Савчин Олексій Макарович

Німе віче

Вступне слово

Перед вами книжка немовичанина Савчина Олексія Макаровича. Задум написати книжку про село виник після того, як автор заплутався у павутині інтернету, щоб почерпнути бодай-яку інформацію про село Немовичі, в якому народився 17 жовтня 1955 року і пішов з нього у широкий світ життя у 1973 році. Виникло питання — чому б не написати книгу про чимале поліське село, про земляків, їх не просте життя на болотних землях Волинського краю.

У творі автор намагається відтворити значимі сільські події з первісних часів до наших днів. У повісті, що входить у цю книгу душевно змальовані картини життя прадавніх полісян. Нариси, новели, поезія, оповідання і спогади сільських старійшин своїм фактажем доповнюють правдиве висвітлення буднів за виживання і непрості, часом навіть драматично-трагічні події в буремні дні війни та в часи Чорнобильської трагедії.

Книга складається з двох частин: «З історії села і його людей» — перша частина, друга — це збірка новел, поетичної лірики, нариси, оповідання й спогади безпосередніх творців історії — самих Немовичан.

ДЕЯКІ РОЗДУМИ (ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ)

Несподівано отримав пропозицію написати передмову до книги, чорновий варіант якої уже гуляє на сторінках Інтернету. Книга про рідне село, його історію, його людей. З чого розпочати? Подумалось, мабуть, спочатку треба визначитись чому у автора виникла думка писати про оте поліське, мало кому відоме село, адже довгий час живе у Закарпатті. Де має сім’ю, де народилися діти і внуки. Прийшли на пам’ять декілька віршованих рядків, які, певне, є ключем до розгадки:

Усім нам, друзі, люба Україна,

Багата й щедра звіку тут земля…

Та ще у всіх Мала є Батьківщина,

Де перший подих робить немовля.

Чомусь ностальгічна журба за цією Малою у людини виникає тоді, коли вона довгий час знаходиться від неї на відстані. Туга за рідним краєм притаманна кожному: і генію, і простолюдину. Думаю, не варто наводити приклади, їх море. А може не тільки людині, мабуть, це відчувають і брати наші менші. Ще малим хлопчиком почув, і пам’ятаю досі, слова мого батька, які він чомусь частенько повторяв: «де родилася коза, там солодка дереза». Тільки згодом зрозумів, чому ця істина так запала йому в душу. Бо він був довго відірваним від своєї домівки, від сім’ї, від звичних краєвидів рідного краю, від отієї Малої Батьківщини.

В 1941 році з початком війни батька мобілізували в Червону Армію. Мені тоді виповнилось три роки. Слава Богу німецька куля пролетіла мимо, хоч і воював він не до самого кінця війни. Батько мав цивільну професію теслі-столяра, тому зразу ж після визволення Донбасу всіх будівельних спеціалістів їхньої військової частини (і не тільки столярів) залишили для відбудови зруйнованих шахт. Держава відчувала неабиякий вугільний голод. Для перемоги потрібні не тільки снаряди, потрібне і вугілля.

Статус солдата-бійця змінився на статус робітника-будівельника. Але дисципліна залишалась воєнною. Особливо допікав голод, адже праця була вкрай тяжкою і вимагала поповнення калорій. Залізна сталінська дисципліна була невблаганною. Звільнитись з роботи можна лише по одній мотивації: «переход в мир иной». Самовільна відмова вийти на роботу каралась концлагерем, а то і розстрілом. Так було під час війни, так залишилося і опісля. Тому, якщо після Перемоги фронтовики повертались до своїх домівок відбудовувати розрушене чи занедбане своє господарство, батько продовжував відбудовувати шахти Ворошиловградської (нині Луганської) області.

Я жив удвох із мамою в своїх рідних Немовичах. Ще до школи, десь мабуть у п‘ятирічному віці, навчився читати і писати, адже треба було листуватися з батьком. Мама була неграмотною. Досі пам’ятаю батькову адресу: Ворошиловградська область, м. Ворошиловськ, поштовий ящик …

Та не тільки із своїм батько тривала переписка. У війну грамотних людей в селі було не багато. Панська Польща, до складу якої майже до самої війни входила і Рівненська область, не дуже переймалась, щоби навчити холопа-українця його рідної мови. Тому мені доводилось досить часто читати «пісьма з войни», як тоді це називали, і, звісно, відповідати. Ще і досі зберігаю батькові безконвертні листи-трикутники зі штампами «проверено военной цензурой». Ось один із них, (вставити скан) датований червнем 1945 року. Мабуть, це був перший уже повоєнний лист. Батько чекав продуктову посилку, яку ми відправили уже давно, але чомусь вона десь заблукала, і, звісна річ, надіявся на скоре повернення додому.

