelaiž viņu klāt, taisās badīt. Tā nu viņa nesa vainagu rokā. Kad bija nonākusi sētā, vecītis sacīja:

— Met to vainagu projām, met gružu čupā! Savu laimi tev vajadzēja citādā vainagā pārnest.

Meita aizsvieda vainagu, un tūdaļ sacēlās liels vējš, sagrāba pamātes meitu un pa gaisu aizrāva mājās. Ieraudzījusi meitu laižamies pa gaisu, pamāte aiz izbīļa nomira.

Bet Mārīte ar vīru dzīvoja laimīgi.

Divpadsmit gulbītes un divpadsmit gulbji

Dzīvoja reiz sērdienīte Ivanka. Lai meklēja cik meklēdama, viņa nevarēja atrast darbu. Taču tad pagadījās kāds bagāts saimnieks, kas pieņēma viņu par kalponi. Saimniekam bija arī savi bērni, bet tos viņš žēloja un nelika pie darba, toties nabaga sērdienei vajadzēja grūti strādāt dienu un nakti.

Kādu vakaru meiča pārnāca no druvas, augu dienu ne kumosa neēdusi, bet saimniece tūliņ aizsūtīja viņu pie upes veļu mazgāt.

Mazgā Ivanka veļu un lej rūgtas asaras par savu posta likteni, jo sirds sāp, ka nav nevienas dzīvas dvēseles, kam izsūdzēt savu sūro bēdu.

Te pienāca kāda sveša meiča ar vainagu galvā un viņu uzrunāja:

— Neraudi, Ivanka. Zinu, ka tev klājas grūti. Pamet mazgāšanu. Nāc man līdzi, staigāsi ar vainagu galvā kā es.

Meiča bija gauži jauka, viņas valoda jauka, un Ivanka, visu pametusi, gāja meičai līdzi.

Meiča veda Ivanku gar upmalu un ieveda mežā. Gāja viņas pa mežu līdz tumsai, gāja augu nakti, līdz meža putni sāka dziedāt. Bet, līdzko tie iedziedājās, meiča pārvērtās par gulbīti un aizlidoja, un Ivanka atģida, ka tumšajā biezoknī palikusi gluži viena. Viņa gribēja izkļūt uz kāda ceļa, bet brikšņos tikai saskrāpēja rokas un kājas. Apsēdusies zem koka, meitene apraudājās.

Ai dieniņ, kāpēc gan sērdienei tāds bēdu liktenis? Bagātnieka sētā bija sūri, grūti jāstrādā, tomēr nevajadzēja baidīties par dzīvību. Nu diez kāda mežameita ievilināja mani mežā, un te nu pienāks mans gals.

Nebija viņa par lāgu to izteikusi, kad nobrikšķēja krūmi un parādījās sirms vecītis. Tas sacīja:

— Mīļo meitiņ, neraudi. Nāc pie manis, un tev klāsies labi.

— Vai, vectētiņ, nabaga sērdienei nekur neklājas labi.

— Es visu par tevi zinu, Ivanka.

Šie vārdi meiteni tā izbrīnīja, ka viņa paklausīja vecītim un gāja līdzi.

Vecītis viņu veda vēl dziļāk mežā, līdz abi nokļuva kādā sētā. Tur meža vidū stāvēja koša mājiņa uz vistas kājas, ap mājiņu auga dārzs, dārzā dziedāja putniņi. Vecītis un Ivanka iegāja plašā, glīti piekoptā istabā. Un kādi izšuvumi tur bija! Kādi spilveni! Ivanka apskatījās visapkārt un sacīja:

— Te ir jauki, vectētiņ, bet es būšu vientuļa.

— Tev nevajadzēs vis skumt. Man ir vienpadsmit meitu, un tu būsi divpadsmitā.

Te uzreiz ārā kaut kas nošalkoja. Ivanka palūkojās pa logu un ieraudzīja virs mājiņas lidojam vienpadsmit gulbītes. Tās lidinājās, lidinājās, bet zemē nemetās. Vecītis iedeva Ivankai spaini un vēlēja:

— Aizteci, meit, pa celīti caur dārzu līdz avotiņam, iesmel svaigu ūdentiņu un atnes uz istabu.

Ivanka atnesa spainī ūdeni un ieraudzīja istabā ap galdu sēžam vienpadsmit jaunas meitas, kas šūdināja kreklus raibiem rakstiem.

Pienāca vecītis, padzērās ūdeni, paslavēja Ivanku un vaicāja:

— Vai tu proti izšūt?

— Protu.

— Tad sēdies pie meitenēm, un tev nebūs skumji.

Ivanka piesēdās blakus, viņai iedeva audekla gabalu, uz kura putni uzzīmēti, un lika izšūdināt dvieli. Ivanka šuva, meičas strādādamas dziedāja tik jauki, ka ne noklausīties.

Meičas palūkojās uz Ivankas rokām, un viena jautāja:

— Aizko, māsiņ, tev rokas vienos pušumos?

Ivanka sāka stāstīt, kā palikusi pasaulē viena pati, kā kalpojusi bagātniekiem, ne pilnu vēderu paēzdama, ne miegu izgulēdama; kā viņu niecinājuši, kā sūtījuši pie darba gan ziemas spelgoņā, gan rudens slapjdraņķī.

Meičas viņu mierināja:

— Tas ir bijis un izbijis. Tagad tev pie mums klāsies labi, tikai vectētiņu vajag klausīt.

Vakarā visas devās pie miera. Bet rīta agrumā ienāca vecītis un sauca:

— Nu, gulbītes, žigli peldēties!

Meičas pārvērtās par gulbītēm. Ivanka ne attapties nepaguva, kad jau bija savēcinājusi spārnus un draudzenēm līdzi izlidojusi pa logu. Visas aizlidoja pie jūras. Vienpadsmit gulbītes nometa spārnus visas vienkop, bet Ivanka savējos nolika atsevišķi, lai tos pazītu, jo māsas jau nelidoja vairs pirmo dienu, bet viņa šajā pulkā bija jaunule. Jaunule gan, taču visdaiļākā no visām.

Meitenes aizskrēja jūrā peldēties. Izpeldējās, pārlidoja mājās, paēda brokastu un sēdās atkal pie sava darba. Tā viņas šuva piecas dienas, sestajā vecītis izrīkoja:

— Tagad, meitenes, iesiet dārzu ravēt un laistīt. Turpat atnāks divpadsmit puiši āboliņu pļaut. Nebaidieties no viņiem.

Meitenes ravēja un laistīja dārzu, netālu divpadsmit puiši pļāva āboliņu. Pusdienlaikā no mājiņas iznāca vecītis, pamāja ar baltu drāniņu un uzsauca:

— Nu, gulbji, projām uz ūdeni!

Divpadsmit pļāvēji pārvērtās par gulbjiem, savēcināja spārnus un aizlaidās uz vienu pusi.

Vecītis uzsauca vēlreiz:

— Nu, gulbītes, prom uz ūdeni!

Divpadsmit ravētājas pārvērtas par baltām gulbitēm, savēcināja spārnus un aizlaidās uz otru pusi.

Ir viens, ir otrs pulks izpeldējās, paēda un atkal stājās pie darba. Meitenes ravēja, puiši pļāva, bet viens pļāvējs aizvien pameta acis uz dārza pusi un runāja:

— Puiši, puiši, man ir tā iepatikusies vectētiņa jaunā meita, ka tur vien prāts stāv. Nezinu tikai, kā vectētiņu pielūgties, lai viņš atjauj mums precēties.

Otrs pļāvējs saka:

— Tu pie vectētiņa dzīvo visilgāk, tālab gan zināsi, kā jāstrādā tā, lai viņam tavs darbs patiktu, tad viņš darīs, ko vien lūgsi.

Ivankas ravējums bija tīrs un glīts, bet glīts bija arī tā puiša pļāvums, kuram viņa bija iepatikusies. Vakarā puiši un meitenes pārvērtās par gulbjiem, pārlidoja mājās, paēda vakariņas, un tad vecītis sacīja:

— Dzirdēju, ka vienam gulbim iepatikusies jaunā gulbīte. Zinu, kas ir jaunība, un neliegšu, ja viņi gribēs kopā aizlidot no manis. Bet lai gulbis uzmin, kura ir tā gulbīte, kas viņam iepatikusies.

Visi puiši pārvērtās par vienādiem gulbjiem un meitenes par gulbītēm — un visas bija vienādas kā divpadsmit ūdens lāses. Vecītis teica:

— Meklē, brašuli, kura ir tavējā!

Bet kā lai puisis parāda savējo, ja visas ir vienādas? Viņš vēroja, vēroja, un tad Ivanka, kurai puisis ari bija iepaticies, mazdrusciņ pakustināja kājiņu. Gulbis piegāja pie viņas, un tad vecītis sacīja:

— Teic nu, meit, ardievas māsām un tu, dēls, brāļiem. Dodieties pie savas ģimenes.

— Man nav ģimenes, — Ivanka atteica.

— Nekas, nekas, gan būs.

Abi viņi pārvērtās par cilvēkiem. Vecītis deva viņiem pajūgu un kuli zelta. Ivanka un puisis atvadījās no visiem un aizbrauca. Par vecīša zeltu viņi nopirka zemi, nopirka mājiņu un dzīvoja laimīgi un pārticīgi.

Ganupuisis un apburtā meiča

Tas nenotika ne mūsu pusē, ne mūsu dienās. Dzīvoja reiz kāds kalpazēns. Viņam nebija ne tēva, ne mātes, kopš mazām dienām viņš ganīja bagāto saimnieku lopus. Sauca šo puisi par Petro.

Saimniekam piederēja mežs, un tajā ganījās viņa lopi.

Kādudien nomigloja lietutiņš, lopi rasainajā zālē labi ēda, un gans Petro apsēdās zem koka, apsedzās ar maisu un iesnaudās. Kamēr viņš gulēja, apkārt ložņāja čūska. To pamanījusi, maza ķirzaciņa iešmauca puisim azotē un ņēmās viņu kutināt. Petro pamodās, saķēra ķirzaciņu, aizsvieda to zālē un uzsauca:

— Ei, mūdzi! Ko tev te vajag?

Bet ķirzaciņa, acis iepletusi, tik skatās viņā un atkal tek klāt. Puisis grasījās to triekt projām, te ieraudzīja lielu čūsku, kas, ripulī saritinājusies, taisījās mesties viņam virsū. Petro šausmās parāvās sāņus un kūleņu kūleņiem aizripoja kā ķirbis. Varbūt viņš būtu aizbēdzis, taču priekšā gadījās krūmājs. Puisis izlīda no brikšņiem, bet čūska ielocījās krūma zaros, no turienes uzmetās puisim uz muguras, apvijās ap kaklu un sacīja:

— Puis, nebaidies no manis. No savas laimes neizbēgsi. Bet tava laime ir arī mana laime. Tev jau sešpadsmit gadu, gana esi lopiem pakaļ staigājis. Tagad atlaižu tevi: dzen lopus mājā, bet rīt atnāc tepat. Redzēsi te akmeni un tajā iespraustu nūju. Ja nūjai būs trīs ziedi, tad apsēdies un sēdi; ja būs seši ziedi, tad vienu noplūc un piespraud pie sirds; ja būs deviņi, tad izrauj nūju ar visiem ziediem.

— Kas tu esi? — puisis vaicāja.

— Esmu tava laime.

— Kāda laime? Vai tāda pati, kāda reiz nākusi pretim manam nelaiķa tēvam un vaicājusi, kad viņš gribot bēdas ciest: jaunībā, vecumdienās vai vīra gados? Tēvs atbildējis, ka vecumā, tad nu laime arī aizvadīja veco vīru ar ubaga tarbu pasaulē, un kaut kur sētmalē viņš arī nomira, pat nezinu, kur ir viņa kaps.

— Es sargāju tevi no tāda likteņa. Ņem šo gredzenu. Paslēp un nerādi saimniekam. Gredzens ir ar dimanta aci, par to tu varētu nopirkt visu bagātā saimnieka sētu. Rīt ar gredzenu atnāc šurp.

Čūska atritinājās, palaizdama va|ā puiša kaklu, iedeva viņam gredzenu un nozuda. Bet Petro pārdzina lopus mājā un tāds ka noskumis grozījās pa sētsvidu. Saimnieks, to pamanījis, uzsauca:

— Vadzi, diegabikse, vai tevi utis jau noēdušas, vai, ka esi tāds bēdīgs?

Bet Petro atbild:

— Esmu saslimis.

— Kas tad tev lēcies?

— Man viss sāp. Iešu atgulšos pūnē uz siena blāķa.

— Ja esi slims, — saimnieks saka, — tad taisies, ka tiec. Slimnieku savā sētā turēt negribu.

Pārlaidis nakti, Petro no rīta uzrunāja saimnieku:

— Vasaru pie jums esmu nostrādājis, bet ko iesākšu rudenī, ko ziemā?

— Kas man daļas, tu, plikadīda? Sieva iedos tev karašu, es atmetīšu kādu kreiceri ceļam — un staigā vesels.

To padzirdējusi, bagātā saimnieka sieva ieteicās:

— Vai dieniņ, vīrs, dod jel viņam kaut ko mugurā uzvilkt. Kā nu puisi tādā izskatā sūtīsi projām? Viņš jau pie mums par apģērbu strādāja.

— Nav gadu nostrādājis!

Saimnieks nometa uz galda kādus kreicerus, un tie noripoja uz grīdas. Bet saimniece iedeva puisim maizes klaipiņu, speķa šķēli, sieru un kulīti un nobirdināja asaru aiz žēlabām, ka zaudē tādu labu strādnieku.

