Савчин Олексій

Заслучанські робінзони

Ця історія трапилась задовго до того, як поліські річки обрамили високими дамбами. І тоді вони під час весіннього повноводя надовго виходили з берегів, покриваючи луги й поля безмежним морем.

1

Зі стрімким весіннім таненням снігів прийшла велика вода.

На околиці поліського села сусідські діти; хлопчик і дівчинка років десяти пливуть на чайці, плоскодонці, туди, далеко за село, в надії спіймати зайців, як дід Мазай…

— Прав туди, он у ті корчі, подивимось там! — командує Льошкою сусідська Маруся. А сама міцно вчепившись руками у невисокі опуклі борти, присівши навпочіпки на дні, висьорбує з чайки воду консервною банку з під халви.

Льошка, встав на ноги і показуючи на зарослі лозняка раптом підняв весло і запропонував:

— А може туди у лісок, за Случ?

Але тут, десь відірваний водою великий пеньок, вдарив у бік чайчини і капітан, втративши рівновагу, ледь не вилетів за борт… — так сильно невеличка лодка хитнулася.

— Та дивись ти! Бачиш… — збурчала дівчинка

Льошка, керував стоячи. Чайка, або як старші звали її в селі —«душогубка' хитнулася ще сильніше й трохи зачерпнула води. Малі мореходи тут же розпласталися на дні і навіть затамували подих. Нарешті лодка заспокоїлася, але в ній заплескалась вода.

— Бачиш, чого накоїв! — З докором сказала Маруся. — І треба було тобі вставати! Вичерпуй тепер!

— То ти винна! — огризнувся Льошка. — Розкомандувалась!

— Я веслував би собі спокійно, ти ж повинна була сидіти на кормі і направляти чайку — сама ж казала, що ми мореходи, а ти стернова, бо брат тобі про таке розповідав…

— А, я добре знаю, де є зайці, я літом з батьком за рікою косив трактором кукурудзу, і бачив, як їх там багато…

— Чого ти встав на весь зріст? — в'їдливо докоряла Маруся- втопитися хочеш?

Звик хвалитися коли треба і не треба! Сядь!

— Ну ладно вже… — Миролюбно запропонував хлопець. — Давай краще вичерпаємо воду. Он скільки через верх налилося…

Мореплавці нерухомо сиділи один проти одного, наче лелеки в гнізді, і поглядали то на дно човна де було пальці на чотири води, то в очі один іншому.

Борти лодки, що і без того невисоко піднімалися над водою, осіли ще більше. І ще більш небезпечним ставав тепер кожен рух відчайдушних мореплавців.

А навколо розстилалося неосяжне каламутне море. Позаду вже ледве виднілися їхні хати, від яких вони віддалялися все далі, а попереду, далеко-далеко вимальовувався ліс… Влітку там у непрохідному болоті водилися чорні журавлі, воно зараз залите водою. Воді не було кінця-краю, і на всьому цьому просторі лише подекуди то групами, то поодинці виднілися верхівки кущів і дерев.

Погода стояла тиха, тепла. Весняне сонце припікало. Дерева зазеленіли. Йшов другий паводок на Поліссі в цьому році: перший був з місяць тому, — з крижинами, заморозками. Після нього тижнів зо два трималася справжня тепла весна. Вода майже зійшла. Але потім знову почалися дощі і снігопади. Лише кілька днів тому скінчилася й ця негода. В селі, де вище, вже й приступили до оранки, і сівби, але в цій низині, за Язвінкою, на лугах морем стояла вода…

2

Саме в такий час й потрапили сюди наші мандрівники-однолітки, сусіди, яким разом не було й двадцять п'ять літ.

Льошка і Маруся готові були сперечатися в будь-який час і за будь-якого приводу і все ж жити не могли один без одного.

Бо ж росли разом. Обоє вчилися в одному класі, літом разом пасли оті кляті корови, разом нишпорили по всіх закутках, бо зроду цікавими були…

Вчилися обоє добре, читали багато книжок, особливо пригодницьких — Жюля Верна, Майна Ріда, Купера. Цікавили їх різні країни, "дикуни", індіанці, яких тепер, мабуть, й немає на світі. Захоплювалися різними пригодами з їхнього життя, що відбувалися років сто тому. Мріяли про пальми, джунглі, але жодного разу не бачили отієї пущі, яка починалася в декількох кілометрах за Случем. Взимку сидячі на печі,уявляли собі захоплююче, небезпечне полювання на тигрів, слонів, левів, але ні того, ні іншого не бачили, навіть за звичайної білкою, що стрибає з гілки на гілку не довелося поки що поспостерігати, бо ж телевізорів ще тоді не було.

Мріяли про море, про кораблі, але навіть по Случу, що протікає за кілометр від їхніх обійсть, ще не плавали

І ось нарещті наступили теплі дні, прийшла весна, а з нею двохтижневі канікули…, пора поліської повені і подорожі чайкою по залитих водою безкрайніх немовицьких лугах…

І ось наші задоволені мандрівники в напівзатопленій чайці-"душогубці" серед безмежного моря.

— Давай я допоможу тобі, вичерпаю воду чоботом, — запропонував хлопець.

— Нічого іншого не залишається, — легко погодилася Маруся. — Тільки боюся, що ти почнеш ворочатися, як ведмідь, і перевернеш чайку.

А я боюся, як би вона не перекинулася від твойого язика, — спокійно відповів Льошка і, знявши чобіт, почав вичерпувати воду і скоро на дні човника вже не хлюпала вода. Можна було плисти далі.

— Але ж до лісу, мабуть, далеко, — якось несміливо й тихенько промовила дівчинка.

— Що, злякалася? Вже нехочеш? — Підчепив Льошка.

— Тільки б ти не злякався, — насмішкувато відрізала Маруся.

— Ну, цього, бабо, не дочекаєшся! — самовпевнено свиснув Льошка. — Не перший раз по такому морю плаваю!

Льошка гріб обережно, але розмірено і сильно. Чайка пливла досить швидко. Ось наблизилися перші кущі, подекуди з води стирчить сухе бадилля кукурудзи: значить, вони вже за Случем. Але незабаром відкрилося інше, менше озеро.

— Бач, як воно тут, — озера йдуть одне за одним, — зауважив Льошка.