Не знаю скільки снилась би йому ота ностальгічна «солодка дереза», можливо до самої смерті Сталіна, якби не допомогла … біда. Так, так — саме біда. Парадокс, але таке буває. Уже пройшли три післявоєнні роки. Раптом тяжко захворіла мати. Воєнне і повоєнне лихоліття, коли не знаєш коли і звідки чекати біду, чекати ворога, (бо це міг бути і німець, і бандерівець, і більшовик) аукнулись на її здоров’ї. Серйозна серцева недостатність, можливо це був інфаркт, з госпіталізацією в районну лікарню. Я залишився у родичів, ходив у третій клас сільської школи, навіть був відмінником. Родичі через місцеві органи влади про тяжку хворобу мами якимсь чином повідомили адміністрацію шахтоуправління, де працював батько. Йому вперше за всі роки роботи дають двотижневу відпустку. І ось після семирічної розлуки він знову ступає на рідну землю.

«Де родилася коза, там солодка дереза». Та чи солодка? Дні відпустки пролетіли як одна мить та ситуація з хворобою не поліпшилась. Така хвороба проблемна і в наші часи, а що говорити про тодішні, повоєнні! Телеграми на Донбас, апеляції до місцевого начальства про продовження відпустки залишились проігнорованими. Трудовий сталінський фронт не признавав дезертирів. Через пару днів під’їхав «чорний воронок» і взявши «під білі рученьки» батька запроторили до Сарненської буцигарні. Ось тут уже дійсно: одна біда не ходить…

Та мої родичі — дядьки, тітки рук не склали. По яких інстанціях і з якими торбами-презентами вони ходили, мене малого, звісна річ, не повідомляли. Про такі речі не говорять і не тільки з дітьми. А хіба сьогодні не так? Та мені запам’яталось знайомство з сім’єю районного прокурора. В ті часи це, напевне, була головна особа, яка здатна вплинути на долю батька. Мудра селянська психологія вирахувала, що в цій справі можна використати і мене. Мабуть, щоби якось розжалобити цього державного мужа, мої родичі часом в Сарни брали і мене. Виявляється прокурор теж мав сина, мого ровесника. Декілька разів я бував у їхньому домі. Із цим моїм ровесником виник якийсь дружній контакт, якась дитяча дружба, незважаючи на тодішній різноплановий статус наших батьків. Але ворогом мене не рахували, це я знаю достеменно. Мабуть не перевелись гарні люди і в ті страшні сталінські часи.

Тоді в прокурорському домі я перший раз в житті побачив і почув як працює ламповий радіоприймач. Чомусь він був без задньої стінки, напевне трофейний, і я з неабиякою цікавістю дивився на оті загадкові скляні колби-лампи з розжареними нитками катодів. Для мене це була якась фантастика. Можливо це диво і було першим поштовхом до моєї пожиттєвої професії радіоспеціаліста? Перший раз в житті тоді побачив я, вибачте, унітаз. Туалет у приміщенні!? Мій міський ровесник отримував неабияке задоволення від мого дивування подібними чудесами цивілізації. А я тоді навіть не знав, що існує в природі такий кухонний інструмент як виделка, крутив в руках і не знав що з нею робити за столом. Сільський абориген дома користувався тільки ложкою, до того ж деревяною.

Врешті-решт, батька таки звільнили при умові негайного працевлаштування на державному підприємстві. Відтоді майже все своє життя він пропрацював в Сарненському держлісгоспі, хоч це було досить далеко від дому. Пішки 10 кілометрів до роботи, стільки ж звідти. Та з часом придбав велосипед і проблема була вирішена.

Згадуючи ці епізоди з мого дитинства, напрошується висновок. В життєвій суєті ностальгія за рідним краєм, за батьківським порогом більш глибинно відчувається саме з віком. В молодості, по-моєму, цього ще не має. У вирі буднів і проблем життєвого становлення молодої людини ця ностальгія залишається на задньому плані. Принаймні, так було у мене.

Я залишив рідну хату 17-річним юнаком, закінчивши середню школу. При цьому останні три класи я вчився у місті, долаючи згадувані 10 кілометрів в любу пору року на велосипеді. Як і батько. В селі була тільки семирічка. Тобто домашній поріг почав від мене потихеньку віддалятися ще зі школи.

А потім роки студентства — Пінськ, Вітебськ, Одеса. Далі, робота по направленню — Рівне. Хоч порівняно недалеко від Немович, але уже приїзджаєш як гість. Доки батьки були живими, гостював частіше, а зараз, як правило — на Проводи, поклонитись рідним могилкам.