— Raudiet vien, raudiet par mani, — Petro noteica, — es arī pie jums ne vienreiz vien esmu noraudājis. Palieciet veseli, dzīvojiet laimīgi, lai jūs nepieredzētu tādas bēdas, kādas es pie jums esmu izbaudījis!

Ar šiem vārdiem Petro aizgāja. Nonācis mežā, ieraudzīja; akmenī iesprausta nūja un nūjai uzplaukuši trīs ziedi. Petro apsēdās līdzās un nu nezina, kas būtu darāms. Te dzird kādu balsi:

— Ko sēdi? Celies! Ej projām un pēc stundas atgriezies!

Nekur neviena cilvēka. Petro piecēlās un caur krūmāju iegāja mežā. Pastaigājis devās atpakaļ — nu jau nūjai saplaukuši seši ziedi. Viņš vienu noplūca un piesprauda pie krūtīm, un atkal atskanēja balss:

— Ej un pēc stundas atgriezies!

Petro aizgāja neatskatīdamies. Pastaigājis pa mežu, devās atpakaļ un izkļuva pie dižas, baltas pils.

— Vai, nu gan neesmu īstajā vietā atnācis!

Te viņš ierauga — pils priekšā tā pati nūja un tai izplaukuši deviņi ziedi. Viņš izrāva nūju no akmens, no nūjas izlēca meiča un sacīja:

— Mīļais glābēj, tagad būsi mans vīrs! Burvis bija mani ieslēdzis zemē, tu mani izcēli saulē. Reiz ganīju tēva avenus, atnāca burvis un prasīja, lai es dodot šim vienu avenu. Atteicu, ka nedošu, jo tēvs būs uz mani dusmīgs. Tad burvis mani novārdoja: «Kļūsi par akmeni, uz akmens izaugs skābardis, no skābarža radīsies nūja. Kas nūju izraus, tas tevi izglābs — tu atkal kļūsi par cilvēku. Tikai reizi gadā varēsi no nūjas iznākt čūskas izskatā.» Tagad burvības vara ir lauzta.

Meiča ņēma Petro pie rokas un ieveda pilī, un tur nu viņi dzīvoja. Arī es tur biju, visu redzēju, visu dzirdēju. Kāzas bija varen dižas, viesu sanāca, ka biezs. Es ari biju, aicināts. Tur spēlēja, dancoja, ēda un dzēra, man arī deva. Pa ceļu upe tecēja, mutē ne pilītes netika.

Audžutēvs

Trīs brāļi bija palikuši sērdieņi — ne vairs tēva, ne māmuļas. Mantas arī nekādas — ne zemes, ne mājas, ne lopiņu. Gāja visi trīs darbu meklēt. Te nāk pretim vecs, vecs tētiņš baltu bārdu.

— Kur jūs, bērniņi, iedami?

Brāļi atbild:

— Darbu meklējam.

— Vai tad jums savas saimniecības nav?

— Nav, — šie stāsta. — Ja varētu salīgt pie laba cilvēka darbā, tad strādātu viņam kā paši sev, klausītu viņu uz vārda un godātu kā īsto tēvu.

Nu vecais tētiņš saka:

— Labi! Ja tā, tad esiet man dēli un es būšu jums tēvs. Klausiet mani, tad palīdzēšu jums tikt uz zaļa zara, iemācīšu, kā jādzīvo, lai vienmēr staigātu taisnus ceļus.

Brāļi bija ar mieru un gāja vecajam tētiņam līdzi. Gāja caur tumšiem mežiem, pār plašiem klajumiem, gāja, gāja, līdz ieraudzīja — ķiršu dārziņa vidū stāv glīta, balta mājiņa, apkārt zied puķes. No mājiņas iznāk meiča — skaista kā puķe. Vecākais brālis tik paskatījās vien uz meiču un tūliņ sacīja:

— Ak, ja es varētu šo meiču apprecēt un ja man vēl būtu vērši un govis!

— Labi, ejam bildināt! Būs tev meiča par sievu, būs vērši un govis. Dzīvo laimīgs, tikai godaprātu neaizmirsti!

Tā nu viņi gāja meiču bildināt. Sarunāja meiču, nosvinēja kāzas. Vecākais brālis nu bija kļuvis par saimnieku un palika šajā mājiņā dzīvot.

Iet viņi tagad tālāk trijatā. Iet, iet, te atkal ierauga — stāv glīta mājiņa, līdzās dīķis un dzirnavas, un pie mājiņas skaista meiča čakli jo čakli kaut ko strādā. Nu vidējais brālis saka:

— Ja es varētu šo meiču apprecēt un ja man vēl piederētu tās dzirnavas un dīķis, tad es būtu dzirnavnieks — un maizes man netrūktu līdz mūža galam.

Bet audžutēvs atteic:

— Labi, dēls, tā arī būs!

Tūdaļ viņi iegāja mājiņā, bildināja meiču, un vidējais brālis kļuva dzirnavās par iegātni. Nosvinēja kāzas. Tad audžutēvs teica:

— Nu, dēliņ, tagad dzīvo laimīgs, tikai pieraugi — godaprātu neaizmirsti!

Tagad gāja tālāk divatā: audžutēvs un jaunākais dēls. Iet, iet, te ierauga — stāv noplukusi būdele, un no tās iznāk meiča — tik brīnumdaiļa kā koša zvaigzne, bet nu tik nabaga, ka bruncīši vienos ielāpos.

— Ja es varētu ar šo meiču apprecēties, tad mēs abi strādātu, maize mums būtu un mēs neaizmirstu arī trūkumcietējus: ēstu paši un dotu arī citiem.

Tad audžutēvs saka:

— Labi, dēliņ, tā arī būs! Tikai pieraugi — godaprātu neaizmirsti!

Viņš apprecināja ari šo dēlu un pats aizgāja pasaulē.

Bet trīs brāli dzīvo savu dzīvi. Vecākais brālis kļuvis tik bagāts, ka sacēlis mūra ēkas, liek tīnē rubli pēc rubļa un par to vien domā, kā vairāk rubļu saraust. Bet nabaga cilvēkam palīdzēt — labāk ij nerunā, aplam skops bija šis brālis. Vidējais brālis ari bija ticis pie turības. Visus darbus viņa mājā padarīja kalpi, pats tikai gulēja, ēda, dzēra un par kārtību gādāja. Bet jaunākais brālis dzīvoja šā tā — kas pie rokas bija, tajā dalījās ar citiem.

Nu jā, vecais tētiņš tātad aizgāja pasaulē. Bet reiz pārnāca apskatīties, kā dēli dzīvo, vai taisnus ceļus staigāt nav aizmirsuši. Vārga ubadziņa izskatā viņš ierodas pie vecākā brāļa. Tas grozās pa sētsvidu. Ubadziņš klanīdamies lūdz:

— Esiet žēlīgs, atmetiet kaut ko nabagam!

Bet saimnieks atcērt:

— Neesi jau vis nekāds vecais! Ja gribēsi, tad nopelnīsi pats — es arī tikai nupat vēl esmu uz kājām ticis!

Bet mantas viņam tik daudz, ka vai nu: mūra ēkas, labības stirpas, rijas, lopu pilnas kūtis, nauda…

Vecais tētiņš gāja prom. Kādu versti, vai, aizgājis, viņš apstājās, atskatījās atpakaļ uz sētu — un visu tās bagātību apņēma uguns liesmas.

Tad vecais tētiņš devās pie vidējā brāļa. Ieiet viņa sētā, redz tur dzirnavas, dīķi, redz krietnu saimniecību. Saimnieks pats sēž dzirnavās. Tētiņš paklanās jo zemu un lūdz:

— Iedod, labais cilvēk, kaut riekšavu miltu — esmu nabags, man nav ko ēst.

— Žēl gan, bet neesmu vēl ne pats sev samalis, — saimnieks atsaka. — Tādu kā tu te daudz dauzās apkārt!

Gāja tētiņš projām. Pagājis gabaliņu, atskatījās — un dzirnavas sāka liesmot.

Nu tētiņš noiet pie trešā brāļa. Tas dzīvo trūcīgi, mājiņa maza, bet tīra gan. Ienācis sētā, vecītis pēc skata kļuva pagalam skrandains, pagalam noplīsis.

— Iedodiet kaut maizes kumosiņu! — viņš lūdz.

— Nāciet, vectētiņ, istabā, — saimnieks aicina, — tur jūs paēdinās un līdzi arī kaut ko iedos.

Tētiņš ieiet istabā. Ieraugot noskrandušo vecīti, saimniecei viņa sametās gaužām žēl, tā iegāja kambari, iznesa bikses, iznesa kreklu un deva vecītim. Vecītis uzvilka drānas. Saimniece ieraudzīja — vecītim uz krūtīm brūce. Viņa apsēdināja vecīti pie galda, deva ēst, deva dzert. Tad saimnieks iejautājās:

— Sakiet, vectētiņ, — kā jums uz krūtīm brūce gadījusies?

— Tā ir tāda brūce, — vecītis atbild, — ka no tās man drīz jāmirst. Tikai diena vien vairs palikusi, ko dzīvot.

— Ak bēdas! — sieva iesaucas. — Vai tad nav nekādu zāļu, ko izārstēt vainu?

— Ir gan, — vecītis teic, — tikai neviens man to zāļu nedos, kaut ikkurš var to izdarīt.

Nu saimnieks saka:

— Kāpēc gan nedos? Ja tik varēs! Sakiet, kas tās ir par zālēm!

Nu vecītis stāsta:

— Ja saimnieks pats aizdedzinātu savu māju, ja sadegtu visa viņa iedzīve un ja tad ņemtu tos pelnus un ar tiem apkaisītu manu brūci, tad tā sadzītu. Bet vai gan atradīsies pasaulē cilvēks, kas to darīs?

Jaunākais brālis nogrima domās. Ilgi viņš domāja un tad sacīja sievai:

— Bet kā tu, siev, domā?

— Es domāju tā, — sieva atbild, — ka pie jaunas mājas gan jau kaut kā tiksim, bet, ja šis labais cilvēks nomirs, tad otra mūža viņam vairs nebūs.

— Nu, ja jau tā, tad stiep bērnus no istabas laukā, — jaunākais brālis saka.

Par abiem ar sievu viņi iznesa bērnus, izgāja paši pagalmā. Vīrs palūkojās uz māju, un žēl viņam sametās savas mantas.

Tomēr cilvēka bija vēl vairāk žēl. Viņš ņēma un pielaida mājai uguni. Viens redzējiens — un māja nozuda liesmās kā nebijusi. Tās vietā bija uzradusies jauna — liela un skaista.

Bet vecītis stāv un smaida vien.

— Redzu, dēls, ka no jums trim tu vienīgais dzīvo taisnu dzīvi. Esi laimīgs!

Nu tikai jaunākais brālis pazina savu audžutēvu. Steidzās tam klāt, bet tas jau bija nozudis.

Burvju vijole

Dzīvoja reiz kāds nabaga vīrs. Ik nakti viņš sapnī redzēja, ka viņam ir dēls — stalts, skaists jauneklis. Bet tas bija tikai sapnis. Mūžs gāja uz otru pusi, bet vīram nebija ne dēla, ne mantas — mājā tikai posts un trūkums.

Kalna pakājē vīram piederēja mazs zemes gabaliņš, kur pat nejauši iesējusies nezāle lāgā negribēja augt. Bet tad kādā gadā uznāca tāds sausums, ka pat zeme izdega. Nabaga vīrs aizgāja meklēt darbu pie grāfa, ko Bukovinas ļaudis mīlēja kā akmeni kaklā, kā rūgtu nāvi.

— Iesi labību kult, — grāfs sacīja, — un par algu ņemsi to, kas būs pastalās sabiris.

Vīrs bija ar mieru, jo ko tad citu varēja iesākt. Visu mēnesi viņš cilāja spriguli un algu pārnesa mājā pastalās. Beidzot viņš pārvētīja nopelnītos graudus un izbēra uz seģenes, lai pažāvējas. Bet badā bija arī zvirbuļi, un tie uzknābāja visu labību līdz pēdējam graudiņam. To ieraudzījis, vīrs dusmās trieca cepuri pret zemi.

— Kaut jūs egle nosistu!

— Nedusmojies, labais cilvēk, — viņam aiz muguras kāds nopīkstēja.

— Kas mani tur māca nedusmoties?

— Tas esmu es, graudiņš, ko zvirbuļi neapēda.

— Kur tad tu esi?

— Nu, šite — zem dadža lapas noslēpos.

Vīrs noliecās, pacēla dadža lapu un ieraudzīja zeltainu graudiņu.

— Kāds man no tevis labums? — vīrs teica. — Tu esi tik sīks, ka ne saredzēt nevar.

Bet graudiņš atbild:

— Tu mani neēd, iesēj zemē un trīsreiz dienā aplaisti ar Ceremošas ūdeni.

Vīrs iesēja zeltaino graudiņu pie istabas loga. Trīsreiz dienā nesa no upes ūdeni, laistīja, laistīja, taču nekas nedīga. Vecais vīrs noskuma, sadrūma. Tad viņš visu pastāstīja sievai, bet tā bārās:

— Tev jau, vīrs, uz vecumu zvirbuli galvā čivina! Kur tas redzēts, kur tas dzirdēts, ka grauds prastu runāt!