— Скажеш таке. Це ще невідомо. Може, під нами болото. Хто його тепер розбере? — відповіла Маруся.

Сильна світла струмінь, наче річка, перетнула їм дорогу, і човник почало відносити в сторону. Льошка вперто боровся з течією.

— Стережись! — Раптом гойкнула дівчинка.

Прямо на них неслася величезна рогата колода. Зіткнення було неминучим: розминутися з цею гіллястою колодою на такому незграбному судні було просто неможливо.

— Лягай! — Крикнув Льошка і сам притулився до дна човна. Потім простягнув вперед весло, уперся в стовбур і поступово почав послаблювати руки, щоб зменшити удар. Колода не зіткнулася з чайкою, але зате міцно зчепилася з нею, і далі вони попливли вже разом.

— Ось принесла її біда на нашу голову! — бурчала Маруся. — Як же тепер від неї відчепитися?

— Почекай, не гарячкуй, якось відчепимося, — спокійно сказав Льошка і поступово, не поспішаючи, вивільнив лодку.

Минули озерце, знову пішли кущі. Часом вони здавалися островами, але коли чайка наближалася, вони легко перетинали ці "острова" прямо по воді. Траплялися й дерева: верба і вільхи, навіть старі дикі яблуні, он і дуб розтрощенний блискавкою, під яким позаминулого року загинув десятикласник-пастушок, що «сховався' від бурі…

Попереду, вже недалеко, виднівся густий синій острівець з темних дерев.

— А він, здається, стоїть високо, на сухому місці, - визначив Льошка і тихенько встав, щоб подивитися. — Хочеться ноги випрямити, затекли…

— Та зачекай ти, не вставай, зараз приїдемо, — сказала Маруся, але й сама не втрималася, трохи підвелася і вдивлялася у далечінь.

— Здається, піщаний пагорб видніється, — промовила, дивлячись з-під руки.

Але човника завертів підводний вир, і не встигли мореплавці схаменутися, як їх закрутило і стукнуло об той осмалений, але все ще могутній стовбур дуба. Удар був несильний, він не заподіяв б великої біди, якби вони сиділи. А тепер — Льошка одразу полетів під Марусю, а весло впало далеко позаду чайки і завертілось у вирі. Стрімнина підхопила безпорадну лодчину і стрімко понесла далі…, чайка вдарилася боком об кострубату вільху і перевернулася…

Все відбулося так швидко, що Льошка, навіть не помітив, що робиться за його спиною. А Маруся, борсаючись у воді, не видавала ні звуку.

Оглянувся хлопець — ні човника, ні товаришки! Що за чорт?

— Марусю! — крикнув він.

— Шо! — Почулося зовсім близько. Глянув хлопець — і очам своїм не повірив.

— А де човник?

— Не знаю.

— Як не знаєш?

— Та так. Втік, поплив…

— Пригода, — спокійно відповіла дівчина, стоячи у воді по самі груденята, що виділялися кофтою спортивного костюма.

— Що ти наробив?

— А може, це ти наробила?

Так вони сперечалися, поки не пройшло перше враження від катастрофи. Ніхто нікого всерйоз не звинувачував, та й яка користь в цьому, але звичка посперечатися, дорікнути один одного позначилася й тут. І тільки добре насварившись, немовицькі мореходи почали шукати вихід з непростого становища.

А положення дійсно виявилося незавидним: їм нікуди було податися, крім лісу, що виднівся за півкілометра… Добре що були у спортивних еластичних костюмах і ті не дуже набухали під водою. Зняли гумові чоботята і побрели до острова…

3

Сонце вже повернуло на другу половину дня. Безкрайній водний простір іскрився на сонці. З півдня трохи дихав теплий вітерець. Вода хлюпала біля дерев. Зі свистом пролетіли дві качки. Сонце приємно зігрівало мокрий одяг. Настрій покращився, особливо хлопчини. Він навіть почав жартувати:

— Коли-небудь ще раді ми будемо, що так вийшло. Тут тобі і море, і корабельна аварія, і таємничий острів. Може, навіть якісь страшенні чудовиська зустрінуться

— Невелике щастя, з нічим на безлюдному острові залишитися, — заперечила Маруся.

— А ти хочеш, щоб тобі все готовеньке подали? Тоді вже краще було дома сидіти.

— Я краще би зараз сиділа вдома. Бо лише такий, як ти, дурний хлопчище радів би нашому становищу.

— Ех, ти! — Докірливо кинув Льошка. — Що ж далі буде, якщо ти вже розкисла? — усміхнувся.

Пробрівши тетрів за триста друзі відчули під ногами тверду землю і невдовзі дісталися до такого місця, де і руки і ноги грузли в багнистому дні.

— Що ж тепер робити? — Роздумував Льошка, зупиняючись біля куща. — Ні плисти, ні йти…

— Мабуть треба повзти на руках, — сказала Маруся і, розпластавшись на воді, легко попливла, перебираючи руками по землі. За нею кинувся і Льошка.

Все йшло добре, поки тіло трималося на воді. Але коли до берега залишилося метрів п'ятдесят, обоє "сіли на мілину": рухатися далі стало неможливо. Не можна було ні спертися руками, ні піднятися на ноги-від кожного руху наші пострадалі все більше грузли в болоті. Хоч бери та назад повертай!

Друзі чіплялися за кожний корчик, за торішню осоку — аби знайти опору. Повільно, повільно, але наблизились до бажаного берега.

Вибралися на берег ледь живі, геть обліплені багнюкою, тремтячі від холоду.

Берег виявився дуже затишним. Досить високий, сухий, він виходив на південь і тому добре нагрівався сонячними променями. Під пологом вікових сосен не відчувалося ні найменшого вітерця. Від нагрітої землі віяло теплом, як в погожий літній день. Особливо вабили до себе плями чистого білого піску. На нього й звалилися наші мореходи.

— А тут було б зовсім непогано, якщо б… — Сказав Льошка втомленим голосом.

— Якщо б не це "якщо б", було б справді добре, — з усмішкою погодилася

Маруся. — Але, якщо ми висохнемо в такому брудному одязі, буде ще гірше: станемо справжніми муміями.

— Для тебе це особливо небезпечно, з твоїм волоссям будеш справжнім пугалом, — засміявся хлопець.