Часом на декілька днів під час відпустки, відвідати родичів, яких стає все менше, або побродити лісовими стежками в грибний сезон.

Якщо на відлюдді ти живеш багато,

Зустріч з земляками, то найкраще свято.

Якось у мене виник вірш «Вулиця мого дитинства». Нещодавно я продекламував його зі сцени сільського Будинку Культури, де земляки святкували так званий «Храмовий празник», або ще він має назву «День села». Запросили і мене. З давніх давен вулиця, де я виріс, називалась «Вістровом» (мабуть, топонім — Острів). На жаль, сільські правителі цю багатовікову назву вулиці скасували. Переіменували на «Вербову», дійсно, там верб багато, але для чого руйнувати місцеву історію? Що поробиш, така вже мода пішла. Хтось хоче залишити свій слід в історії хоч таким способом

Ось декілька рядків.

Дитинства спогад в Вістрів мене манить,

Тут просльозитись, вірте, не боюсь…

Коли в село заглянуть поталанить,

Корінню верб старих я поклонюсь.

Я уже відсвяткував своє семидесятиріччя, розміняв восьме. Колись говорив чи писав, що життя, як і гроші мають якусь спільну рису. Чим менше залишається, тим більше цінуєш.

Тому такими дорогими стають спогади про минуле, спогади про оті стежки босоногі, про оту оспівану «калину за вікном».

Варто повернутись до запитання, яке було поставлене на початку оцих моїх роздумів. Що привело автора до написання цієї книги? Коли до нього завітало художнє слово, де взявся художній хист? Адже він не гуманітарій, не літератор, а виробничник, принаймні в минулому, людина технічної спеціальності. І ось раптом таке дивне і глибоке захоплення, таке серйозне хобі.

Оті спогади, про які йшлося вище, мабуть уже дають часткову відповідь. Так склалося, що життєві обставини також відірвали Олексія Савчина, автора цієї книги, що пропонується читачеві, від рідних батьківських берегів ще в юні роки. Через певний час рівнинне Полісся йому замінили круті Карпати із їх своєрідною дикою красою. Але, пам’ятаєте: «де родилася коза…» Не може він таки забути Малу Батьківщину і свою тугу вихлюпує ось таким незвичним способом. А тиражувати свої роздуми, свої ґрунтовні дослідження йому допомагають сучасні високі технології всесвітньої мережі Інтернет. Це одне із чудес сьогодення, якого ще не було вчора, про яке ще донедавна не могла навіть мріяти пересічна людина.

На своїх сайтах, яких у нього досить багато («Ніпель», «Грані АлМаСа», «Рубікон», «Земляки») він проводить досить глибокі дослідження, аналізуючи історичні реалії чудового кусочка нашої землі-колиски, який називається Поліссям. Увага автора прикута до цього загадкового краю, його людей, традицій і звичаїв. Я би назвав його ходячою енциклопедією Полісся. Звісна річ, особливий інтерес у нього до свого рідного села Немович. Селу і його людям присвячується вагомий літературний доробок оповідань, нарисів, новел. В книзі читач віднайде і історичну повість. Деякі сентенції автора подані навіть в поетичній формі. Відчуваєш, тут душевні струни бринять Малою Батьківщиною, вона наповнює все єство автора.

Маю впевненість що ця книга, хоч і дещо переобтяжена, як на мою думку, серйозною історичною хронологією, буде сприйнята самим вибагливим читачем, в першу чергу, читачем із Полісся. Щасливої дороги!

І, нарешті, одне зізнання. Олексій — мій родич. Двоюрідний брат, хоч і не в повній мірі. У нас різні діди, але маємо рідну бабу — Одарку. Під час першої світової війни мій дід Федот, залишивши на руках дружини п’ятирічного сина Йосипа (мого батька), змушений був іти в діючу армію. Воював десь у Карпатах, там і загинув, по версії — пропав безвісти. З часом Одарка вдруге вийшла заміж за Олексія Савчина, про якого в книзі сказано дуже багато (був старостою села). У них народилось ще четверо дітей: донька і три сини. Ось один із них — Макар і є батьком автора. До-речі, Олексій теж має братів, молодших від себе. Гірко казати, але нещодавно середнього брата Василя, шанованої в селі людини, забрав на небо Всевишній. Чомусь Він завжди відбирає собі найкращих… Молодшого — Віктора називають «народним артистом села Немовичі». Повірте, він на це заслуговує. Людина обдарована музикально, пише пісні (зізнаюсь, часом і на мої слова), створює якісь художні ансамблі, куди залучає місцеву молодь, директорствує в сільському Будинку Культури. Цей заклад навіть має свій сайт в Інтернеті, на який можна зайти через вищепоіменовані сайти Олексія.