Bet tad kādu rītu vīrs aiz loga padzirda tik jauku spēlēšanu, ka vai sirds kusa. Viņš palūkojās laukā — tur neviena nebija, tikai tajā vietā, kur viņš bija iesējis graudiņu, izaugusi dīvaina ābele. Tai zaros karājās nevis āboli, bet gan zaļi un dzelteni svītrotas vijoles. Vīrs nobrīnījās un gāja ārā. Nebija vēl paguvis aiziet līdz brīnumainajam kokam, kad izdzirdēja:

— Labdien, tēt!

Vīrs brīnījās vēl vairāk.

— Labdien, — viņš atņēma. — Kas mani sauc par tēti?

— Es — jūsu dēls Petriks. — Un no ābeles nolēca skaists puisēns.

— Ja jau esi mans dēls, tad iesim tupeņus apkaplēt. — Vīrs vēl aizvien nespēja noticēt, ka neredz to visu sapnī.

Petriks paņēma līdzi vijoli un uzrāva tik jautru melodiju, ka tupenīši sāka augt griezdamies un saplauka ziedos.

— Kas tā tev par vijoli? — tēvs vaicāja.

— Tā ir tāda vijole, ka labais pieņemas spēkā, kad paskatos uz zaļo svītru, bet ļaunums nīkst, kad pieskaros dzeltenajai.

Nabaga vīrs un viņa sieva nevarēja vien nopriecāties par brīnumaino dēlu. Viņi trīcēja un drebēja par puisēnu, lai tikai tam ne matiņš no galvas nenokristu. Bet Petriks nevarēja uz vietas nosēdēt, vienmēr grozījās ļaužu vidū.

Kādu svētdienu viņš paņēma savu vijoli un aizgāja uz ciemu. Tur viņš ieraudzīja ļaudis dejojam, kaut gan neskanēja nedz vijole, nedz cimbala. Tikai dejotāji paši sita plaukstas. Visi viņi bija tik novārguši, ka krita vai no kājām.

— Ko tie cilvēki dara? — Petriks jautāja cieminiekiem.

— Kāzas svin, — kāds vecītis pastāstīja. — Bet grāfs viņus savos darbos pagalam nodzinis. Kad šitie apmiršot, tad atvedīšot cilvēkus no aizjūras zemēm — tā viņš saka.

Zēns paglaudīja savas vijoles zaļās svītras un uzrāva tik jautru deju, ka pat koku lapas sāka līgoties līdzi. Ļaudis tapa mundri un priecīgi. Līgava un līgavainis bija kā rīta zvaigzne un mēness. Un visi kāzinieki griezās līksmā dejā.

Augu dienu Petrika vijole priecēja ļaužu prātus. Bet grāfs iznāca pils balkonā, paraudzījās uz klajuma pusi un aiz brīnumiem vai muti iepleta. Viņš pavēlēja saviem rokaspuišiem visus ciema jaudis sadzīt pie vārtiem. Sanāca grūtdieņi noņēma cepures.

— Redzu, ka no mūzikas esat kļuvuši varen stipri. Rīt jums caur kalnu jāizrok liela eja, lai pa to varētu tecēt visa Ceremoša!

Otrā rītā ļaudis ņēma laužņus un lāpstas un devās pie kalna. Viņi aplipa ap to kā skudras, sita un kala, ka dzirksteles vien šķīda. Gāja dienas, nedējas, mēneši, un beidzot kalnam cauri bija izkalta eja.

Grāfs paskatījās un sacīja:

— Tagad kalna vidū uzceliet staltu pili — ar plašām zālēm, gariem gaiteņiem, košām istabām. Pils vārtiem jābūt tādiem, ka tos varētu aizvērt ir mazs bērns, bet atvērt tikai es vien.

Bet grūtdieņi vairs nejuta agrākā spēka. Un grāfs viņiem bija tagad uzdevis tādu smagu darbu! Viņi devās uz mājiņu, kur dzīvoja Petriks ar tēvu un māti, pasauca zēnu ārā un pārmeta:

— Tu devi mums spēku izkalt upei ceļu, vai tagad pamet mūs nelaimē?

Petriks atbildēja:

— Rīt visi ņemiet laužņus, āmurus un lāpstas un ejiet uz kalnu. Es iešu palīgā.

Otrā dienā ļaudis sapulcējās pie kalna, taču neviens nejaudāja pacelt ne lauzni, ne āmuru. Tad Petriks noglaudīja vijoles zaļās svītras, pielika lociņu pie stīgām un rāva vaļā jautru dziesmu. Ļaudis atguva jaunību un spēku, un nu klints šķembas šķīda uz visām pusēm. Kalna iekšienē tika ierīkoti gari gaiteņi, augstas jo augstas zāles, plašas istabas.

Kad viss bija gatavs, grāfs aizsūtīja savus rokaspuišus saaicināt viesus, jo viņa meitu bija bildinājis kāds aizjūras princis.

Viesi sapulcējās pilī, kas bija uzcelta kalna iekšienē. Ieradās arī Petriks. Viņu ieraudzījis, grāfs uzkliedza:

— Kā tu uzdrīkstējies te rādīties?

— Zemnieku kāzas jau esmu redzējis, kungs, bet grāfu kāzas vēl ne, — Petriks atbildēja grāfam.

Grāfs lika sulaiņiem izsviest nekaunīgo puiku laukā. Bet petriks paglaudīja vijoles dzeltenās svītras, pielika lociņu pie stīgām un sāka spēlēt. Pilī tūdaļ iestājās klusums. Grāfs sakumpa, salīka, viņa rokas sāka trīcēt.

Petriks izgāja pa vārtiem un aizvēra tos uz laiku laikiem. Gāja gadi, vārti pamazām aizauga ar zaļu zāli. Grāfu neviens vairs pat nepieminēja. Bet par Petriku un viņa burvju vijoli stāsta vēl šobaltdien.

Stefana nelaime

Dzīvoja reiz mūsu ciemā kāds bagāts kungs. Viņam piederēja skaistas muižas, klētis pilnum pilnas visādas mantas. Bet līdzās kunga druvām mazu zemes stūrīti apstrādāja nabaga vīrs, kam bija Stefans vārdā.

Kādudien Stefans aizgāja uz savu zemes gabaliņu pļaut rudzus. Saslējis pusstatiņa, viņš apsēdās atpūsties. Te uzreiz ieraudzīja putneli, kas — caps! — paķēra no viņa rudziem vārpu un — švirks! — aiznesa uz kunga labības stirpu, atkal paķēra un atkal aiznesa.

— Ka tu izputējis! — nabaga vīrs saskaitās. — Ko tu, neganteli, dari? Kur tu nes manu darbu?

— Kungam.

— Kāpēc kungam, vilks tevi rāvis!

— Tāpēc, ka esmu kunga Laime.

Stefanam aiz dusmām vai tumšs gar acīm sagriezās.

— Es leju sviedrus, bet tu zagsi un nesīsi kungam?

— Esmu viņa Laime, tāpēc kalpoju viņam.

— Vai, ak vai! — Stefans novaidējās. — Bet kur ir mana Laime?

— Kaimiņu ciemā zem vītola, — putniņš atbildēja. — Ej un negriezies atpakaļ.

Vīrs apdomāja un sacīja:

— Ko es dauzīšos nezin kur apkārt? Cepti baloži nekur mutē neskrien.

Vakarā Stefans pārgāja sētā, taču viņam ne ēdiens līda rīklē, ne miegs nāca. Tas vien stāvēja prātā, ko putnelis bija sacījis. Tu re — Laime mājo nez kur kaimiņu novadā, jo šaipusē netaisnība staigā zābakos, bet taisnība — vīzēs.

Rītā Stefans jūdza zirgus un sauca sievu:

— Ņem, bēdulīt, bērneļus un kāp ratos. Mums tāda pati laime ka vistai, kas pīlēnus izperējusi.

Viņš uzsauca zirgiem, un tie sāka soļot. Cik nu bija, cik nebija nobraukuši, kad Stefans atcerējās, ka aizmirsis paņemt cirvi. Viņš sacīja sievai:

— Pagaidi tepat, es aizskriešu atpakaļ, žēl cirvja.

Aizskrēja Stefans atpakaļ, paņēma cirvi un jau griezās uz iešanu, te uzreiz no istabaugšas Nelaime — blaukš! — viņam uz kakla un pieķeras kā dadzis suņa kažokā.

Nu gan Stefans atcerējās putneļa vārdus, lai negriežoties atpakaļ uz māju, bet vairs nekas nebija līdzams. Bēdīgs viņš gāja tālāk, izvilka tabakdozi un piebāza pīpi. Nelaime skatās un saka:

— Dod man arī tabaku paostīt.

— Rāpies lejā un osti, ka vai pārplīsti, — nabaga vīrs noskaities atcērt.

Nelaime norāpjas arī un ielien tabakdozē. Stefans — knauks! — aizcērt vāciņu ciet.

— Tupi nu tagad tur, negantniece! Es tev rādīšu, kā vārdzināt nabaga cilvēku!

— Laid ārā, vairāk tevi nemocīšu, — Nelaime lūdzas. Bet Stefans nemaz neklausās. Nonācis pie kāda veca jo veca koka, viņš iebāza tabakdozi ar visu Nelaimi koka dobumā un, nogājis atpakaļ pie ratiem, brauca tālāk. Nobrauca kaimiņu ciemā. Stefans nu staigā apkārt pa ciemu un prašņā visiem, ko satiek, vai neesot kaut kur redzējuši viņa Laimi. Bet cilvēki paliek cilvēki — tie velk ērmīgo prašņātāju uz zoba, smejas par viņu.

Kad satumsa, Stefans aizbrauca ganīklā, kur čigāni mēdza uzsliet savas teltis. Tur viņš ar savējiem ratos pārgulēja nakti. Bet rītā Stefans atkal bēdājas: kurp lai dodas? Bērni, vardes biedēdami, skraidelēja pa smilšaino upītes krastu zem vītoliem. Te uzreiz viens no puišeļiem iesaucas:

— Re, kā tur kaut kas spīdi…

Stefans paveras: zem zemes patiešām blāzmo tāds kā spožums. Viņš paņēma lāpstu un sāka rakt. Raka, raka un izraka veselu mučeli zelta. Viņš izbēra zeltu maisā un raka atkal tā, ka mugura jau kūpēja. Izraka mučeli ar dārgiem akmeņiem. Izbēra tos maisā un rāvās atkal. Bet trešo reizi viņš nekā vairs neizraka.

— Gana būs ar to pašu! — Stefans teica sievai.

Sēdās visi atkal ratos un brauca uz ciemu. Tur ņēmās taujāt:

— Vai nezināt, kas pārdod māju? Bet glītu māju ar lielu dārzu!

— Eku, tā ar skārda jumtu, tā nupat ir pārdodama, — ļaudis stāsta.

Stefans nopirka māju un dzīvoja ar ģimeni laimīgi: iegādāja gotiņu, vairākas aitas, sivēnu un visu, kas saimniecībā vajadzīgs.

Dzīvoja vīrs bez bēdu.

Bet reiz kungs bija padzirdējis, ka Stefans kļuvis bagāts vīrs. Kādudien viņš atbrauca pie Stefana viesos. Pie galda apsēdies, kā gariem zobiem vien ēda. Beidzot ierunājās:

— Tu, Stefan, reiz sacīji, ka tas, kas no rīta nav pagūts, vakarpusē vairs nav panākams. Kur tad tev nu tāda manta radusies?

— Sapnī noredzēju, — Stefans ar gudru ziņu atteic. — Un vēlāk izlasīju…

— Kā izlasīji? Kur?

— Are, kad brauc uz mūsu ciemu, tad ceļmalā ir vecs vītols. Vītolā ir dobums un dobumā — tabakdoze, bet tabakdozē papīriņi.

Vairāk kugam nekas nebija vajadzīgs. Viņš pietrūkās no sola un uzsauca kučierim:

— Laid uz veco vītolu!

Zirgi aizrāva karieti lidz vītolam, ka nebija ko redzēt. Kungs steidzās pie dobuma, un — caps! — tabakdoze rokā gan. Kungs atvēra to, un Stefana Nelaime šim — blaukš! — kaklā!

— Nu, kundziņ, tagad tu nēsāsi mani līdz savai nāves stundiņai.

Kungs ar Nelaimi iesēdās karietē. Tikko kādus soļus bija pabraukuši, tā zirgs krita gar zemi un bija pagalam. Pabrauca vēl gabaliņu — nokrita otrs zirgs. Kaut kā kungs aizkūlās līdz mājai un apgulās atpūsties. Tikko bija iesnaudies, te viņu iztraucēja briesmīgi kliedzieni:

— Degam! Ugunsgrēks!

Kunga pils nodega līdz pamatiem, visa manta arī sadega.

Kungs aizgāja pasaulē ar Nelaimi uz kakla. Ja nav nomiris, tad nēsā to vēl šobaltdien.

Vecīša dāvanas

Kāds puisis dienēja zaldātos. Viņu sauca par Vasili. Pa vasaru visus zaldātus aizveda mežā pie upes un tur mācīja kara gudrībās.

Pēc mācībām visi puiši skrēja peldēties, bet Vasilis ņēma cirvi un gāja tīrīt mežu. Visus nokaltušos, greizos, vārgos kokus viņš nocirta un sakrāva kaudzē, bet taisnos, glītos atstāja, lai aug. Drīz vien mežs izskatījās jauks un priecīgs.

Savu laiku atkalpojis, Vasilis posās mājup. Viņam sagribējās atvadīties no meža. Devās puisis turp. Bet no meža iznāk pretim vecītis zaļu bārdu un vaicā:

— Kurp iedams, jaunekli?