— Та й тобі буде не краще, — відповіла Маруся. — Треба змити цю грязюку і висушити одяг, поки сонце гріє.

— Треба, — ствердно кивнув Льошка.

Але обоє залишилися лежати нерухомо.

— Нічого не поробиш, доведеться вставати, — сонним голосом знову промовила Маруся.

— Доведеться, — погодився Льошка. — Ти йди по ту сторону сосни, я дивитися у твій бік не буду…

Всього одягу було: два спортивні костюми, дві футболки, дві пари гумових чобіт), а з речей- поломаний Льошчин перочиний ножик, гребінець для волосся й круглее Марусине дзеркальце. Перетрусили кишені і підрахували все своє майно.

Коли витрусили кишені, в обох носи опустилися до неможливого низько. Бо ж навіть сірників не було…

Але сперечатися не було часу. Друзі знайшли невелику чисту затоку, виполоскати одяг і в чотири руки вичавили синтетичну матерію так, що в ній, здавалося, не тільки води, але і живого місця не повинно було б залишитися. Розвісили на сонці, а самі сіли на пісок під корінням великої сосни. Скаржитися на холод ще не можна було, проте сонце неухильно спускалося до обрію, а одяг на вологому повітрі сох повільно. Дбайливо розклали для просушування і все інше майно

До цих пір у них не було часу замислюватися про свою подальшу долю. Тепер же, коли обоє сиділи голяком по різні боки дерева, мимоволі думалося про завтрашній день.

— А що, якщо нам кілька днів доведеться блукати тут, поки виберемося? — злякано мовила Марія.

— О, це було б величезним щастям! — вигукнув Льошка.

— Спасибі тобі за таке щастя! — хмикнула дівчина. — А що їсти будеш?

Чи може вирішив з голоду померти?

— Що ти ниєш! — скривився хлопець. — Тобі б на печі сидіти,і з ляльками бавитись, Хіба ж можна загинути, знаходячись весною на острові, за якихось п'ять кілометрів від рідної хати. Хоча й на безлюдному острові. Це тобі не бразильські джунглі, не африканські ліси.

Хоча сонце ще й світило, але вже не гріло. Довгі тіні простяглися від дерев. Зробилося прохолодно.

— Нічого не поробиш, доведеться надягати вологий одяг, — зітхнула Маруся.

— Не біда, досохне на тілі, - бадьорився Льошка.

А коли одяглися, він якось нерішуче запропонував:

— Може, підемо, пошукаємо, якийсь прихисток?

— Куди ти підеш проти ночі? — Відповіла Маруся. Навіть по знайомій дорозі ризиковано йти в такий час. Ми ж можемо проблукати цілісіньку ніч…

— Ні!. Не бійся. Ми мабуть попали на покинуте стрільбище. Пам' ятаєш, як пару років тому з-за Случа було чути автоматні черги пострілів. Та й батько мені казав, що за рікою є стрільбище, і навіть у деякі дні там забороняли траву косити… Отож завтра треба розвідати, може щось потрібне для нас тут залишилося.

4

Сонце зайшло. Затихло, але ще не менше години на всьому лежав сіруватий сутінок. Над безкраїм озером зі свистом пролітали качки, поспішаючи на нічліг. Вгорі почувся журавлиний крик. Ось він міцніє, стає більш виразним, — видно, журавлі спускаються на відпочинок.

Друзі лежали перекинувшись на спину, позирали на зорі. Вони так красиво сяяли!

Ласкаво перешіптувалися вершини дерев. Мандрівники милуються чудовою весняною погодою, а там вдома, все село збилося з ніг, шукаючи дітей…

— Ось до чого призводить самовілля! — сама собі сказала Маруся.

— Якби ми сказали, що йдемо плавати на чайці, люди знали б зараз, де ми, і припливли б за нами. А так, якщо навіть і знайдуть десь нашу чайку, ніхто не здогадається, яким чином вона опинилася там. — Вічно ти щось учвериш — перевернувшись на бік, дорікнула хлопця.

— Харош, нічого бурчати, — невдоволено озвався Льошка. — Ніхто тебе не змушував і в чайку я тебе силоміць не тягнув.

Льошка замовк. Нічого не виправиш. І надії на допомогу немає. Ніхто їх тут не знайде. Навіть якщо хтось і помітив їх, як вони відпливали, нікому й голову не прийде, куди вони могли подітися. Значить, доведеться самим шукати дорогу додому.

Робилося сиро, холод посилювався. Добре ще, що вітру не було.

— Давай притулимось один до одного Не бійся. Я тобі нічого не заподію, а тепліше буде — запропонував Марусі Льошка.

Час тягнувся повільно. Голод і холод заважали заснути. Доводилося перевертатися з боку на бік. Задрімали, але скоро так замерзли, що почали стукати зубами. Льошка не витримав, схопився.

— Ану, вставай! — легенько штовхнув він Марусю.

— Чого?

— Бігати будемо!

— Ти що, здурів?

— Вставай, вставай, бо замерзнемо!

— Відчепись ти зі своєю біготнею, і без неї моторошно!.. Але Льошка уже вхопив Марусю за ноги і поволік по землі. Маруся не на жарт розлютилася. Вирвалася і побігла за хлопцем. Хвилин десять кружляли вони по острову. Так розігрілись, аж пашіли…

Зігрившись друзі, лягли. Поспали трохи і знову почали ворушитися. Раптом над вухом почувся дикий, пронизливий крик. Крик моторошний і водночас жалібний, наче хтось душить дитину… Страх охопив друзів. Вони щільніші притиснулися до коріння. Крик не припинявся, недалеко в кущах чулася якась метушня. Льошка прихопивши дрючка, кинувся до кущів.

— Марусю! Швидше сюди! — Почувся його нетерплячий поклик.

Невдовзі, Льошка висунувся з кущів, несучи щось сіре й величеньке.

— На, тримай! Швидше! — Знову крикнув Льошка. Маруся вчепилася руками в мягкеньку шерсть якогось звірятка.

— Що це? — здивувавалася вона.

— Тримай, тримай міцніше! Заєць! — захекавшись, відгукнувся Льошка.

— Ой, та він кусається! — Вигукнула з мимовільним страхом дівчинка.

— Тримай, добре тримай обома руками! Тримай, а то втече! — сердито командував Льошка.