До того ж Віктор — депутат Районної Ради. Ось такий універсал!

Я отримую велике задоволення від відвідин цих сайтів. Вони постійно поновляються і, як свідчить електронна статистика, мають солідну армію мені подібних. І, зізнаюсь, маю ще одну пристрасть — майже щорічно їду в Карпати. Може якийсь інстинкт заставляє шукати оті стежки, якими в першу світову ходив мій дід? Не знаю. Цього року вперше знайшов стежку, яка привела до домівки оцього мого родича — Олексія, в Воловці, що на Закарпатті. До цих пір переповнений позитивними емоціями від нашого безпосереднього спілкування. Бо це не електронна пошта, це не телефон. Це спілкування споріднених душ. Тому слово «двоюрідний» ми викреслили із свого лексикону.

Ми — брати!

Федір Наконечний

ЧАСТИНА 1

ІСТОРІЯ СЕЛА І ЙОГО ЛЮДЕЙ

Є на нашій Україні

Край чудес казкових

Там, де хмари ходять нижче

Верховіть дубових.

Там де Леся — дочка краю

Лукаша зустріла,

Ще й почула, як сопілка

Мавку ворожила.”…

Ф.Наконечний

Село Немовичі

Країна

Україна

Область

Рівненська область

Район/міськрада

Сарненський

Рада

Немовицька сільська рада створена у 1947 році.

Код КОАТУУ

5625485401

Основні дані

Засноване

11–13 століття н.е.

Населення

4,147

Площа

4,742 км²

Густота населення

674,4 осіб/км²

Поштовий індекс

34540

Телефонний код

+380 3655

Географічні дані

Географічні координати

51°11′57″ пн. ш. 26°34′20″ сх. д. (G)Координати: 51°11′57″ пн. ш. 26°34′20″ сх. д. (G)

Середня висота

над рівнем моря

155 м

Місцева влада

Адреса ради

34540, Рівненська обл., Сарненський р-н, с. Немовичі, вул. Радянська,6, тел. 2-29-73

Населення — близько 4,200 тис. жителів, центр сільської ради, розташоване за 12 км від районного центру, за 5 км від залізничної станції Немовичі. Сільраді підпорядковані населені пункти Гута-Перейма, Катеринівка.

Історія поліського села Немовичі, що розкинулося поблизу районних Сарнів, така ж гірка і безрадісна, як і всіх інших волинських поселень, які пережили не одних чужинців і загарбників, що панували на цих болотистих, з безліччю синьооких озер, землях. По різному складалися їх родоводи і долі. Про деякі села в історичній літературі залишився слід, а про інші є лише припущення, що в більшості овіяні легендами, а у деяких немає жодних відомостей.

Не знаю, чи в світовій історії вироблено якусь методику, від якого часу ведеться відлік появи того чи іншого населеного пункту, міста чи села. Мені здається, що такої методики не існує. Тому й визначають вік поселення по різному. Звісно добре, коли є якась згадка про поселення в архівних документах. Але з іншого боку, це ще зовсім не означає, що воно саме тоді з”явилося. Адже могло виростати з вулички у декілька хатинок, хутора з пари обійсть протягом довгого часу, поки виростало в помітний населений пункт.

Немовицький маєток. На початку ХІХ ст. маєтність належала Теодору Крашевському (єдине тому свідчення — літографія Піллера, яку ви бачите вище, і Роман Афтаназі зазначає, що невідомо, чи такий от Теодор взагалі існував в реальності), а ще через століття, в 1902 р. — Олександру Мендгену (Mendgen). Тож хто і коли збудував класицистичний двір в Немовичах — невідомо (ймовірно, це сталося до 1820 р.). Зате відомо, що його розібрали в 1926 р. Навколо палацу був гарний ландшафтний парк з класицистичною альтанкою на колонах. Був в селі і католицький костел — своєрідна копія (зменшена, звичайно) римської базиліки св. Петра. Інтер'єр прикрашали образи авторства Ципріана Прушинського, онука власника Сарн Антонія Прушинського. Зараз на місці колишнього палацу — транспортна база, а там, де стояв храм, стоїть магазин.

Від незнання того чи іншого джерела, звісно, якщо воно існує, часто можна зустріти різні дати першої згадки. Так сталося, коли я шукав, хто ж сказав перше слово про існування Немович, або хоч про його першу згадку. І саме тут виникли найбільші труднощі.