— Ai, vectētiņ, man šodien priecīgs prāts. Esmu nokalpojis zaldāta laiku, iešu mājup.

— Kurp tad pašlaik tev padomā doties?

— Eju no meža atvadīties. Tas ir tik skaists!

— Jā, dēliņ, skaists gan. Šajā mežā ir mana mazā mājiņa. Ilgi esmu te nodzīvojis, bet neviens nav mežu tā sakopis kā tu. Ko vēlēsies, lai tev dodu par algu? Bet vēlies ar prātu, apdomā.

Domāja Vasilis, domāja un tad sacīja:

— Esmu vijolnieks un gribētu tādu vijoli, lai visi dejotu, kad spēlēju, — ir nabagi, ir bagāti, ir mācītāji, ir valdnieki, ir mušas, ir tārpiņi — visa dzīva radība, kāda vien ir pasaulē.

— Labi, — meža tētiņš saka, — tava vēlēšanās ir gudra.

Tētiņš nozuda. Un to pašu brīdi Vasilim rokās iekrita vijole.

— Tagad teic otru vēlēšanos, — tētiņš bija atkal parādījies.

— Vēl eš gribētu tādu kuli, lai tajā, kolīdz uzsaucu: «Nuka, kulē iekšā!» — tad tūliņ viss arī būtu kulē. Lai nevienam pār mani nebūtu varas, pat caram ne, kuram kalpoju.

— Labi.

Vecītis nozuda, un to pašu brīdi Vasilim pie kājām nokrita kule. Viņš to pacēla, un tētiņš parādījās trešo reizi.

— Saki trešo vēlēšanos, tikai ar prātu.

— Gribu, lai man vienmēr būtu ko ēst, kad esmu izsalcis.

Tētiņš iedeva Vasilim galdautu.

— Kad būsi izsalcis, izklāj šo galdautu — un tev būs ko ēst. Bet tagad dodies pasaulē un kalpo cilvēkiem tikpat cītīgi, kā kalpoji šim mežam.

Vasilis nu gāja, gāja, te ierauga — kāda sieva izvedusi no istabas sešus bērnus un raud, rokas lauzīdama.

— Kāpēc jūs, sieviņ, tik gauži raudat?

— Vai, ak vai, mums jāiet klaušu darbos! Manu vīru kungs aizsūtīja uz dzirnavām malt, bet tur tikai velni māj.

— Kur tās dzirnavas ir?

— Vai, vai — aiz meža! Tām dzirnavām ir divpadsmit dzelžu durvis, un aiz divpadsmitajām ieslēgts mans vīrs ar vēršiem.

— Neraudiet, sieviņ, — jūsu vīrs pārnāks.

Vasilis aizgāja uz dzirnavām, nostājās pie dzelžu durvīm un sāka spēlēt. Durvis atvērās, iznāca pats vecais velns, bet tam aiz muguras slaista radziņus jaunākie. Vecais velns paskatās uz Vasili un saka:

— A-ā, būs man vakariņas!

Bet jaunais velns smejas:

— Tikai uz viena zoba ko uzlikt.

Vasilis nesaka ne vārda, ņem atkal vijoli un spēlē. Viens velns sāk lēkāt, tad otrs, trešais, un tad jau dej visi. Jau iiem līst sviedri, bet Vasilis tik spēlē, jau šie krīt vai gar zemi, turas cits citam pie astes, pie ragiem — Vasilis tik spēlē. Notrūkst velniem astes, aplūst ragi, šie virpuļo pa zemi, lūdzas Vasili:

— Atlaid mūs, dosim tev, ko gribi.

— Nekā negribu, tikai izlaidiet ārā vīru ar vēršiem.

— Rimsti spēlēt, izlaidīsim.

— Nekā, dodiet atslēgas, pats viņu izlaidīšu brīvība.

Velni vilcinās. Bet Vasilis spēlē tā, ka šie vairs galvu nejaudā uz augšu pacelt. Vecais velns atdeva Vasilim atslēgas, Vasilis atslēdza durvis, izlaida ārā viru, izveda vēršus, iecēla ratos miltu maisus un sacīja:

— Brauc mājās, vīrs, es vēl te ar šitiem norēķināšos.

Vīrs paklanījās glābējam jo zemu un brauca projām, bet izbijušais zaldāts uzsauc:

— Nuka, velni, kulē iekšā!

Viņš savāca visus velnus kulē, aizsēja galu un mežā pakāra kuli ozolā, lai karājas, bet pats ratiem pakaļ devās uz ciemu.

Tur izskrien no istabas sieva ar bērniem, teic viņam paldies, ka izglābis šās vīru, grasās viņu par to atalgot, taču Vasilis nekā neņem.

Bet kungs bija gribējis šo vīru izdeldēt no pasaules. Uzzinājis, ka vīrs sveiks un vesels ticis vaļā no velnu nagiem, kungs neganti apskaitās.

— Nositīšu tevi! Māju nodedzināšu! Tavu sievu un bērnus pēršu līdz nāvei!

To noklausījies, zaldāts Vasilis devās atpakaļ pēc kules. Nokabināja to no ozola zara, skatās — velni bez ūdens tikko vairs dzīvi. Vasilis aiznesa tos pie liela ezera un palaida brīvībā, pieteikdams, lai nabaga ļaudīm nedarot ļauna. Pats pasita kuli padusē, paņēma rokā vijoli un nu iet pie kunga. Bet nomana — vēders tāds kā tukšs vien. Viņš apsēdās klajā laukā zem papeles, izklāja galdautu — un tūdaļ uzradās ir ko ēst, ir ko dzert. Vasilis paēda, nodzērās un nosprieda: «Nu gan jāiet, kungs laikam jau vārdzina nabaga ļaudis.»

Vasilis noiet ciemā — tur haiduki, zirgos sasēduši, jau drūzmējas nabaga vīra sētā, ar pātagām dzīdami ārā no mājas viru, sievu, bērnus. Vasilis apstājās vārtos un uzsauca:

— Nuka, haiduki, kulē iekšā!

Tai pašā mirklī haiduki atradās kulē. Vasilis piekodināja vīram un sievai, lai sēd mājā, pats devās uz kunga namu, kuli vilkdams pa ceļu līdzi, lai haiduki dauzītos pret zemi. Atvilka šos līdz pašai kunga sētai. Kungs iznāk uz sliekšņa un pavēl kalpiem:

— Ņemiet ciet šo klaidoni un uzskaitiet viņam simt rīkšu, pēc tam aizvelciet un izmetiet aiz vārtiem. Bet, ja ne, tad norīdiet ar suņiem.

Bet Vasilis kā ņēma rokā vijoli, kā sāka spēlēt, tā kungs vairs ir neskatījās pēc savas kundzenes, bet saķēra virēju, kundzene satvēra kučieri, nenoturējās pat kulē iedzītie haiduki — visi griezās dancī kā negudri. Kungs jau aizkusis, sviedri tek acīs, viņš lūdzas:

— Došu tev, puis, ko vien gribi, tikai rimsties spēlēt.

— Sev negribu nekā. Gribu visam ciemam brīvību.

— Došu.

— Ja dosi, tad atlaidīšu tevi, bet, ja ne, tad beigsi dzīvi šai pašā kulē, kur tagad tup tavi haiduki.

Vasilis pārstāja spēlēt, kungs, redzēdams, ka nu vairs labi nav, sēdās pie galda un parakstīja brīvlaišanas papīru visam ciemam. Vasilis tad teica:

— Lai tam vīram, kas brauca uz dzirnavām, ne mats no galvas nenokristu, un neuzdrīksties laupīt viņam brīvību.

Kungs atbildēja:

— Es dāvinu visiem brīvību, tu dāvini man dzīvību.

Bet kundzene bija tā nomocījusies, ka nemaz nelika padot mīksto krēslu, atkrita uz cieta sola, atmeta rokas — teju, teju mirs nost. Kalpi visi gulēja krustu šķērsu, kur kurais novēlies.

Vasilis noskatījās un tad devās tālāk savu ceļu, bet kuli ar haidukiem vilka līdzi. Nonāca viņš galvaspilsētā un redz — ļaudis raudādami ved jaunu meiču, pops skaita lūgšanu kā pie kapa.

Vasilis taujā:

— Ļaudis, kas pie jums notiek?

— Bēdu dienas mums uzbrukušas. Pūķis nedod ūdeni, pirms nav aprijis cilvēku. Ik dienas kādu aizvedam, nu pienākusi kārta šai jaunajai meitenei.

Vasilis aptur gājienu un saka:

— Ejiet mierīgi — šī meitene nemirs.

Viņš izkrata no kules haidukus, kas tik tikko vairs elpu velk, pamet tos pilsētas vidū, bet pats ar kuli un vijoli dodas pie ūdens avota. Tur patiesi tup divpadsmitgalvu pūķis. Kolīdz Vasili ieraudzījis, tā izšauj ugunīgas meles.

— Ko tu te esi atnācis? Cīnīties vai mieru līgt?

— Cīnīties.

— Tad iesim uz dzelzu klonu.

Aizgāja abi uz dzelzu klonu. Vasilis ņem rokā vijoli un sāk spēlēt. Divpadsmitgalvu pūķis kā laidās dejā, tā dzelzu klons brīkšķēja un brākšķēja vien. Vasilis spēlē, pūķis jau izkāris mēles, galvas velkas pa klonu, pa nāsīm šaudās liesmas. Pūķis lūdzas, lai pārstāj, bet muzikants ir neklausās. Spēlēja vien, līdz pūķis pagalam gan.

Nu ļaudis saskrēja zaldātam apkārt, teic paldies, grib glābēju atalgot, bet Vasilis nekādu algu neņem. Pats valdnieks, padzirdējis, ka zaldāts nogalinājis pūķi, sūta pēc viņa vēstnesi.

Vasilis nogrieza pūķa mēles, ietina drāniņā un gāja pie valdnieka. Tas sagaida viņu un brīnās:

— Vai tu patiesi kalpoji manā karaspēkā?

— Kalpoju.

— Bet kur tu tādu spēku ņēmi?

— Mežā.

Un Vasilis izstāstīja par meža tētiņu un viņa dāvanām.

— Tad jau tu varētu ņemt virsroku ari pār mani? — valdnieks vaicā.

— Ja vēlaties, varu tūliņ to izdarīt. — Un Vasilis ķeras pie kules.

Valdnieks nobijies atteic:

— Nē, nē, tikai pierādi, ka tu no tiesas esi pūķi nogalējis.

Vasilis iztin mēles. Bet princese visu laiku stāvējusi un vērojusi, ka zaldāts ir varen glīts puisis. Nu viņa piesteidzas pie tēva un saka:

— Nebijis viņa, tad arī man pienāktu kārta mirt. Gribu iet pie viņa par sievu. Mēs dzīvosim laimīgi.

Valdnieks bija ar mieru. Nosvinēja kāzas. Un zaldāts tagad mājoja valdnieka pilī.

Pasaka par labsirdīgo zaldātu

Kādreiz vecos laikos puiši kalpoja karaspēkā pa divdesmit gadu. Ja zaldāts nebija izpelnījies zirgu, tad mājup soļoja kājām.

Kāds zaldāts, ko sauca par Mikolu, pie zirga nebija ticis un kājām devās uz savu ciemu. Viņam bija laba sirds, tāpēc kabatā bija palikuši tikai trīs graši. Gāja zaldāts, gāja, līdz, sajuzdams izsalkumu, nosprieda: «Būtu laiks kaut ko iekost.» Bet te: gadās pretim kāds nabaga vīrs, kas lūdz:

— Zaldāt, palīdzi man ar kādu mazumiņu.

Zaldāts izvilka grasi un atdeva trūcīgajam. Pats domāja: «Tūliņ ieiešu krogā un par diviem grašiem kaut ko ieēdīšu.» Gabaliņu pagājis, viņš satika otru ubagu. Tas stiepj pretim roku:

— Ai, zaldāt, ieliec man saujā kādu mazumiņu.

Zaldāts ielika grasi. Bet pats domā: kaut nu drīzāk pagadītos kāds krogs, jo vairs nebija spēka tālāk iet. Nonāk viņš līdz krogam, bet pie durvīm stāv nabadziņš un lūdz:

— Labais cilvēk, iedod kapeiciņu!

Mikola nekad nevienam nespēja atteikt. Viņš atdeva trešo grasi un iegāja krogā. Tur krodziniece bija piecepusi un pievārījusi ēdienu ēdienus, viss krogs smaržoja tā, ka zaldātam:, galva apreiba.

Te ienāk kāds sirms vecītis un vaicā:

— Kā ir, zaldāt, — vai ēst gribas? Zinu, zinu, gribas tā, ka vai sirds pa muti kāpj laukā.

— Ek, vectētiņ, ir nevaicājiet!

— Kāpēc tad atdevi pēdējos grašus?

Mikola atteic:

— Kreisajai rokai nav jāzina, ko dara labā.

— Vadzi, — vecītis pasmīn, — paēd, es samaksāšu par tavu pusdienu.

Viņš pienesa Mikolam ēdienu, apsēdās un skatījās, kā tas mielojas. Kad zaldāts bija ieturējies, vecītis vaicāja:

— Vai tu nebūtu ar mieru nākt pie manis darbā?

— Kāpēc gan ne!

— Tikai ņem vērā: ja būsi godīgs un uzticams, tad tevi dāsni atalgošu, bet, ja zagsi, tad sadedzināšu uguns liesmās.

— Labi.