Дівчина, вперше без заперечень, підкорилася команді новоспеченого генерала.

— Справді заєць, — здивовано пробурмотіла вона, з усіх сил намагаючись утримати здобич.

Льошка стукнув зайця головою об стовбур найближчого дерева.

— Як ти дізнався, що там відбувається? — Запитала дівчина, коли вони з здобиччю повернулися на своє місце.

— Жалібний крик почув і зрозумів: невеликий звірок потрапив у біду. Возяться в кущах, значить, і ворог його не дуже сильний, якщо так довго не може справитися зі своєю здобиччю. Потім почулося ляскання крил: не інакше сова чи пугач напали на зайця, таке часто описується в пригодницьких книгах…

Завтра якось приготовимо його. Дасть бог день, дасть й харч, як кажуть в нашому селі.

Нарешті денні та нічні клопоти остаточно зморили наших робінзонів, і обоє заснули так міцно, що тепер, мабуть, їх не зміг би розбудити ні грім, ні мороз.

5

Вранці зійшло сонце. Пригрівшись, обоє проспали до самого полудня.

Прокинулися, сіли, роззираються. Взяли зайця І пішли вглиб острівця, в надії на якийсь більш надійний і затишніший прихисток.

Швидко піднялися на вершину пагорба, на якому непосидющі сороки будували гнізда. І тут під деревом знайшли сорочачий скарб. Давно відомо, що цікаві сороки несуть до своїх гнізд всякі блискучі речі, які часто випадають з гнізд і валяються поряд. Так і було зараз. Наші мандрівники знайшли кольорову фольгу, шматочки скла, навіть одноокі окуляри.

Сонце світило так по-весняному весело й ласкаво. Як вже вам відомо, наші мореплавці читали багато мандрівних книжок, отож знали як розпорядитися лінзою з однооких окулярів… Невдовзі весело запалав вогник багаття, а над ним заяча тушка смажилась на рогатині.

— А хліба, солі де взяти? — поцікавилась Маруся.

— Коржиків, молока, бавука, цукерок! — перекривив Льошка. — Ех, ти! А як же папуаси живуть весь вік без цього? А ти і кілька днів боїшся прожити!

— Почекай, почекай, може, доведеться і проти нашої волі довго жити тут — кинула дівчина, дивлячись вперед.

Там місцевість знижувалася, переходила в болото, а за ним далеко знову блищала вода.

— Бачиш, і там вода. Значить, знаходимось ми на острові.

Перекусили. На душі зробилося веселіше. Продовжили розвідку. Якось вийшли на порівняно сухе місце і рушили було на південь, протее скоро з'ясувалося, що це всього лише клин, вершиною своєю впирається в озеро або болото. Довелося повернутися назад. Крокували добрі дві години. Гарний настрій давно було зіпсовано. Не тільки у Льошки, а й у Марусі в чоботях хлюпала вода. Геть втомилися нещаслива наша компанія.

Льошка нахилився, почав щипати зелений молоденький щавель

- Їж, пасися, в ньому багато вітамінів — запропонував хлопець дівчині.

Після такого зеленого "блюда" захотілося пити. Вода в озері булла каламутна. Отож довелося пошукати калюжу, де вона встигла відстоятися.

Сонце вже було на тому місці, коли тінь від увіткнутої в пісок метрової палиці, показує на три-чотири години пополудні.

— Йдемо прямо на сонце, може якось виберемося, — скомандував Льошка. Вони пішли на захід. Деякий час місця тут були досить високі. Піщаний грунт, гарний сухий бір. Але скоро знову вперлися в болото. Довелося повертати направо. Льошка розсердився:

— Так ми покружляємо і знову прийдемо на старе місце! Чого б це не коштувало, ми повинні вирватися звідси. З цього боку озера немає, тут тільки болото. Давай спробуємо!

Маруся вже повністю покладалася на начитанного Льошку. І без заперечень відважно кинулися вперед, за ним. Треба віддати їй належне: показала себе справжнім героєм. Разом зі своїм командиром вперто пробиралася крізь кущі, стрибала з купини на купину, грузла в трясовині і тут же допомагаючи один одному вибралися до… озера.

— Значить… треба йти в інший бік- невдоволено, ледь стримуючи розпач, промурмотів хлопчина.

— Може й так — погодилася з ним Маруся — бачиш, з води стирчать кущі і навіть дерева. Отже, це тільки паводок. Ходімо швидше туди, щоб встигнути до вечора оглянути останню сторону.

Становище було незавидне, а тут ще образливіше стало: стільки зусиль затратили — і все дарма. Мандрівники пройшли вже стільки шляху, і ось — треба повертатися.

Вибравшись на сухе місце, вони тут же, не затримуючись, попрямували на північ. На цей раз не втратили багато часу: відразу переконалися, що вибратися не можна. Далеко попереду блищала вода, а між ним і берегом, як і на тій стороні острова, кілометрів на два — на три розкинулося болото.

Коли настав вечір, наші мандрівники стояли біля того самого, сорочиного місця, під яким нещодавно розкладали багаття. Благо в ньому залишилися не погаслі жаринки і після невеликих зусиль Льошки, воно знову весело танцювало язиками полум' я.

— Ну, що будемо діяти? — звернулася Маруся до свого командира.

— Скажу, що у нас становище в тисячу разів краще, ніж у Робінзона, який потрапив на пустельний і безлюдний острів серед океану. І я не раз заздрив йому, читаючи про це в захопливій пригодницькій книзі.

— Спасибі тобі на доброму слові.

— Не все так безнадійно? Нам доведеться просидіти тут не більше тижня, ти ж добре знаєш сама, сільки зазвичай триває повінь.

А у Робінзона такого шансу не було. Тай він там був один єдиний, поки не приручив П' ятницю, а ми удвох, і будемо, як Робінзон і П'ятниця.

— Нічого собі — тиждень. Як же ми проживемо цей час без харчів?

— А, це буде залежати від нас самих.

— До того ж, може, хтось випадково приб'ється сюди?

— Хоча, краще на це не сподіватися. З кожним днем озеро відсуватиметься все далі від нас, а на його місці залишиться болото, через яке навряд хто посунеться.