Бо ж за багато століть землі сучасного Полісся належали до різних держав і документів про заснування збереглося дуже мало і то лише в деяких королівських або князівських дарчих грамотах. Але й ті скупі відомості в грамотах зберігаються в столицях тих держав, які володарювали на Поліссі. І писалися вони здебільшого чужою мовою. І не завжди можна доступитися до таких документів.

Не випадково перші згадки про наші поліські села подавали польські краєзнавці, що вивчали історію своєї країни. Вперше село згадується у польських хроніках 1437 року, як Німовичи. Але в іншому польському джерелі у праці “Падлєс”є”/Варшава 1932 рік/ констатовано, що переважна більшість поліських сіл вздовж берегів Случі виникла на початку, всередині і в другій половині ХІІІ століття, а що було тут раніше відомостей знайти не вдалося. Ю. Крашевський стверджує: село виникло на початку ХІІІ ст. і згадується під 1437 роком разом із Степанню, Дубровицею і Тутовичами,… як великі історичні поселення Надслучансько- Горинського басейну…

Змалку прагнув я дізнатися побільше про свій рід, про своїх предків. Але мені мабуть не пощастило, бо мої рідні дідусі і бабусі не читали мені казок, не брали мене на руки, не садовили на коліна. Бо так склалося їхнє життя. Вони не залишили по собі жодних документальних матеріалів, не збереглося їхніх жодних писемних спогадів.

Мовознавці твердять, що наше прізвище Савчин чисто волинського походження. Я з цим не зовсім погоджуюся. Адже воно поширене не лише на Поліссі і в Галичині. а й на Закарпатті, де є цілі села з такими прізвищами. Тут переконані, що таке прізвище походить від прізвиська Сава. Звідси й прізвище — Савчин.

Мій прадід Степан Савчин, як розповідали старожили, був простим селянином, ощадливим і дещо дивним господарем. До сих пір в селі згадують, про зроблену ним для себе труну, яку обклеїв він царськими грішми. А у всьому іншому він нічим особливим не вирізнявся серед немовичан, жив, як і всі поліщуки, у ветхій солом”яній хатці. Знаю, що мав сина Олексія, який пізніше в роки німецької окупації стане Головою села і буде розстріляний у Рівненській тюрмі. Ось, це і все, що зміг дізнатися про свого прадіда. Ніхто з рідних не міг навіть пригадати, як його звали по батькові. Цікаво де зберігаються ті церковні книги, у яких робилися записи щодо народження наших пращурів?

Мої батьки, як кажуть, від землі і плуга, суто селянські діти — в усіх характерних проявах, одержаних генетично у спадок. З погляду сьогодення визнаю, що вони належали до категорії середняків. Такого селянина характеризувала наполегливість і постійна, тяжка монотонна праця в колгоспі і на свєму обійсті, забезпечення своєї сім”ї всім необхідним на рік. Це дозволяло таким господарям сміливо дивитися в майбутнє, виховувати своїх дітей в любові до праці, до навчання і грамоти, збереження родинних звичаїв і обрядів…

ЗВІДКИ Ж ПОХОДЯТЬ НАШІ КОРЕНІ І ЧИЙОГО МИ РОДУ — ПЛЕМЕНІ?

Професор Волинського державного університету ім. Лесі Українки М. М. Кучинко усвоєму досліджені ” історична Волинь” стверджує що поховання біля Немович відноситься до 11–13 ст.н.е. про що свідчать залишки поховального інвентарю, дуже бідного, в основному — це горщики, глиняні прясла, та кремені до залізних кресал. Жили тут в той час нащадки слов”ян, які сповідували християнство, що й підтверджено знайденими бронзовими хрестиками та кістяками з перехрещеними руками, що й стверджує, що захоронення в курганах біля села відносяться до поховань

Основним заняттям було землеробство, скотарство, рибальство, збиральництво. Були і плисаки, які сплавляли ліс по Случі в Польщу та Німеччину. Плисаки користувались величезною повагою, бо вони привозили заграничні хустки і інші товари.

/Документальним підтвердженням правдивості висновків вченого є;-

Розпорядження.