Vecītis iebēra krodziniekam riekšavu zelta un vēl otru riekšavu iedeva par pusdienu. Zaldāts apgulās un krietni nosnaudās. Vakarā vecītis atnesa trešo riekšavu zelta, ko samaksāt par zaldāta vakariņām, un vaicāja:

— Nu, krodziniek, vai esi ar mani mierā?

— Tādus viesus es gribētu redzēt ik dienas, — krodzinieks teica.

Mikola devās kalpot vecītim. Pārgulēja nakti, un agri no rīta saimnieks modina Mikolu:

— Nu, zaldāt, vai esi atpūties?

— Esmu gan.

— Tad ej pie darba. Tikai visu gadu, pie manis strādādams, tu nedrīksti ne mazgāties, ne skūties.

— Labi.

Vecītis ieveda Mikolu istabā, kur atradās kaudze zelta, un sacīja:

— Tev būs jāpārcilā šis zelts: no šīs sienas pārsviedīsi to pie otras un pēc tam atkal atpakaļ pie pirmās. Ēst iesi uz krogu, es samaksāšu. Bet pieraugi, ka nenozodz man ne kripatas zelta!

— Nē, vectētiņ.

Laiks rit. Mikola nemazgājas, neskujas — apaudzis bārdu, noplīsis, pats sev vairs netīk — un tik bārsta zeltu. Kad gads bija cauri, vecītis sacīja:

— Tev, dēls, ir laiks precēties. Redzu, ka esi godīgs, uzticams un paklausīgs — no mana zelta ne drusciņas neesi sev paslēpis. Līdz sirmiem matiem esmu nodzīvojis, bet tāda cilvēka, kāds tu, vēl neesmu saticis. Tagad ej uz krogu pusdienās, pēc tam aprunāsimies.

Mikola apsēdās ēst pusdienu, te ienāk krogā kāds vīrs un saka:

— Krodziniek, gribu tev ieķīlāt savu pēdējo zemes gabaliņu — dod man naudu, jo citādi man jāaiziet no mājas, bet man jāgādā par trim meitām, kas vēl nav pie vira izdotas. Esmu nonācis galīgā postā.

Krodzinieks atbild:

— Nu labi, ņemšu ķīlā jūsu zemes gabalu, naudu man atdosiet pa daļām.

Mikola to visu noklausās, steidzas pie vecīša un stāsta:

— Vai, vectētiņ, kāds virs krogā raudin raud par savu posta dzīvi.

— Tu par viņu nebēdājies vis, — vecītis atteic. — Ej un saki viņam, ka dosi zeltu, lai viņš tiktu no parādiem vaļā, lai tikai laiž savu meitu pie tevis par sievu.

Mikola steidzas atpakaļ uz krogu un solās vīram, ka glābšot šo, lai tikai atdodot viņam meitu.

Vīrs aiz priekiem lec vai gaisā.

— Esmu ar mieru, esmu ar mieru!

Ja ar mieru, tad ar mieru. Mikola iet pie vecīša, domādams, ka nu nomazgāsies un noskūsies, bet vecītis neļauj.

— Nekā, ej vien, kāds esi, lai meita ir ar mieru precēt tevi tādu pašu, tad vēlāk kļūsi tāds, kā pieklājas.

Nu Mikola gāja līdzi vīram. Tas atstāja puisi pie vārtiem, pats iegāja istabā un stāsta meitām:

— Mīļās meitiņas, ir atradies kāds puisis, kas izglābs mūs no nedienas, tikai vienai no jums ir jāiziet pie viņa. Tas ir jauns puisis, tiesa gan, neizskatās īsti tāds, kā pieklātos.

Vecākā meita saka:

— Pasauciet viņu, lai paskatos.

Vīrs paaicināja Mikolu, ieveda istabā. Vecākā meita tikai izsaucās: «Vai die! Vai die! Vai die!» — un aizbēga. Puisis nemazgājies, neskuvies, noskrandis — tīrās briesmas!

Tēvs paaicināja vidējo meitu. Tā arī aizmuka vaimanādama. Bet pie vārtiem jau sabraukuši tiesas ierēdņi, lai pārdotu vīra mantu ūtrupē. Tēvs lūdz jaunāko meitu:

— Meitiņ, ej pie viņa par sievu. Varbūt spēsim padarīt viņu par cilvēku.

Jaunākā meita padomāja un tad sacīja:

— Lai notiek tā. Postā jau esam šā vai tā.

Viņa sniedza Mikolam roku. Puisis priecīgs pāriet mājā pie vecīša. Vecītis izgāja sētā un uzsvilpa. Saradās kalpi — viens skuva Mikolu, otrs cirpa viņam matus, trešais mazgāja, kopa. Vecītis atnesa kazaka drānas, zelta zobenu, zelta jostu. Mikola apģērbās, apāvās, piekāra zobenu un nu izskatījās kā bilde. Abi ar vecīti iesēdās puskarietē un brauca pie meitas. Ieraudzījusi līgavaini, tā plaukstas vien sasita. Bet abu vecāko meitu mājā nebija. Tās bija diezin kur nozudušas. Bez viņām tika nosvinētas dižas kāzas. Vecītis pēc tam sacīja Mikolam:

— Būtu tev kaut kripatiņa zelta pie pirkstiem pielipusi, tu būtu pagalam, bet tagad tevi gaida laba dzīve.

Tā arī notika.

Blusādas cimds

Kādam ķēniņam bija varen daiļa meita. Visādi prinči, visādi karajdēli jau bija pie viņas precībās braukuši, bet viņa nevienu negribēja par vīru. Tomēr precinieki kā nedeva, tā nedeva mieru. Tad princese lūdza tēvu, lai liekot izaudzēt blusu un no tās ādas izšūt cimdu.

Kalpi noķēra blusu, iemeta sviesta mucā un septiņi gadi tur neieskatījās. Kad septiņi gadi bija apkārt, muca pārsprāga un no tās izlēca tāda blusa kā mežacūka. Blusu nosita, novilka tai ādu un no ādas pašuva cimdu.

Kad nu tagad pie princeses ieradās precinieki, viņa parādīja tiem cimdu un lika uzminēt, no kādas ādas tas darināts.

Par princeses daiļumu un par viņas cimdu gāja slava pa visu pasauli. Aizjūras zemē dzīvoja kāds gauži skaists, gudrs un bagāts princis. Viņš paņēma līdzi naudu, pārbrauca pār jūru un devās nevis uz ķēniņa pili, bet gan apstaigāja visus kažokādu meistarus, lūdza tiem nakstmājas un sāka visādas valodas, gribēdams izdibināt, vai kāds no tiem nav šuvis princesei cimdu.

Tā princis izstaigāja visu pilsētu, taču neka neuzzinaja. Bet pilsētas nomalē atradās pavisam maza mājiņa, nu, tīrā būdele. Princis iegāja ari tajā, un tur dzīvoja vecs kažokādu meistars. Princis apvaicājās:

— Vecotēv, vai nevarētu pie jums pārnakšņot?

— Labi, dēls, došu tev naktsmājas.

Bet vecais vīrs bija aplam kārs pēc sivā. Princis vakarā atnesa degvīnu un aicināja:

— Iedzeriet, vecotēv. Augu dienu noņemdamies ar ādām, jūs saelpojaties tādas smakas, ka krūtis pavisam aizkrīt.

Večuks izdzēra mēriņu un stāstīja:

— Tagad vēl nekas. Bet toreiz, kad es no blusas ādas cimdu šuvu, tad gan bija smirdoņa.

Vairāk princim no večuka nekā nevajadzēja. Viņš pārgulēja nakti, no rīta saimniekam labi samaksāja un taisnā ceļā devās uz pils zāli, kur sēdēja princese ar cimdu.

Nāca karaļi un ķēniņi, nāca prinči un karaļdēli, veci un jauni un minēja, no kādas ādas pašūts princeses cimds. Viņi nosauca visus zvērus, kādi vien ir pasaulē, taču neviens nespēja pareizi atminēt. Bet princis stāvēja maliņā.

— Un ko tu teiksi, puis?

Posdamies uz pili, princis bija saģērbies visādos kankaros. Nevienam nevarēja ne prātā ienākt, ka tāds skrandulācis spētu uzminēt, no kā darināts cimds. Bet viņš piegāja tuvāk un sacīja:

— Visuaugstās princeses cimds ir darināts no blusas ādas.

Princese vai paģība. Bet karalis sāka rāties:

— Redzi nu, meit, — dabūji, ko meklēji! Vai tev trūka precinieku? Labu labo precinieku! Nu jāiziet pie ubaga.

— Tāds mans liktenis, tēt. Ja jau pati esmu tā noteikusi, lai tā ari notiek. Precēšos ar viņu.

Skrandaini uzņēma pilī, grezni apģērba, jo neviens jau nezināja, ka viņš ir princis, un posās uz kāzām. Bet kādas nu tur kāzas ar ubagu? Netika jau aicināts neviens viesis. Pēc kāzām ķēniņš sacīja:

— Man, meitiņ, ir aplam liels kauns par tādu znotu. Nespēju viņu rādīt pat citu zemju sūtņiem.

Jaunais vīrs to bija dzirdējis un teica ķēniņam:

— Mēs iesim dzīvot citur.

Jaunais pāris apmetās noīrētā mājelē, un viņiem nebija pat ko mutē bāzt. Princis sacīja sievai:

— Esmu izsalcis. Ej izlūdzies kaut kur maizi.

Un kādreizējā ķēniņmeita gāja izlūgties kumosu maizes. Pati neēda, atdeva visu vīram, lai tas retāk sūtītu viņu ubagos. Bet vīrs tik uzkliedz, ka griboties ēst. Bija gan ķēniņmeitai ko turēt!

Tā viņi mocījās seši mēneši. Tad princis ņēma sievu pie rokas un teica:

— Iesim abi ubagos.

Gāja arī. Kur tik pagadījās kāda lepnāka pils, tur princis sūtīja sievu diedelēt maizi un kādu nekādu ēdienu. Sieva staigā ar ubadzes tarbu, bet viņš sevī smejas: «Ai, putniņ, apcirpšu tev spārniņus. Slēji degunu gaisā, tad diedelē nu tagad. Nedaru jau to ar vieglu sirdi, bet lai, parādīšu tev, kā bija ap sirdi maniem draugiem, kad tie brauca pie tevis precībās, bet tu smējies viņiem taisni acīs.» Tā princis prāto, bet tikmēr sieva jau nes viņam šķīvi ar ēdienu.

Tā viņi klaiņoja, līdz nonāca jūras krastā. Princese bēdājas:

— Vai dieniņ, ko mēs še darīsim?

— Brauksim pāri jūrai.

Princis aizgāja un samaksāja par divām vietām uz kuģa, bet kapteinim sacīja, lai tas ejot un pasaucot viņa sievu. Tas aizgāja un aicināja:

— Kāpiet kuģī, jo visas vietas jau aizņemtas, divas vien vairs palikušas.

Princis ar sievu kāpa kuģī, pārbrauca pār jūru, princis atstāja sievu krastā un pats devās uz savu pili. Tur viņš izstāstīja tēvam, ka esot pārvedis līgavu, lai pilī pošoties kāzām, bet šim pašam vēl esot līgavai šis tas iemācāms. Tad princis aizgāja atpakaļ pie sievas, noīrēja jūras krastā mazu būdeli, atnesa kādas pudeles alus, vīna un lika sievai tirgot.

— Tikai pieraugi, lai matroži neizdzer visu un nesadauza pudeles.

— Pieraudzīšu.

Princis atkal atgriezās pilī, pārģērbās un uzkūdīja matrožus, lai tie aizejot, visu izdzerot un sadauzot.

Princese tirgoja, tirgoja, te sanāca matroži, sāka lauzt galdus, krēslus,, izdzēra alu, vīnu, pudeles sadauzīja un ne kapeikas nesamaksāja. Tādu postu nodarija, ka nav ne izstāstāms.

Bet princis pilī labi paēda, vakarā pārģērbās vecajos kankaros un gāja uz būdiņu. Atnācis redz — sieva sēd pie lausku kaudzes un raud.

— Kas noticis?

— Vai neredzi?

— Kas tu esi par pārdevēju, ja atļāvi tā izdarīties? Es liku tev tirgoties, nevis ar matrožiem jokoties. Kā tagad dzīvosim? par precēm izdevu pēdējo grasi.

— Es neesmu vainīga. Sanāca matroži un visu sadauzīja. Ko varēju iesākt?

— Ak vai, nav gan no tevis saimnieces! Ar tevi dzīvojot, maizes neredzēšu. Dzirdēju, ka pilī pošoties uz kāzām. Ej palīdzi virējai.

Bet pats jau bija pilī visu izstāstījis. Un pieteicis, lai sieva nekā nedabūjot zināt.

— Kad viņa taisīsies uz māju, tad divpadsmit podiņos ielejiet un ielieciet visādus ēdienus un iedodiet jostu, lai viņa apjožas un sakarina pie tās visus podiņus.

Augu dienu princese rāvās pa virtuvi, vakarā sākās kāzu godi, sanāca muzikanti, skanēja mūzika. Bet princese pošas nest vīram paēst uz pašu pilsētas malu.

Virēja sakarināja pie jostas podiņus, apjoza jostu princesei ap vidu, katrā podiņā ielēja citu ēdienu un sūtīja princesi projām. Bet zāles durvīs līgavas māsas jau gaida līgavu, no aizjūras atbraukuši viņas tēvs, māte, tikai viņa pati nekā vēl nezina.

Ārā pie durvīm princese satiek vīru. Tajā brīdī sāk skanēt mūzika. Princis saka:

— Iesim paskatīsimies, kā valdnieka līgava sēž pie goda galda.