Спокійні й розсудливі міркування хлопця дещо заспокоїли дівчину. Тепер хоч вони знають, що їх чекає і що вони повинні робити.

— Ось твоя мрія й збулася, — усміхнулася Маруся.

— Можеш тепер і вогонь видобувати, і жити тут, як дикун з П'ятницею.

— Це правда, — почесав Льошка потилицю, — але на ділі виходить зовсім не так захоплююче, як здавалося раніше.

8

Сонце сідало за ліс. Останні промені його ковзнули по водному простору, а потім попрямували вгору. Загорілися вершини дерев, наче сонце освітлювало їх тепер більше, ніж вдень. Заграли на небі різнобарвні хмарки, яких, здавалося, до цього зовсім і не було. Від води війнуло холодком. Запанувала повна тиша.

Почуття самотності охопило новоспечених Робінзона і П'ятницю. І навіщо вони забралися сюди, так далеко від людей, від своїх близьких? Що їм тут робити? Коли Ж і як виберуться — невідомо.

Такі думки вперто лізли в голову обом, але хлопчача гордість не дозволяла визнати це не тільки дівчині, а й самому собі. Почав мучити голод, У міру того як опускалося сонце, ставало холодніше…

— Давай робити барліг! — скомандував Льошка, струснувши плечима і цим немов відганяючи від себе і холод, і голод й сумні думки.

Назбирали великих гілляк. Дрючками забили їх у піщану землю. Нарізали лози і обплели кругом багаття. Залишивши невеличкий прохід. Всередину стягнули все що змогли знайти навколо, а на додачу наламали соснових лапок. Верх накрили густими сосновими гілляками. Казалося, вийшов пристойний теплий прихісток — барліг, від якого мабуть не відмовився б сам ведмідь.

Друзі залізли в нього, деякий час припасовували і крутилися, як квочка в гнізді, потім затихли. Незважаючи на втому, довго не могли заснути. Положення, в якому вони так ненароком опинилися, було не з приємних. Ох і получать вони від батьків!? Як прожити ці дні? Скільки тривоги там вдома,!.. Одним словом, трагедія та й годі — було про що подумати.

— Тільки спочатку важко, — заспокоював вранці Марусю хлопець, — бачиш ця ніч була зовсім не поганою. Може, й до голоду помалу звикнемо.

— Вогонь в нас є, не дарма первісні люди поклонялися вогню, — міркував Льошка. Не дарма і релігії ведуть початок від нього. Навіть самому хочеться молитися на багаття. Всі ми так звикли до вогню, так легко добуваємо його, що здається, ніби так було завжди й інакше бути не може. Тільки попавши в скруту повністю відчуваєш, що означає вогонь, і уявляєш собі, як жили люди без нього.

Отже вогонь є,вода є. - потрібна дичина, і можна буде жити.

Запасли палива. Нагострили тички і вирушили на полювання…

Недалеко заглибились у ліс. І тут в гущавині промайнула тінь якогось невеликого звіра. Рухався він так обережно, що друзі ледь його вчули. Звір то з одного боку підходив, то з іншого, все ближче, ближче. Ось вже можна дізнатися, що це лисиця. На щастя, вона була безпечна для наших мандрівників. Покрутилися — і зникла.

Десь далеко, в гущині почулося протяжнее «ме-е, — ме-е-е'. Наші мисливці пішли на жалібний клич і побачили трагедію тваринного життя; розірвану вовками тушу корови. А біля неї геть зранене теля, в якому ще ледь-ледь жевріло життя.

Жаль було молодого життя, але його згасання продовжувало життя інших двох.

Доки тягли на тичках здобич до свого табору, життя її покинуло, тож і не треба було хлопчині брати смертний гріх на душу…

Оббілували невеличку тушу, нутрощі закопали подалі від свого пристановища, так Робінзон робив. Витягли жили і пліву. Попоїли і почали готуватися до бурі, бо там, десь над їхнім селом появилися чорна грозова хмара.

Укріпили стіни, підперши дрючками. Сплели з лози дверцята, накидали як найбільше віток на накриття, а над місцем де спали припасували шкурки зайця й теляти. Кругом куреня вирили канавки для стоку води. Впорались, коли вже темніло.

Повітря не тільки не свіжіло, а, здавалося, ставало навіть тепліше. Якесь густе мов у сільській бані. З боку села приглушено гуркотіло, сполохувала далека блискавка. Наближалася гроза…

9

Робінзони міцно заснули і нічого не чули. Може, тому, що гуркіт був глухий, безперервний і посилювався поступово. Він зливався з шумом дерев, а до такого шуму вуха вже звикли. Не прокинулися і тоді, коли почали падати перші краплі теплого дощу.

Схопилися, коли зовсім близько гримнув грім. Минуло кілька хвилин, перш ніж обидва зрозуміли, в чому справа. Вода текла на багаття…

— Вогонь! Вогонь! — закричали і кинулися до багаття. Почали роздувати його, підкладати сухі гілки.

А дощ перейшов в зливу. Сучки сичали, не хотіли горіти.

— Дуй! Дуй! — кричали одне одному, уткнувшись обличчям трохи не в самі вугілля.

По спинах періщив дощ. Тільки там де були шкірки залишилося сухе місце. Вмить багаття було перенесено туди. Двигтіла від грому земля, блискавки безперервно світили в небі,вітер розгойдує дерева. Поруч щось затріщало. Однак бідолахи нічого цього не бачили і не чули. Вони бачили лише своє багаття, яке могло загинути буквально на очах. Сучки, підкинуті в нього, не тільки не загорялися, а, навпаки, здається, остаточно придушили вогонь. Спочатку йшов ще густий дим, але скоро і він почав зменшуватися. Це було вірною ознакою, що вогонь вмирає.

— К чорту ці мокрі сучки! — крикнув Льошка і почав розкидати їх ногою.

— Що ти робиш? — в жаху вигукнула Маруся. Але Льошка уже стягнув з себе чобота і скмандував:

— Бери ножика і ріж! А все зайве — геть!

А сам розтягнув над собою спортивну куртку і нахилившись до самого вогника, почав підклади гумові смужки, що подавала Маруся. Підклав маленьких сухих трісочок і роздув невеличкий вогник, який хоч тріщав, шипів чорним димом, але горів.