Про взяття на державний облік пам’яток археології, історії та монументального мистецтва

Видавник: Рівненська обласна державна адміністрація

Номер: 514 Дата: 18 грудня 2009

Про взяття на державний облік пам’яток археології, історії тамонументального мистецтва

Сарненський район

82

с. Зносичі, північно-західна околиця села, невисоке піщане підвищення на території колишнього колгоспного саду

поселення епохи бронзи

ІІ тисячоліття

до нашої ери

2006

83

с. Немовичі, західна частина села, праворуч від дороги

Рівне — Сарни, на підвищенні лівого берега ріки Рудинка. GPS прив’язка:

N — 51°15’49.81″;

E — м26°37’18.03″

поселення багатошарове (епоха бронзи, давньоруське)

ІІ тисячоліття

до нашої ери,

ХІ — ХІІІстоліття

2006

Заступник голови — керівник

апарату адміністрації А.Лавренчук

Цей досліджений могильник поблизу села, свідчить, що на лівому березі Случі жили слов’яни, які сповідували християнство і були підпорядковані Дубровицькому князівству. Основним заняттям, яких було землеробство, скотарство, рибальство, бджільництво та збиральництво плодів дрімучих волинських лісів. Слов’яни були вправними мисливцями, адже в непрохідних хащах водилося безліч звірини. Були і плисаки, які сплавляли ліс по Случі через Горинь до Польщі та Німеччини. Плисаки користувалися величезним авторитетом-бо були сильні і кмітливі.

На чолі громади стояв німий ватаг, який мовчки проводив віче. Всі інші, при голосувані, мовчки, з необхідними у такому випадку, гримасами, кивали головами-Через таке німе віче громаду почали називати Німовичами. З часом назва ‘Німовичі’ транформувалася в "Немовичі".

Люди, що поселились на березі Случі звалися волинянами, поліщуками — “…люд слухняний і добрий при врівноваженому поводжені, але в глибині серця-гордий, довго пам’ятаючий правду і чекаючий на хвилю помсти поганим панам. Разом з тим волиняни (волини) вміють зворушливо виявляти вдячність за найменшу допомогу, або просто добре слово, покірно кланяючись і навіть падають до ніг”-писав Ю.Крашевський.

Дрімучі ліси, осушені болота та непрохідні мочари, прозорі стави та чисті голубоокі озерця-долини. Полісся-це космічна поганська колиска, басейн Прип”яті з притоками Горині і Случі, з його арійською чистотою коренів і древлянською нескаламученністю джерела з генетичним кодом волинян.

Саме в такому місці, посеред цієї поліської краси, розкинуло свої крила горде і нескорене село Немовичі, яке має більш, яксеми вікову історію.

ТОДІШНЄ СЕЛО мало в основному вигляд “гуртового” поселення, багатолюдного та зосередженого на невеликому просторі. Його форма — це неправильне коло чи еліпс. Оскільки від трипільських часів до прийняття християнства та сьогодення наш народ був та залишається сонцепоклонником, то села у плані забудовувалися так, нібито вони є земними відбитками Сонця (Історія Полісся.4, с. 12; 12, сс. 32, 33). У селі багато вуличок, крутих й переривчатих, які часто кінчаються біля воріт окремої хати. Це є свідченням індивідуалізму: "волин" не любить одноманітності, він селиться там, де йому подобається. На місце побудови хати впливало ще й повір’я: хата будується там, де ляже собака. Якщо кішка лягає на “нечистому” місці, то собака — лише на “чистому”.

СЕЛЯНСЬКЕ ЖИТЛО, вочевидь, переважно складалося із сіней та кімнати (хати): “із сіней — вхід до однієї-єдиної кімнати… У хаті також усе говорить про бідність або недбальство” [4, 8]; “Головна кімната, поставлена ще в давні кращі часи, коли її називали світлицею, бо в неї ще проникало світло, була досить простора, принаймні містила в собі більше, ніж інколи цілий будинок. Вона була їдальнею, вітальнею, майстернею, спальнею, буфетною і коморою” [1, 347−348]. Тут місця для спання, приготування і прийому їжі, для виконання господарських робіт тощо. Кімната була “з піччю і лавами довкола, темної, тісної, димної, без підлоги. Посередині стіл, діжа-годувальниця, в кутку на лаві під святим образом часом ще дитяча колиска і ткацький верстат. Нічого зайвого, нічого поза найпершими життєвими потребами, жодної пам’ятної речі, жодного почуття, зв’язаного з предметом, тут ти не знайдеш” [4, 8].

Основне місце в інтер’єрі займала піч [4, 8]. Як пише Ю. Крашевський,“найвільніше почувала себе в хаті піч, висока й простора, з припічками, запічками і пічиськом, до неї тулився хлібник, на якому вилаштувалися в ряд горщики, під ним був притулок для курей і качок, а боках пильнували порядку мітли, лопати і стара обгоріла коцюба”, [1, 348]. “вздовж стін тяглися широкі лави, біля дверей стояло повне відро води з черпаком, у кутку — діжа, накрита чистим рушником. Тут же стояв стіл з хлібиною для гостей, а поряд ткацький верстат з постійно натягнутою основою… похилений набік стіл, за яким сідали у святкові дні…” [1, 348, 393]. В іншій хаті “значну її [кімнати — А. Д.] частину займала незграбна піч, що починалася від самих дверей, з припічком, який служив і ліжком, і лавою для сидіння. Під стінами з грубих дощок стояли хисткі лави, в кутку під образами — діжа і стіл, витесаний сокирою з обрізків дерева.