— Kā lai eju ar šiem podiem pie jostas? Ēdieni izlīs man uz drēbēm.

— Nekas. Ej lēnītēm, tad nelīs.

Princis ieveda sievu pilī. Mūzika spēlē, viņš ņem sievu dejot un sagriež tādu virpuli, ka zupas, biezputras, ķīseli šļācas viņai pār galvu. Bet tad uzreiz princis apstājās un runāja tā:

— Piedodiet man, mīļie vecāki! Reiz jūsu meitai nebija labs neviens precinieks, arī par mani lepnā princese gribēja pasmieties. Tas nekas, ka ķēniņa meita, mācību viņai tomēr vajadzēja saņemt, kad ar mani bija apprecējusies.

Princis aizgāja pārģērbties kāzu drānās, arī princesei kalpones atnesa dārgus tērpus un ņēmās viņu post un greznot.

Mātei — ķēniņienei gan sirds vai lūza, noskatoties, kā meita dejoja, apkārusies ar ēdiena podiem, taču viņa nekā nespēja līdzēt, jo te bija cita zeme, citi ļaudis, citi likumi.

Nosvinēja lepnas kāzas. Jaunā sieva sēdēja pie galda, dziļās domās nogrimusi. Ilgi viņa pieminēs, kā staigājusi ar ubadzes tarbu un pēc tam kļuvusi valdnieka līgava.

Kā muļķis kļuva par karali

Dzīvoja mūsu ciemā kāds saimnieks, kam bija viens vienīgs dēls. Nekāda prieka tēvam viņš nedarīja, jo bija liels muļķis un slinkuma maiss. Gulēt puisis varēja cauru dienu un nakti, bet ēst gribēja tikai treknu un saldu. Ne par ko citu viņš nelikās ne zināt. Kad sliņķis bija paaudzies, tēvs nesaprata, ko darīt, lai dēlam iedotu kaut kripatu prāta un slinkumu no viņa izdzītu. Tēvs apspriedās ar ļaudīm, gudroja un prātoja. Beidzot bija izdomājis. Viņš iejūdza zirgu ratos un teica:

— Sēdies nu, dēls, ratos. Brauksi pasaulē prātā pieņemties. Varbūt cilvēku vidū slinkums no tevis atstāsies.

Muļķis pakasīja pakausi un atteica:

— Kam man prāta vajag? Man tāpat ir labi.

— Bez prāta tu esi kā akls kucēns. Un vēl slinks arī.

— Slinkums man arī nekā ļauna nedara. Kā tad kungi, pavei, nekā nestrādā, bet dzīvo labas dienas.

— Netaisies nu, muļķi, kungiem blakus. Lai tie viļājas pēļos, mums ir jādara darbs. Nu, vai kāpsi ratos!

— Kāpšu, kāpšu, tikai nesitiet. Bet es negribu nekur braukt.

Saimnieks uzplīkšķināja ar pātagu, un rati ar muļķa dēlu aizripoja.

— Tēt, vai jūs visu laiku mani vadāsiet? — muļķis jautaja.

— Nē, aizvedīšu aiz diviem ciemiem trešajā, lai tu netiktu atpakaļ mājā, un atstāšu tevi vienu. Meklē savu laimi.

— Ja jūs mani visu laiku vizinātu, tad man laimes būtu gana.

Ciems palika braucejiem aiz muguras. Saulīte mirdzēja, pūta vējipš, dziedāja cīrulis. Muļķis nevarēja mierīgi nosēdēt ratos, viņš pieslējās kājās un skatījās apkārt. Paskat, paskat — lucernā ganās pelēks zaķēns. Muļķis uzkliedza:

— Uh, uli, uli-o, strupastainais zagli!

Viņš izlēca no ratiem un diedza zaķim pakaļ. Zaķis paliek zaķis — tas nobijās un aizlekoja, ka putekli vien nokūpēja. Bet vai nu no muļķa aizmuksi? Muļķis bija tik iekarsigs un manīgs, ka ne soli neatpalika no zaķa. Viņš aizdieba tik tālu, ka tēvs viņa vairs neredzēja un grieza zirgu atpakaļ uz māju.

Muļķis noķēra zaķi.

— No manis vis neaizmuksi!

Zaķis iepīkstējās:

— Nežņaudz ausis, muļķi, galva tak sāp!

— Lai tev sāp, vai man kāda bēda?

— Tad zini, muļķi, ka esmu tava Laime!

— Tu esot mana Laime? Tātad tevis dēļ mani izdzina no mājas. Tūliņ novilkšu tev ādu!

— Esi gan tu, brālīt, muļķis! Vai tad Laimei drīkst ādu vilkt nost? Es tevi par karali padarīšu.

— Vai mani? — muļķis brīnījās. — Tad tik būs vareni, ja es tikšu par karali! Iesim, zaķīt!

Abi kātoja prom uz galvaspilsētu. Kad bija nonākuši pie karaļa pils, zaķis teica:

— Ņem mani aiz auss un nes karalim par dāvanu.

Muļķis saķēra zaķi un ienesa pilī.

— Uz kurieni tu? Nuka, griezies atpakaļ. — kareivji uzsauca.

— Rimstiet! Vai neredzat, ka nesu dāvanu augstcienīgajam karalim?

Muļķi ielaida pilī. Viņš nostājās kara|a priekšā un sacīja:

— Augstais valdniek, es atnesu zaķi, lai tev būtu ko ēst. Karalim varen patika, ja viņam kaut ko dāvināja. Viņš saķēra zaķi aiz auss. Zaķis samiedza acis un saviebās, tomēr pacieta visu. Karalis sacīja muļķim:

— Tu esi prātīgs jauneklis. Likšu, lai svētdien man no tava zaķa pagatavo cepeti.

Muļķis aiznesa garausi uz zaķu aploku, un zaķis sacīja:

— Es izdibināšu, vai karalim nav meita, kas izdodama pie vīra. Pēc trim dienām atnāc pie šīs sētas.

— Labi, zaķīt, — muļķis atbildēja.

Pēc trim dienām viņš atnāca pie zaķu aploka. Zaķis pastāstīja:

— Ņem mani prom no šejienes. Es jau zinu, ka valdniekam ir meita, kam laiks precēties. Meita ir gauži skaista, bet neprot smieties. Karalis izziņojis, ka atdos meitu par sievu tam, kas viņu sasmīdinās.

Muļķis paķēra zaķi un kopā ar to aizbēga no pilsētas. Tur viņi aizņēma stūrīti zemes, no kārtīm saslēja būdiņu un sāka saimniekot.

Kādudien zaķis, pārstaigājis zemes gabaliņu, sacīja muļķim:

— Apsēj, brālīt, visu ar ķirbjiem.

Augu dienu muļķis kaisīja zemē ķirbju sēklas. Nepagāja ilgs laiks — un visapkārt saauga ķirbji, nevis parasti, bet gan tādi kā siena gubas. Muļķis saķēra galvu.

— Pasaulīt mīļo, kā es tos dabūšu mājā?

Zaķis viņu mierināja:

— Nebēdā, brālīt. Norauj tik vienam asti un pagrūd vieglītiņām. Redzēsi, kas notiks.

Muļķis nomierinājās. Iegāja ķirbju laukā, pirmajam, kas gadījās, norāva asti un pastūma uz priekšu! Ķirbis sāka ripot — un visi pārējie tam pakaļ. Tie aizripoja pie būdiņas. Bet ķirbju bija tik daudz, ka būdiņa to vidū pavisam pazuda. Muļķis, nesaprazdams, ko iesākt, vaimanāja atkal. Zaķis teica:

— Nebēdā, brālīt, rīt sanāks galvaspilsētas tirgoņi. Tev jāpatur tikai viens ķirbis.

Nākamajā dienā saradās tirgoņi. Saradās tāds pulks, ka uz vienu ķirbi iznāca divi pircēji. Pēc brītiņa pie būdas bija palicis viens ķirbis un kaudze naudas. Muļķis apsedza kaudzi ar ķirbju lakstiem un nolikās gulēt. No rīta zaķis viņu modināja: Posies, iesim atpakaļ uz galvaspilsētu. Varbūt kaut kur izprecināsim savu ķirbi. Palicis, eku, viens pats bez pāra.

— Lai notiek, kā tu, zaķīt, saki.

Muļķis piegrūda ķirbim pie sāniem, un tas sāka ripot uz priekšu. Tā viņi nonāca galvaspilsētā un staigāja tur no mājas uz māju. Katram kungam, ko vien satika, muļķis apvaicājās:

— Vai jums nebūtu glītas līgavas mūsu ķirbim?

Kungi acis vien blisināja un neatbildēja muļķim ne vārda. Viņš stūma ķirbi pie nākošajiem vārtiem un atkal jautāja:

— Vai jums nebūtu glītas meičas mūsu ķirbim?

Tā viņi nokļuva līdz karaļa pilij. Princese drūma un sapīkusi patlaban sēdēja pie loga. Ieraudzījusi atnācējus, viņa izskrēja pils sētā un vaicāja:

— Uz kurieni jūs veļat ķirbi?

— Gribam, eče, ķirbi apprecināt, tikai nevaram atrast glītu līgavu.

— Ha-ha-ha-ha! Hi-hi-hi-hi! — princese tā smējās, ka visi pils ļaudis saskrēja un brīnīdamies viņā noraudzījās.

— Par ko tu smejies, meit? — karalis taujāja.

— Āre, viņi grib ķirbi apprecināt, ha-ha-ha!

Zaķis sacīja muļķim:

— Ej karalim klāt un prasi princeses roku. Teic, ka tu esi iemācījis viņai smieties.

Paklausīdams zaķim, muļķis nostājās karaļa priekšā.

— Visugaišais valdniek, dod man savu meitu, jo es iemācīju viņai smieties.

Karalis nevarēja lauzt vārdu. Kad kāzas bija nosvinētas, muļķis kļuva par princi. Bet, kad vecais karalis nomira, muļķis uzkāpa tronī. Zaķis allaž bija viņam blakus un mācīja valdniekam prātu un saprašanu.

Gudrā meita

Reiz dzīvoja divi brāji — viens nabags, bet otrs bagāts. Vienudien bagātajam nez kā bija sameties žēl, ka nabaga brāļa bērniem nav ne lāsītes piena, ko padzerties, un viņš iedeva brālim slaucamu govi, pieteikdams:

— Tu man govi pamazām atkalposi.

Nu labi, nabagais brālis pamazām atkalpoja ari, bet pagāja laiciņš — un bagātajam kļuva govs žēl, tāpēc viņš sacīja brālim:

— Dod manu govi atpakaļ!

Nabagais atbild:

— Brāli! Es tak tev par govi esmu atkalpojis!

— Cik tu tur atkalpoji — cik kaķis uz astes var aiznest, bet govs paliek govs! Atdod!

Nabagajam kļuva žēl velti lieto sviedru, viņš negribēja govi atdot, un nu abi brāļi gāja pie kunga tiesāties.

Aizgāja viņi pie kunga. Bet kungam laikam negribējās lauzīt galvu par to, kuram brālim taisnība, kuram ne, un viņš sacīja:

— Kurš uzminēs manu mīklu, tam piederēs govs.

— Uzdodiet mīklu, kungs!

— Klausieties — kas pasaulē ir par visu treknākais, par visu ātrākais un par visu mīļākais? Rīt nāciet un atbildiet.

Gāja brāļi prom. Bagātais iet un prāto:

— Kas nu tā par mīklu, nieki vien! Kas tad var būt treknāks par kunga vepriem, ātrāks par kunga medību suņiem un mīļāks par naudu? Ehe, govs būs mana!

Nabagais pārnāca mājās, gudroja, gudroja un kļuva pavisam bēdīgs. Bet viņam bija meita Mārīte. Tā teica:

— Kam jūs, tēt, tik bēdīgs? Ko kungs sacīja?

— Kungs, meitiņ, uzdeva tādu mīklu, ka es neparko nevarēšu to uzminēt.

— Kāda tad ir tā mīkla, tēt? — Mārīte jautā.

— Tāda: kas pasaulē ir par visu treknākais, par visu ātrākais un par visu mīļākais?

— Vai, tēt, vistreknākā tak ir zeme, jo no tās visi pārtiek; visžiglākā ir doma, jo tā mūs vienā mirklī pārnes, kur vien gribam; bet mīļāks par visu ir miegs, jo, lai cik jauki, lai cik patīkami cilvēks justos, viņš tomēr pamet visu, lai iemigtu.

— Tu re! — tēvs nosaka. — Tā ir gan, jānudien! Tad es kungam tā ari sacīšu.

Otrā dienā abi brā]i ierodas pie kunga. Kungs vaicā:

— Nu, vai uzminējāt?

— Uzminējām, kungs, — abi reizē atbild.

Bagātais tūliņ pasper soli uz priekšu, lai pirmais tiktu pie runāšanas, un saka:

— Par visu treknāki, kungs, ir jūsu vepri, par visu ātrāki — jūsu medību suņi, bet mīļāka par visu ir naudai

— Nekā, niekus tu stāsti, niekus! — kungs uzsauc. Tad saka nabagajam:

— Nu, tava kārta!

— Nav jau, kungs, nekā treknāka par zemi — no tās visi pārtiek.

— Tiesa, tiesai — kungs saka. — Bet kas pasaulē ir par visu žiglāks?

— Žiglāka par visu, kungs, ir doma, jo tā mūs vienā mirklī pārnes, kur vien gribam.

— Tā gan! Bet kas ir par visu mīļāks?