Дві години тривала гроза, дві години йшов такий проливний дощ, що міг би залити будь-яку пожежу. Друзі давно промокли до останньої нитки, задубіли від холоду, але, здавалося, просто не відчували нічого цього.

Тільки напружено стежили за таким дорогим вогнем.

Маленький вогник безтурботно з тріском вигравав, немов крихітне дитя, не думаючі про біду, від якої його оберігають.

— Ура! Ми встояли! — закричали наші герої, коли гроза пройшла.

"Крихітне дитя" скоро виросло в величезне багаття, і його захисники повністю були винагороджені за свої незгоди.

Дим від багаття, здавалося, заповнив весь ліс. Зібравши більше палива про запас, друзі змогли, нарешті, просушити одяг. В цю ніч вже не спали — так і дочекалися сходу сонця.

На ранок зрозуміли, на цей раз обійшлося. Однак потрібно було братися за будівництво, щоб забезпечити себе не тільки вогнем, але й надійною домівкою.

— Доведеться побудувати такий курінь, як у Максима — сторожа з огородньої бригади — мудрує Льошка, — щоб у ньому і спати можна було, і для вогню вистачало місця.

— Не забувай, що, крім двадцяти пальців, у нас немає ніяких інструментів, — зауважила Маруся.

— А про ніж забула?

— Який там ніж, — ножик? — змахнула рукою дівчина.

— Ти бачила, як багато червонуватого каміння валяється в лісі. І на клейонку, що приніс вітер у ліс, хіба не звернула увагу. Спочатку зробимо щільний навіс, під який можна буде ховати вогонь у разі дощу. Навіть не для багаття, а для маленького запасного вогника. Вириємо печеру під деревом і там будемо його ховати- запропонував Льошка.

— Якщо так, то маленький вогник можна і в курені тримати, тільки комин вивести. Може й трохи димно буде, зате він не погасне в будь-яку зливу- й місце для нього зайве буде не потрібно — розсудливо погодилась дівчина.

Без сварки погодилися спочатку будувати "хату".

— Тільки треба попередньо підкріпитися, — сказав Льошка і попрямував до дерева, на якому вони вчора повісили м'ясо. Сунувся туди, сюди, а м'яса нема…

— Що за чорт? — Розвів він руками. — хтось з'їв?якийсь звір поцупив. — Щоб ти здох! — вилаявся наш Робінзон. — Видно, багато звірини сюди загнала повінь, а ми й не подумали про це. Ще й на нас можуть напасти…

— У нас немає таких хижаків, які нападали б на людей. Хіба вовки взимку, та й то якщо зграєю. А ось що нашу останню їжу вкрали — це зовсім кепсько, — заперечила вірна П'ятниця.

Положення відразу здалося самим безрадісним. Не тільки шкода було цього м'яса, але постало питання — як бути далі? Бо ж не кожен день вдається зловити руками зайця, а що ще можна зробити без рушниці?

Льошка зовсім опустив голову. Наскільки швидко і сильно закипала в ньому енергія, настільки ж швидко вона і зникала.

— Так можна тут загинути, — похмуро сказав він. — Ходімо шукати звідси вихід.

— Ні, Робінзоне мій, так не можна, — розсудливо заперечила П' ятниця. — З відчаю кидатися на всі боки — гибле то діло. Треба щось придумати, щоб їжі добути, а тоді шукати, як звідси вибратися — Ходімо на полювання хоч з голими руками, а там побачимо.

Підкинули в багаття найтовщі сучки й подалися "за здобутками". Попрямували в гущавину лісу, де поки ще не бували. За їхніми припущеннями, вчора вони пройшли кілометрів п' ять навколо острова, значить, можна вважати, що невідома місцевість має кілометрів з десять впоперек. Простір чималий.

— Хто його знає, що там, у лісі, - сказав Льошка. — Може, навіть йти туди небезпечно беззбройним. Повінь зробила ліс островом, на якому, видно, рятується все звірина з навколишніх місць.

І дійсно, кроків через триста сполохали зайця, потім другого. Зайці шмигали під самим носом, але наші "мисливці" нічого не могли зробити.

— Яка досада! — зітхнув хлопець. — Отак ці паскуди скоро почнуть знущатися над нами. Треба б лук змайструвати.

— Що ж ти думаєш, роби, — відповіла Маруся, — а поки хоч би яку здобич знайти, дивись, он близько біля дупла білка крутиться. Кажуть, іноді у них можна поживитися.

— Звісно, можна! — повеселішав Льошка і миттю видерся на дерево. Білка злякалася, перестрибнула на вершину і тривожно заметалася там.

Дупло було високо, біля нього від стовбура дерева відходила велика суха гілка. Хлопець швидко виліз, щільно влаштувався на сучку і запустив руку в дупло, але дна не дістав. Зате з дерева, за не широкою смужкою болота, побачив якусь напів розвалену будівлю. Поблизу неї на Г-подібній підставці висів уламок залізничної рельси.

— Ось і колишня військова казарма, а дзенькіт рельси звав содатів на обід. Бо ж у пасмурну погоду перед дощем, або на відлигу зимою, цей дзвін було чути навіть у дворі їхнього обійстя — здогадався наш спостерігач.

— Ура! Знайшов! — вигукнув він.

— Що знайшов! Що? — захвилювалася Маруся.

Льошка придивився ще трохи і як гаркне

— Казарму! І рельсу! Ми врятовані!..

— Йдемо туди, прямо! — сказав повеселілий вмить хлопець. Друзі весело направилися до тільки новивленої казарми.

Через кілька кроків Льошка зупинився.

— Дивись! — крикнув він. — Невже гриби? Може, і їх можна використовувати? Ні, здається, вовчі.

Маруся схилилися. Побачила бурі гриби, схожі на сушені груші, увіткнені гострими кінцями в землю. Безліч таких зморщених "груш" виднілося навколо.

— Це сморчки, — сказала дівчина, уважно розглянувши їх.

- Їх можна їсти?

— Можна, вони навіть смачні, але ці занадто старі. Сморчки — перші гриби нашого краю. Вони з'являються відразу, як тільки розтане сніг.

— Якщо можна їсти, нічого перебирати, — старі чи ні.

— Це як сказати. Старі небезпечні — отруйні.

— Тоді пошукаємо молодих.

— Пошукаємо.