Ще одну стіну займав ткацький верстат, за ним ховалось низьке ліжко з убогою постіллю. Із стелі звішувалась на мотузках колиска. Біля дверей стояли цебер, відра і діжка; різне кухонне начиння, переважно горщики, займали цілий куток. Тіснота була нестерпна, повітря, важке й задушливе, просякло запахами їжі, диму, тютюну, одягу” [3, 178]. Зважаючи на згадку про сволок, до якого підвішували кошик для немовлят, а також затикали свячене зілля (“засохле зілля під сволоком”), можна стверджувати, що житла були із сволоками, а не балками [1, 393; 6, 161].

Освітлювалися житла за допомогою коминка, під яким палили лучину (скалки, тріски/ і каганця. Долівки в житлах були глиняними [3, 200]. Спали на печі, припічку, лавах і навіть на долівці, застилаючи її “сінниками” (мішки, напхані сіном). Хати зачинялися на простий дерев’яний засув [6, 197], а всередині — на скобель [6, 243].

СЕЛЯНСЬКІ ПОДВІР’Я. Вони невеликі, тісні, обгороджені тином, із воротами посередині [3, 176]. Для виготовлення плоту використовували різноманітні матеріали.

У повісті “Остап Бондарчук” описано плота, “вміло сплетеного з соломи, лози, землі й кущів” [3, 176]. Із текстів інших повістей бачимо, що селянські подвір’я були огороджені плотами, зробленими з кілків: “…шматки тину (плоту з дубового вор’я) і старої огорожі з кілків і хворосту” [4, 7−8].

Чи на кожному подвір’ї був колодязь і обов’язково з журавлем: “…диміли хати…, оточені… верхівками скрипучих журавлів”; “…довгий журавель біля колодязя повільно гойдається над головою перехожого”; “Скрипів ще журавель біля колодязя”; “…скрип журавля біля криниці” [4, 8, 14, 24, 56 та ін.]; “Тут і там на вулиці або на подвір’ї витягував шию довгий журавель біля колодязя” [3, 176].

Із господарських будівель Ю. Крашевський називає хату, хлів, стодолу, “стаєнку”: “хати…,оточені… дахами стодол”; “…стодоли — цілі й зруйновані, горбаті, кривобокі, з похиленими стовпами, з крівлею, що вже завалилась або починає валитися” [4, 7].

НАШ ПОЛІСЬКИЙ КРАЙ згадується у Волинському літописі у 1270–1280 роках під назвами Подлєсьє, Полєсє, Палєсє. Відомо, що населення Полісся складають представники різних етносів. Полісся з давніх давен було зоною творення праслов”янської культури. У 12–13 століттях землі Полісся були поділені між кількома великими князівствами: Київським, Чернігово-Сіверським, Володимиро-Волинським /пізніше Галицько-Волинським/

Літо в нашому краї тепле і вологе, зима м”яка і лагідна, небо взимку часто безхмарне. Рясні дощі та зливи припадають на початок і середину літа. Навесні тепла погода часто і різко змінюється значним похолоданням, через це весна в нас затяжна.Іноді приморозки у квітні і травні не сприяють урожайності фруктів і овочів.

Осінь суха і тепла, наприкінці жовтня зазвичай дощова. Зима з частими відлигами, м”яка та хмарна. Слов”яни споконвіку жили і живуть донині на цих землях.І одна з найбільших сьогоднішніх проблем в тому, що ми є народом, який після довгих поневірянь шукає загублені корені, відновлює історичну пам”ять. Наше минуле налічує значно більше, чим прийнято, тобто не дві тисячі років.

В озерах, річках, інших водоймах краю водиться 35 ви дів риб, зокрема, короп, карась, лящ, сом, окунь, вугор, лин, судак, щука, марена, товстолобик і т. д. Волинь — уся в гаях і лісах. Понад 700 тисяч гектарів тут зай мають хвойні і змішані ліси, зелені насадження. Найбільш поширені лісові породи — сосна, ялина, дуб, береза, вільха, граб, ясен, клен та інші. Зустрічаються унікальні породи дерев: модрина євро пейська, дуб черешковий і червоний, кедр сибірський, пірамідальна і кульоподібна туя. Тваринний світ представляють лосі, благородні олені, косулі, зайці, дикі кабани, вовки, лисиці і рідкісні — зубри, бобри, видри, чорні лелеки, сірі чаплі, фазани, тетеруки, глухарі та інші.