— Mīļāks par visu ir miegs, jo, lai cik jauki, lai cik patīkami cilvēks justos, viņš tomēr pamet visu, lai aizmigtu.

— Jā, visu gan! — kungs saka. — Govs ir tava. Tikai teic man — vai tu pats uzminēji vai tev kāds palīdzēja?

— Āreče, kungs, — nabaga vīrs stāsta, — man ir meita Mārīte, viņa mani šitā pamācīja.

Kungs tīri apskaitās.

— Kā tad tā? Esmu tik gudrs kungs, viņa ir prasta skuķe, bet manu mīklu uzminējusi! Paga vien! Še tev desmit vārītas olas, aiznes tās savai meitai: lai viņa uz tām uzliek vistu perēt, lai vista vienā naktī izperē cāļus, lai tos nobaro un lai tava meita trīs cāļus nokauj un izcep brokastīs, bet tu man cepeti atnes ap to laiku, kad celšos. Ja meita neizdarīs, kā teicu, būs slikti.

Tēvs, bēdulis, iet raudādams mājup. Pārnāk mājās, meita vaicā:

— Kam jūs, tēt, raudat?

— Kā lai neraudu, meitiņ, — kungs, āre, atsūtīja tev desmit vārītas olas un pavēlēja, lai tu uzliekot uz tām vistu perēt, lai vista vienā naktī izperējot un izbarojot cāļus un lai tu tos izcepot viņam brokastā.

Bet meita paņem biezputras bļodiņu un saka:

— Aiznesiet, tēt, šo bļodiņu kungam un sakiet tā: lai viņš uzar tīrumu, lai iesēj šo biezputru, lai no tās izaug prosa, lai nobriest, lai viņš to nopļauj, izkuļ un samaļ putraimus, ko barot cāļus, kuriem jāizšķiļas no šīm olām.

Vīrs aiznes kungam biezputras bļodiņu, atdod un saka tā, kā meita likusi.

Kungs skatījās, skatījās uz biezputru un tad ņēma un atdeva to suņiem. Tad sameklēja kaut kur linu stiebru, iedeva to vīram un teica:

— Aiznes šo stiebru savai meitai, lai viņa to izmērcē, izkaltē, izpaisī, savērpj un izauž simt olekšu audekla. Ja neizdarīs, kā teicu, būs slikti.

Iet atkal vīrs mājā raudādams. Ierauga to meita un jautā:

— Kam jūs, tēt, raudat?

— Kā lai neraudu? Re, kungs atsūtīja tev linu stiebru, lai tu to izmērcējot, izkaltējot, izpaisījot, savērpjot un izaužot simt olekšu audekla.

Mārīte paņēma nazi, aizgāja un nogrieza kokam sīku zariņu, iedeva zariņu tēvam un teica:

— Aiznesiet kungam, lai viņš no šā zariņa iztaisa man sprēslenīcu, ar ko linus savērpt.

Vīrs aiznesa arī kungam zariņu un izstāsta, ko meita likusi no tā iztaisīt. Kungs skatās, skatās, tad ņem un aizsviež zariņu, sevī spriezdams: «Šitā meita laikam nav vis no tiem, ko var apmuļķot…» Viņš pagudroja, pagudroja un tad saka vīram:

— Ej un teic savai meitai: lai viņa ierodas pie manis ciemos, bet lai ierodas ne kājām un ne braukšus, ne basām un ne apautām kājām, ne ar ciemkukuli, ne bez ciemkukuļa. Ja neizdarīs, kā liku, tad būs slikti!

Iet atkal tēvs raudādams uz māju. Pārnāk un saka meitai:

— Ko nu, meit, iesāksim? Paklausies, ko kungs tev lika darīt.

Un viņš izstāstīja meitai kunga rīkojumu. Mārīte atteica:

— Nebēdājiet, tēt, gan būs labi. Ejiet un nopērciet man dzīvu zaķi.

Tēvs aizgāja un nopirka dzīvu zaķi. Bet Mārīte vienā kājā uzāva cauru zābaku, otru kāju atstāja basu. Tad viņa noķēra zvirbuli, ņēma ragavas un iejūdza tajās āzi. Pasitusi zaķi padusē un zvirbuli satvērusi saujā, viņa iecēla vienu kāju ragavās, bet ar otru soļoja pa ceļu. Tā viņa ieradās kunga sētā, bet kungs, pamanījis viņu tā ierodamies, pavēl saviem kalpiem:

— Uzrīdiet viņai suņus!

Kalpi uzrīdīja Mārītei suņus, bet viņa palaida vaļā zaķi. Suņi aizjoza tam pakaļ un Mārīti atstāja mierā. Tad viņa iegāja istabā pie kunga, apsveicinājās un teica:

— Te jums, kungs, būs ciemkukulis. — Un sniedza kungam zvirbuli. Kungs pastiepa roku pēc zvirbuļa, bet tas — spurkš! — pa vaļējo logu laukā.

Tai pašā brīdī atnāk divi vīri, lai kungs izšķirot viņu strīdu. Kungs iziet lievenī un vaicā:

— Ko gribat, labie ļaudis?

Viens nu stāsta:

— Redziet, kungs, kā bija: mēs abi pārlaidām nakti druvā, bet, no rīta piecēlušies, ieraudzījām, ka manai ķēvei atskrējis kumeļš.

Bet otrs tūliņ pretī:

— Nekā, tie ir meli — manai ķēvei atskrējis kumeļš! Izšķiriet, kungs, mūsu strīdu!

Kungs pagudroja, pagudroja un tad teica:

— Atvediet šurp kumeļu un ķēves: pie kuras kumeļš skries, tai arī piederēs.

Atveda abas iejūgtās ķēves, palaida vaļā kumeļu. Bet abi saimnieki, raustīdami kumeļu katrs uz savu pusi, bija lopiņu tā sanerrojuši, ka tas vairs ir nesaprata, kur mukt, ņēma un aizskrēja pavisam projām. Nu vairs neviens nesajēdza, ko darīt, kā strīdu izšķirt. Bet Mārīte teica:

— Piesieniet kumeļu un ķēves izjūdziet un palaidiet vaļā: kura skries pie kumeļa, tā ari būs kumeļa māte.

Tā tūdaļ izdarīja. Palaida ķēves vaļā, viena aizskrēja pie kumeļa, bet otra palika stāvam.

Nu kungs redzēja, ka nekā nevarēja meitai padarīt, un atlaida viņu mājās.

Kazaki un nāve

Divi kazaki gāja reiz pa stepi, pagadījās pa ceļam koks, un viņi apsēdās pavēnī atvilkt elpu. Viens trinkšķina bandūru, otrs klausās. Te uzreiz viens ierunājas:

— Vai, brālīt, nu ir slikti! Nāve nāk!

Stepē, raug, viss jau iztālēm pamanāms.

— Un kas tad ir? — otrs atsaka.

— Viņa tak mūs nokaus! Muksim!

— Nē, brālīt, kazakiem mukt neklājas! Karsts arī kā ellē, ko tādā tveicē daudz paskriesi! Sēdēsim, kā sēdējuši. Vienreiz vien pasaulē esam nākuši, vienreiz vien arī jāmirst.

— Nu, ja tā, tad tā!

Sēd abi. Pienāk Nāve un saka:

— Labi gan, ka es jūs, pasaules klaidoņus, satiku. Nu būsiet gana dzīrojuši un priecājušies, gana zīda svārkus valkājuši, saldu vīnu baudījuši. Nu es jūs no pasaules aizvadīšu, ar izkapti galvu nocirtīšu!

— Cērt, cērt, — viens kazaks atbild, — tas ir tavā ziņā, tavā vaļā! Tikai atļauj man, žēlīgā kundzene, pirms nāves pīpi pakūpināt!

— Labi, — Nāve saka, — ja jau tu mani par žēlīgo kundzeni nogodēji, tad pīpē vesels!

Kazaks izvilka no kabatas pīpi un tad nu kūpināja, ka kūpināja! Tabaka viņam bija varen stipra, un, kā sāka dūms kūpēt un smirdēt, tā Nāve neizturēja — pakāpās tālāk nost.

— Tavu nelabu dūmu! — viņa saka. — Kā tu tādu nejaucību vari pīpēt?

— Ko lai dara, — kazaks atteic, — tāds mans liktenis!

Kad dūmi bija izklīduši, Nāve atkal pienāca klāt.

— Nu, izpīpējies esi, tagad jums abiem galva būs nost!

— Paga, žēlīgā kundzene, rādi man arī savu labu sirdi! — tagad iesāk otrs kazaks. — Atļauj man pirms nāves tabaku iešņaukt!

— Šņauc, — Nāve atļauj, — un nesaki, ka man cieta sirds.

Kazaks nu izvelk no kabatas tabakdozi, pagrābj šņauciena tiesu un prāto, kā piedabūt Nāvi, lai šī arī iešņauc. Ierauj viņš tabaku vienā nāsī, ierauj otrā, nokrekstas, jo tabaciņa varen laba: tur piemaisīti gan cemeriņi, gan estragons, pipari arīdzan piebērti, lai tabaciņa būtu stiprāka, lai kostu degunā.

— Kā tad ir, vai labi? — Nāve apvaicājas.

— Kā nu kuram! — kazaks atbild.

— Nuka, dod man arī palūkot! — Nāve lūdz.

— Še, ņem, žēlīgā kundzene!

Nāve kā iešņauca, kā sāka šķaudīt — pat izkapti izmeta no rokām!

— Ka tu izputējis, — viņa rājas, — cik tā ir nejauka! Vēl sliktāka nekā šie dūmi! Kā tu tādu nelabumu vari raut degunā?

— Redzi nu! — kazaks saka. — Visu mūžu dzīvoju vienās mokās, jo tāds mans liktenis! Jācieš vien ir…

— Ak šitā! — Nāve saka. — Nu, tad izkapti pret jums necelšu. Nomirt — tas ir nieks, bet palūko, kā tas ir — šķaudīt vēl gadus piecdesmit!

Rau, tā kazaki izglābās no drīzas nāves.

Kā Timofijs kungus uz elli aizveda

Reiz dzīvoja kāds nabaga puisis, ko sauca par Timofiju. Viņš bija sadomājis precēties. Meta acis gan uz vienu meitu, gan uz otru, taču neviena negribēja iet pie viņa par sievu, jo viņam nebija ne mājas, ne kūts, ne lopiņu, ko kūtī turēt.

Bet ciema nomalē bija tukšs klajums, ko neviens neara. Un Timofijs nolēma tur uzcelt kaut vai šādu tādu mājeli. Salasīja tīrumā klēpi saulgriežu kātu — un būdiņa gatava. Timofijs to glīti sakopa, izpušķoja ar ziediem, apkārt uztaisīja žogu. Tad sāka prātot, pie kuras meičas lai sūta preciniekus. Visu nakti negulēja, tikai prātoja. Bet no rīta sacēlās negants vējš un sagāza būdiņu, saulgriežu kātus izsvaidīdams uz visām pusēm.

Timofijs noskaities piedraudēja vējam:

— Paga vien, tagad iešu precībās pie tavas meitas!

Par atbildi noskanēja:

— O-hū-hū, na-ā-c! A-a-ha-ha, nā-a-c!

Puisis aizgāja uz ciemu pie ļaudīm un sacīja:

— Gribu ņemt par sievu Vēja meitu. Nāciet man par preciniekiem.

Ļaudis acis vien iepleta, domādami, ka puisis nav pie pilna prāta.

— Vai gribi ķert vēju laukā? Vai, puis, kaklu nolauzīsi!

Un neviens negāja viņam līdzi.

Timofijs sasēja pauniņā visu savu bagātību, uzkarināja pauniņu nūjas galā un nūju pārmeta pār plecu. Tad aizgāja uz to pusi, no kuras vējš pūta. Cik nu bija, cik nebija nogājis, te uzreiz ieraudzīja, ka vanags no gaisa uzkrīt mazam zaķēnam un sagrābj to nagos. Puisis iekliedzās, svieda vanagam ar cepuri — un tas zaķēnu palaida vaļā.

Vecā zaķene, aiz krūma tupēdama, jautāja:

— Kā lai tev atdaru par to, ka izglābi manu bērnu?

— Kā gan jūs, zaķīši, varat man palīdzēt? Ja zināt, tad pastāstiet, kur mājo Vējš ar savu meitu, jo gribu Vēja meitu bildināt.

— Varam ne tikai pastāstīt, — zaķene sacīja. — Mans dēliņš, ko tu izglābi no nāves, aizvedīs tevi taisnā ceļā pie Vēja tēva.

Zaķēns lēca pa priekšu, Timofijs kātoja pakaļ. Tikuši cauri mežam, abi gāja pa klaju lauku un ceļgalā ieraudzīja vīru — tik garu kā veca egle. Uz galvas vīram auga nevis mati, bet zaļas lapas un sārti ziedi. Vīrs cēla augšā un iztaisnoja vēja salauzītos kociņus, tad pieņēma pilnu muti ūdens, noliecās un uzšļāca kociņam.

— Ko tu te dari, vīrs? — Timofijs apvaicājās.

— Saaudzēju un atdzīvinu nolauztos kokus.

— Kas tad tu tāds esi?

— Esmu koku tēvs. Bet kur tu tā iedams kopā ar mazu zaķēnu?

— Eju bildināt Vēja meitu.

— Iešu tev līdzi. Palūgšu Vēja tēvam, lai aizliedz saviem resgaļiem lauzt kokus.

— Ejam.