Почали шукати, і через якусь годину назбирали повну кепку.

І тут на Марусю впало кілька крапель дощу.

— Дощ! — Йдемо додому, там вогонь, він може погаснути-закричала дівчина.

10

Незабаром обоє повернулися в табір. Тут все ще весело горів вогонь. Вимили сморчки, кинули у вогонь. Гриби зморщилися так, що, здавалося, і є нічого. Та й попелу набилося в них стільки, скільки було і самих грибів. І все ж їжа вийшла досить смачною. А знаєш, що? — Спитала П'ятниця — мені здається, що попіл непогано замінює сіль.

— Ну і їж на здоров'я, цього добра вистачає, - відповів Робінзон. — Ось тільки шкода, що другої страви у нас немає.

— Хоча взагалі сьогодні обід у нас панський. Вишуканий і смачний.

Дощу не було. Отож після такого панського обіду наші робінзони одразу ж заходилися готуватися до переправи через болото. Вирішили вплав перебратися через перешкоду до казарми. Нарізали лозового пруття, відпустили його вогні, щоб воно було гнучке і міцне. З товстіших стовбурів надерли вербової кори і теж підсушили на багатті.Одержали міцні вірьовки. Пліт вирішили майструвати біля самого болота. Необхідних для цього сухих стовбурів було досить.

Години через дві пліт був готовий. Вийшов він на славу. А через якихось півгодини були біля казарми.

— Тепер я згоден жити тут хоч ціле літо! — сказав Льошка.

— Сюди вогонь треба перенести. Навести порядок і можна чекати поки спаде вода — погодилась Маруся.

— Можна грубку змайструвати з цегли. Он скільки її валяється кругом, а глини можна набрати на краю болота. Ти ж сама мабуть відчувала, як в' язнуть у ній ноги і як тяжко вона змивається — розміркував хазяйновито Льоша.

- І комин ще не розвалився, тож не тяжко припасувати до нього огнище.

Пам'ятаючи, що дощі у нас найчастіше йдуть із заходу, друзі наглухо закрили отвори вікон, повернулися в ліс по поліетиленову клейонку і на одному з вікон закріпили її на цвяшках рам.

Нарешті все необхідне було зроблено, і куточок придбав обжитий, культурний вигляд. Наші Робінзон і П' ятниця геть забули, в якому становищі вони знаходяться, і почували себе як ніколи добре.

Під вечір сірі хмаринки все ж таки зібралися в одну і затягли все небо.

Розпочалася весіння гуркотлива злива, але тепер вона була не страшна. Вогонь весело тріскотів у грубці. Від нього у кімнатці було тепло, по домашньому затишно і приємно…

Вранці вирішили зробити лук.

— Може, якогось дурного зайця вдасться встрілити — запропонував Льошка.

— А може корову поранимо, а потім приручимо, і молоко продавати будемо? — засміялася Маруся.

Але про всяк випадок взялися за справу. Виламали підходящу горіхову палицю, кінці її обпекли над багаттям. Ножиком зробили зарубки. Льошка натягнув телячу жилу, вийшла непогана тятива, як у Звіробоя з Майна Ріда.

Виявилося, що найважче зробити правильну стрілу. Вирізати справжню стрілу з сухого міцного дерева не було можливості. Довелося взяти звичайний прут і обпалити його.

Випробовування лука було невдалим. Приготувався наш Звіробій і вистрілив.

Стріла метнулася в повітря… і впала за кілька кроків від нього. Обоє покотилися зі сміху.

— Ось так зброя! — давилася сміхом Маруся

— Ти не думай, — з удаваною серйозністю промовив Льошка. — Якщо б там сидів заєць і я в нього попав, то в нього лопнуло б серце, і в нас був би трофей…

— Жарти в сторону, — сказав він серйозно. Невже ми не зуміємо зробити справжній лук, такий, як у дикунів?.

— Цілком, — погодилася дівчина, — але для цього і дерево потрібне особливе, і знати треба, як його обробити, і вміти робити хороші стріли і, нарешті, довго тренуватися. А тепер треба спробувати яку-небудь рибину зловити.

— Чим ловити це «що-небудь' будемо?

— Може, футболкою або штанами. Зав' язати холошви, і готовий бредень.

Отож пішли вздовж болота.

— Дивись-но, здається, вода починає спадати, — зауважив Льошка.

Так воно і було. Вода трохи відсунулася від вчорашніх берегів. В різних місцях з неї видалися нові купки трави.

Йшли вони цілу годину, відшукуючи підходяще місце. Нарешті добралися до невеликої заплави. Вона врізалася в улоговинку між двома пагорбами. Улоговинка виявилася з піщаним дном. Посеред неї утворилося крихітне озерце, яке з'єднувалося з більшим озером вузькою смужкою води.

— Тут точно риба є, - сказав Льошка- і вода спокійна. А он і рибки миготять!

І він почав стягувати з себе штани.

Зав'язав холошви, вставив ліщиновий обруч і вийшов сачок, не гірше рибальського. І ось наш рибалка увійшов у воду. На перших порах нічого не виходило, бо вода не стікала і риба не могла потрапити у цю «засаду'. Прийшлося ножиком з штанів зробити решето. Почали ловити новим способом.

Раптом завзятий рибак гукнув:

- Є! Стій! Ах, вирвалася, паскуда…

— У-у, тетеря! — Розсердилася Маруся.

— Та вона маленька, — виправдовувався знатний рибак.

Але тут закричав:

- Є!витягаю, вже не втече! До берега тягну, на беpег!

… Ой, кусається!

Важко було тягнути до берега штани, наче бочку, повні води.

На березі у сачку з штанів знайшли десяток невеликих рибок, і чималу зеленкувату щуку…

Вода ще булла холодна, тож Льошка більше лізти у неї не хотів.

— Знаєш, що — звернувся до дівчини.

— Може, завтра вже цього ставка не буде. Спаде вода — і кінець. Але ми можемо перегородити протоку з нього, он у тому вузькому місці. Нехай собі вода йде, а риба все одно залишиться.

Негайно приступили до справи. Встромляли в землю все, що можна було увіткнути. Дуже скоро виросла надійна загорожа.

— Ось риба і в полоні! — Захоплювався Льошка. — Хай собі гуляє, а ми будемо брати скільки потрібно і коли потрібно.

Така перспектива підняла дух друзів: з'явилася деяка впевненість у завтрашньому дні.

Як завжди, після денних турбот, ввечері всі розмови торкалися рідного дому. Якими далекими здавалися тепер всі домашні справи! Вже не вірилося, що за один день можна було б повернутися додому.

— Може безперервно дзвонити об рельсу, запалити величезне вогнище, накласти сирого хмизу, і хай димить воно постійно. Тоді точно хтось навідається- питає ради наш Робінзон у П' ятниці.

— Тож, давай завтра з самого світанку почнемо- погодилась дівчина.

11

Вранці-раненько, перед великими трудами, мандрівники пішли до свого ставка. Вода в ньому помітно спала, в деяких місцях з'явилася земля. Смужка води біля загорожі стала зовсім вузькою. Але в різних місцях залишалися ще ями з глибокою водою. Хлопці помітили, як там шмигнуло щось темне. Встигли примітити, як біля берега показалася блискуча темно-бура кругла голова з білою плямою на носі. В зубах звірок тримав рибу.

— Видра! — крикнув Льошка, і голова негайно сховалася під водою. — Ах, паскудь! Вона всю нашу рибу пожере! Прогнати її треба.

Коли хлопець забрів на середину озерця, то Маруся побачила, як на березі, серед трави, ковзнуло довге, на коротеньких ніжках, тіло видри. Спина у неї булла темно-бура, грудка біляста…

У "власному" ставку риби наловили легко. По дорозі додому вони зайшли в ліс — пошукати журавлини — і в одному куточку, серед густого ялинника, знайшли затишну галявинку, посеред якої виднілося безліч свіжого пір'я. Тут ніхто не загинув. На цьому місці тетерева збираються токувати, пір'я — сліди їх сутичок. Якщо б мисливці знайшли таку галявину, вони відразу б влаштували тут засідку.

Отож і наші мисливці не втратили таку можливість.

Всю дорогу вони прикидали, з чого б зробити петлі. І нічого не могли придумати. Так і прийшли додому ні з чим.

Тут Льошка згадав, що там біля болота, де лежала розірвана вовками туша корови, лишився цілим довгий хвіст.

— Ось що нам допоможе! Тепер я бачу, що все на світі може обернутися на користь людині-вигукнув кмітливий хлопчина

З волосся коров' ячого хвоста зробили силки.

І тут же хотіли понести їх на місце полювання. Хотілося подивитися, як піде ловля, але розсудили, що потрібно буде завтра встати раніше.

А поки що зайнялися збором хмизу для сигнальних вогнищ і пошуком якогось залізного прута, щоб двонити у рельсу.

Слідуючого світанку розклали сильця серед галявини, закріпили кінці, повернулися назад і лягли спати. Тільки-но пригріло сонце, тихенько попрямували до лісу.

Ще здалеку почули з того боку гамір, ляскання крил, бурмотіння, наче там зібралася велика юрба. Потім чітко пролунало: "чуфф-фи, чушш!", і з цього крику можна було здогадатися, що там відбувається запекла битва. Мисливці повзли, ледве дихаючи, відчуваючи, як відчайдушно б'ються серця. Підповзли. На галявині билося крільми кілька птахів.

Придивилися уважніше, побачили, що у двох тетеруків ноги вже заплуталися в сільцях. Ляскання крил оглушили мисливців. А через мить в їхніх руках були дві добрих куріпки, кілограма по півтора кожна.

Тепер здобичі повинно було вистачити надовго і можна зайнятися своїм спасінням. Але як зберегти пташине м' ясо.

— Давай робити льох, — не то жартома, не то серйозно запропонувала Маруся.

— Але в нас немає солі, - відповів Льоша.

— Тоді давай сушити на сонці і коптити м'ясо, як це роблять дикуни в таких випадках.

М'ясо розрізали на тоненьки шматки і підвисили над плитою.

Залишилося знайти залізний прут або придумати чим дзвонити об рельсу. Бо ж навіть від удару дубової палиці рельса глухо гула. Обнишпорили всі закутки, перепробували вдаряти різними предметами, але голосного і дзвінкого звуку від рельси добитися не могли.

Ближні місця були їм вже знайомі, тому друзі попрямували глибше в ліс. Після похмурого бору, майже однакового у всі часи року, вони вийшли до широкої, залитої сонцем улоговині. Трава тут вже виросла настільки, що хоч коси її. Береза, вільха, ліщина, горобина шуміли листям, як влітку. То там, то тут над ними височіли дуби, липи, одинокі сосни розрослися вершинами. Здавалося, і сонце тут гріє сильніше, ніж на березі. А там у верховітті гніздилися чорні журавлі.

Не думали наші робінзони милуватися природою, але краса весняного лісу мимоволі змусила зупинитися і подивитися навколо. І раптом почули, як у кущах щось дзенькнуло.

— Людина?

Вони кинулися в ту сторону і вигнали… сарну

— Але що ж дзенькнуло? — засмучено запитав запитав Льошка.

— Або об що? — понуро доповнила Маруся.

На деякий час настрій робінзонів було зіпсовано…

Довго нишпорили вони по тому місцю, звідки вискочила коза, переглядали кожен камінчик і сучок, доки не натрапили на іржавий відбитий від сокири обух. Видно коза наступила на нього а він вискочивши з під її ноги вдарився об гранітний уламок і задзвенів.

Справу зроблено. Все готове до початку операції під кодовою назвою «Спасіння'

Наступного ранку, ледь прокинувшись, робінзони одразу ж взялися виконувати намічений план.

Запалали вогнища, добавили торішнього моху і накидали битих уламків з шиферу, яким колись булла вкрита казарма. Навперемінку і безперестанку гатили по рельсі саморобним молотком з обуха сокири.

Не пройшло й двох годин такого тарараму з чорним димом, як з боку ближніх сіл заторохкотіли трактори, а там де ще, можна було плисти, пересувалися чайками люди. Попереду всіх, на великій колгоспній чайці з мотором, що відчайдушно торохтіла по Случу, робінзони впізнали своїх, до часу посивілих батьків-Макара і Юхима…

Неприємності для мандрівників тільки починалися.

Content

Савчин Олексій Заслучанські робінзони

1

2

3

4

5

8

9

10

11