Nu iet divatā, bet zaķēns lec pa priekšu, līdz klāt arī vecā Vēja pils. Pats Vējš bija ieslēdzies tik lielā zālē kā bagātnieka rija un ārdījās pa to kā negudrs. Tā svilpa, tā auroja, ka pilij vai jumts cēlās nost. Baismi bija vērt durvis vaļā.

— Taisi tu vajā, — Timofijs mudina koku tēvu.

— Nekā, es pazīstu gan Vēja tēvu… Neesmu jau muļķis.

Ilgi vēl viņi stāvētu aiz durvīm, ja Timofijs nebūtu nospriedis, ka labāk ir nomirt nekā vecā puisī mūžu nodzīvot. Viņš aizmiedza acis, ķērās pie roktura un atvēra durvis.

Ak tu manu dieniņ! Vējš kā pūta, tā visi aizripoja kūleņu kūleņiem! Aizlidoja kā salmu saujas.

— Ko jums vajag? — Vēja tēvs vaicāja, kad bija norimies.

Koku tēvs runāja pirmais, jo Timofijs lidodams bija pazaudējis mēli.

— Atnācu lūgt, lai tavi dēli, kad sāk līksmoties, nelauž kokus.

— Labi, lai jau tā būtu. Bet kas tev vajadzīgs?

Puisis beidzot mēli bija atradis un atbildēja:

— Tavi dē-dēli sagāza ma-manu būdiņu, un tagad ne-ne-viena me-meita negrib nākt pie manis. Atnācu bildināt tavu meitu.

Vēja tēvs atmeta ar roku.

— Kas man daļas par sieviešu darīšanām. Ej pie manas sievas.

Gāja nu visi pie Vēja mātes.

— Ek še, Vēja māt, — Timofijs stāsta, — atnācu bildināt jūsu meitu.

Vēja māte smējās tā, ka skurstenī atbalsojās.

— Kad šim kruķim saplauks zaļas lapas un nobriedīs āboli, kad tā slota kļūs par vīnogulāju ceru, kas pilns ar ogu ķekariem, tad mūsu meita kļūs par tavu sievu.

Timofijs nezināja, ko nu lai iesāk. Bet koku tēvs iesprauda istabas vidū kruķi un slotu, tad no savas krūzes pievilka pilnu muti dzīvības ūdens, noliecās un uzšļāca ūdeni kruķim un slotai.

Ābelei saplauka zaļas lapas, atvērās ziedi, un tūliņ arī zari nolīka no sarkanu ābolu svara. Slota pārvērtās par vīnogulāju ceru, kas vizēja vienās ogās.

Vēja māte nosvilpās vien. Bet meitu atdeva. Timofijs palocījās viņas priekšā, viņa — Timofija priekšā. Meičai acis bija zilas kā vasaras debesis, seja balta kā vasaras mākonītis.

Vēja tēvs ar Vēja māti sarīkoja jaunajiem tik varenas kāzas kā pasakā. Un Timofijs jauno sievu pārveda mājās. Abi kopā salasīja kaudzi saulgriežu kātu un uzcēla sev mājiņu. Koku tēvs sastādīja ap mājiņu daudz ķiršu, ābeļu, bumbieru. Līdz otram ritam mājiņa bija kļuvusi tik glīta, kādas ciemā nebija ne krodziniekam, ne žandarmam.

Jaunais pāris dzīvoja saticībā un mīlestībā. Bet krodziniekam tas nebija pa prātam.

— Vai tu re, — viņš stāstīja žandarmam, — Timofijs nosvinēja kāzas svešā pusē, lai nebūtu degvīns jāpērk manā krogā.

— Tiesa, tiesa, — žandarms atzina. — Viņam negribējās mani pacienāt ar degvīna glāzīti un kāzu pīrāga šķēli. Un vai tad mēs nezinām, ka māju viņš uzcēlis uz muižnieka zemes! Vadzi, iesim un to izstāstīsim muižniekam!

Abi aizgāja pie muižnieka.

— Kungs, — krodzinieks iesāka, — Timofijs uzcēlis māju uz jūsu zemes.

— Kungs, — žandarms piebalsoja, — Timofijam sieva ir tāda skaistule, ka vai acis žilbst skatoties. Jūsu dēlam tāda derētu…

Bet muižnieka dēls bija tik nejauku izskatu, ka cilvēks vai saskābt varēja, ja tāds uz viņu paskatījās. Neviena meiča visā pasaulē ne redzēt to negribēja.

Muižnieks pavēlēja atvest Timofiju.

— No kurienes tu atkal pie mums esi atklīdis? — muižnieks vaicāja, kolīdz Timofijs bija ienācis.

— No plašās pasaules.

— No pašas aizsaules? — muižnieks nebija lāgā sadzirdējis, jo bija pakurls un pamuļķis arī.

— Kā tad, kā tad, — Timofijs zobgalīgi apstiprināja.

— Vai manu tētiņu tur nesatiki?

— Kā nu nesatiku! Viņš ellē stiepj uz muguras malkas nastu. Krekls pavisam noplīsis, pats vienmēr badā. Sitas un mujas kā pēdējais nabags. Mani palaida no elles, lai aiznesu šiem maizi un gaļu, bet es pa ceļam ņēmu un apprecējos.

— Es tētiņam aizsūtīšu ar tevi apģērbu, ēdienu un zirgu pāri, lai būtu ar ko malku vest. Bet tu atnesīsi man gredzenu no tētiņa kreisās rokas pirksta. Ja neatnesīsi, tad zini — tavu sievu paņemšu sev, bet būdu, ko esi uzcēlis uz manas zemes, sagāzīšu.

Kundze piecepa gaiļus, iznesa drānas, kungs iedeva divus meļņus, un Timofijs brauca prom.

Brauca un bēdājās. Sirds sāpēja, ka jāatstāj Vēja tēva meita un jaunā mājiņa, kurā bija pieredzējis drusciņ laimes. Bet ko lai dara? Viņš izdāvāja ļaudīm drānas, gaiļus un zirgus, bet pats devās pie Vēja tēva pēc padoma.

— Redz, kā nu ir, — viņš stāstīja sievastēvam, — kungs pavēlēja, lai es atnesot šim gredzenu no nelaiķa tēva kreisās rokas, ja neatnesīšot, tad šis paņemšot manu sievu un sagāzīšot manu māju. Man nav ne jausmas, kur tāda elle maz ir.

— Nebēdājies, znotiņ, — Vēja tēvs mierināja Timofiju.

— Sūtīšu tev līdzi savu jaunāko dēlu, viņš zina ceļu.

Vēja tēvs piecirta kāju, un tūdaļ atskrēja vējelis, dancodams aiz prieka par to, ka viņam arī dos kādu darbu.

— Aizvedīsi Timofiju līdz pašiem elles vārtiem, — Vēja tēvs pavēlēja.

Vējiņš laidās pa ceļu uz priekšu. Viņam no muguras vērpās putekļu grīste. Timofijs soļoja pakaļ un tā nonāca pie tumšas alas. Tur vējelis sāka uz vienas kājas griezties riņķī.

— E-ē-ei! — Timofijs uzsauca.

Kaut kur alas tumsā nograbēja atslēga, un parādījās velns.

— Ko gribi, Timofij?

— Izstiep uz brītiņu laukā mūsu kunga tēvu.

Velns nozuda. Drīz parādījās atkal, aiz čupra stiepdams līdzi veco kungu. Tam mugurā bija vilka āda. Timofijs metās klāt un novilka kungam no pirksta zelta gredzenu.

Pārgājis mājās, viņš atdeva kungam gredzenu. Kungs vaicāja:

— Ko tad tētiņš darīja?

— Ko nu šis, nabags, darīs? Gulēja salmos un blusojās. Lūdza, lai jūs ar dēliem aizejot ciemos.

Kungs varen nopriecājās, ka redzēs tētiņu, kas viņam bija atstājis mantojumā pilnu mucu zelta. Viņš pasauca dēlus un sacīja:

— Posieties, brauksim pie vectēva ciemos.

Kungi piebāza kules ar visādiem labumiem, savilkās svētku drānās un iejūdza puskarietē četrus zirgus.

— Ņem grožus, jo tu zini ceļu, — kungs Timofijam pavēlēja.

Zirgi aizauļoja tā, ka putekļi vien nokūpēja. Pēc dienas vai divām Timofijs tos apturēja pie elles durvīm.

— E-ē-ei! — viņš uzsauca.

Alas tumsā nožvarkstēja atslēga, un ārā izlēca vairāki velni uzreiz.

— Ko tev vajag, Timofij?

— Kungi grib tikt pie jums, pieņemiet, būs jaunie un vecie kopā.

Velni aiz lieliem priekiem palēcās, uzmeta kungam un tā dēlam vilku ādas un iestiepa viņus ellē.

Kad atkal nožvarkstēja atslēga, Timofijs iesēdās puskarietē, uzplīkšķināja ar pātagu un kā vējš laidās mājup pie sievas, pēc kuras jau bija noilgojies. Viņi laimīgi dzīvoja daudzus gadus, gādāja par bērniem un nekad tos nepameta.

Kā kungs vecu celmu aprēja

Kādā ciemā dzīvoja kungs. Reiz viņš sacīja nabaga zemniekam:

— Tu esi gudrs vīrs. To nomanu jau pa gabalu.

— Mūsu pusē visi zemnieki ir gudri.

— Un kungi?

— Tā vien jau rādās, ka visi kungi ir prātiņu maizē apēduši, — zemnieks atteica.

Kungs padomāja, padomāja un tad jautāja atkal:

— Bet vai es esmu gudrs?

— Ej nu sazini, kungs! Jāpaskatās, jāpaklausās. Tad tikai varēs pateikt, kas jūs par putnu.

— Nu labi, tad sēdīsimies ratos un pabraukāsim pa pasauli. Un tu paskaties…

— Lai notiek, — zemnieks bija ar mieru.

Kāpa nu abi ratos un devās ceļā. Kur tik viņi nepabija!

Reiz vēlu vakarā iebrauca abi mežā. Tik tumšs bija, ka vai acī durams! Zemnieks mudīgi salasīja sausus zarus un iekūra uguni. Abi ar kungu apsēdās pie ugunskura un ēda vakariņas. Bet, kad bija paēduši, zemnieks piepeši pielēca kājās un — žviks! — iespruka salmos, kas bija izklāti ratos. Kājas vien palika laukā. Kungs pieiet pie ratiem un vaicā:

— Vīrs, kas noticis?

— Kuš.. — Re, kur lācis, slēpieties.

Kundziņš atskatījās un arī spruka salmos iekšā, domādams krūmos redzam lāci.

Bet zemnieks saka:

— Vai die, bijis nu mums kaut viens suns!

— Kālabad? — kungs jautā.

— Lāči baidās no suņa rejām. Kam jūs, kungs, nepaņēmāt suni līdzi? Nu vēl ne par šo, ne par to dabūsiet galu lāča ķetnās.

Kungs vairs tikko velk elpu. Bet tad viņam ienāca prātā padoms.

— Tu, vīrs, parej pats.

— Es nevaru, kungs. Man nav tādas balss. Vajag smalku — tādu kā jūsējā.

Kungs brītiņu pagudroja un tad lūkoja:

— Vau-vau-vau! Vau-vau-vau!

— Eku labi! Ja jūs, kundziņ, šitā vaukšķēsiet līdz pašam rītam, tad lācis nenāks ne tuvumā.

— Vau-vau-vau! Vau-vau-vau! — kundziņš rēja rejamo. Zemnieks aizmiga, bet kundziņš aizsmaka tā, ka vairs tikai smilkstēja vien.

Kad uzlēca saulīte, nabaga vīrs pamodās un vaicāja:

— Ko jūs smilkstat?

— Aizsmacis esmu, uz lāci riedams.

— Uz kādu lāci?

— Uz to, kas tur krūmos.

— Iesim, apskatīsim jūsu lāci…

Iegāja abi krūmos un atrada tur — vecu celmu. Kungs apgāja tam apkārt un aiz dusmām nospļāvās.

— Nu, ko tad lai saku par jūsu prātu? — zemnieks pasmīnēja.

Kundziņš uzšāva zirgiem ar pātagu un aizlaida, ka putekļi vien nokūpēja.

Bet nabaga vīrs smējās no visas sirds.

Content

Burvju vijole
Ukraiņu tautas pasakas

Atšķirot Ukraiņu pasakas

Salmu vērsītis

Āzis un avens

Pans Runcēvičs

Divas vāverītes

Māsiņa lapsiņa

Gulbis, līdaka un vēzis

Pasaka par kaķīti un gailīti

Kirilo ādminis

Ivans Sadodman

Brīnumola

Par nabaga vīru un vārnu valdnieku

Par nabaga puisi un caramieitu

Vaimans

Dzērājcars un jaunava, kas skaistāka par rozi

Zemniekdēls Ivans

Par septiņiem brāļiem kraukļiem un viņu māsu

Kā puisis meklēja pazemes princesi

Ivanko

Stabulnieks Marko un gaisa feja

Nabaga vīrs un viņa dēli

Aitu gans Vasilis un zelta kalni

Dimanta vainags

Pasaka par sērdieni Marīti, ļauno pamāti un viņas meitu

Divpadsmit gulbītes un divpadsmit gulbji

Ganupuisis un apburtā meiča

Audžutēvs

Burvju vijole

Stefana nelaime

Vecīša dāvanas

Pasaka par labsirdīgo zaldātu

Blusādas cimds

Kā muļķis kļuva par karali

Gudrā meita

Kazaki un nāve

Kā Timofijs kungus uz elli aizveda

Kā kungs vecu celmu aprēja