Назва рiчки Горинь походить вiд староруського слова “горина” (гориста мiсцевiсть). Бере свiй виток з Кременецьких гiр на висотi 345 м над рiвнем моря. У далекому минулому рiчка так i називалася Горина. Має протяжнiсть 659 кiлометрiв, а в межах областi — 120 км. В Iпатiївському лiтописi пiд 1150 рiк зазначено, що Iзяслав Мстиславович “… перейшов Горину i тут став табором.” Пiзнiше назва Горина видозмiнилася на Горинь. В однiй з українських грамот 1450 року є такий запис: “… урочища синовi моєму Василю отказую в повiтi Луцькiм над Горинь — рiкою.”

У ПЕРIОД ВИЗВОЛЬНОЇ БОРОТЬБИ

пiд проводом Богдана Хмельницького Горинь стала прикордонною рiчкою мiж козаками i польською шляхтою. В угодi, яку уклали в 1649 роцi король Ян Казимир i Богдан Хмельницький є такий запис: “Рiчка Горинь буде вiдмежовувати козацький край…” Загони козацько-селянського вiйська не раз переходили рiчку, вступаючи в запеклi бої з шляхтою. Затопленi козацькi човни знаходять на днi Горинi i тепер. Якби рiчцi мову, то скiльки б томiв ще незвiданої iсторiї Полiського краю можна було скласти для нащадкiв.

Найбiльша притока Горинi — Случ. Вона має понад сто приток. Слово “Случ” означає з’єднувати, збирати, злучати. Починається на Верхньобузькiй височинi бiля села Червоний Случ Теофiпольського району. Довжина рiчки — 451 км, у межах областi 125 кiлометрiв.

Наша волинська земля перебуваючи в останні 500–600 років в складі Литовської держави, Речі Посполитій, Російській Імперії, СРСР завжди була в цих державах на правах провінції, через, що йшло нищення національної самосвідомості наших предків-волинян, які управлялись не царями, а ворожбитами /волхвами/ і жили на землі болотистій. Ці люди керують всіма слов”янськими народами-так писали у 7-10 століттях араби, що добре знали географію. Саме наші предки консолідували древні народи, зробивши їх слов”янами та русами /просвітленими/

В давні часи Волинню називали різні території. Двісті років тому була утворена Волинська губернія, яка включала нинішні; Волинську, Рівненську, значну частину Житомирської, Кременецького району Тернопільської областей.

Взагалі в історії краю чимало сторінок, що розповідають про споконвічну боротьбу її населення проти іноземних поневолювачів і загарбників.

Сама перша писемна згадка про наш край, Дубровицю відноситься до 1005 року, коли князь Київський Володимир Великий, заснувавши в Турові християнську єпископію, у переліку міст, що мають до неї належати, називає і Дубровицю.

У VІІІ-ІХ ст. на території Волині, до складу якої входили землі сучасної Сарненщини, жили східнослов′янські племена дулібів-волинів і древлян. Кордон між ними проходив приблизно по річці Горинь. Вірогідно, що у Х ст. Дубровиця була одним із західних прикордонних пунктів древлянського князівства, з центром у місті Іскоростень (тепер місто Коростень Житомирської області).

В ХІ ст. Дубровиця стала центром однойменного удільного князівства. А в Іпатіївському літописі під 1183р. розповідається про те, що Дубровицький князь Гліб Юрійович, правнук Михайла Святополка, брав участь у переможній битві Святослава Всеволодовича з половецьким ханом Кобяком. Цей запис засвідчує факт існування міста, яке вже тоді відігравало значну роль у захисті західних кордонів Київської Русі.

У 1240 році під час ординської навали Дубровиця була зруйнована. З другої половини ХІV ст. місто підпало під владу Литви, а після Люблінської унії 1569 року його в складі волинських земель загарбала шляхетська Польща.

У середині XV століття наш край, як і вся Волинь, потрапив під владу Литви. Великий князь Литовський передав селян у повне володіння феодалам, офіційно узаконив закріпачення. Часто селяни не витримували жорстокої експлуатації, відмовлялися виконувати феодальні повинності, нападали на панські маєтки, втікали в ліси. Для зміцнення свого панування на українських землях литовські феодали постійно йшли на політичне зближення з польськими магнатами.

Землі, де зараз знаходиться село, належали роду Гольшанських /Ольшанських/, чий рід мав володіння в Україні (на Волині — Дубровицьке та Степанське князівства), у Білорусі (Гольшани, Глузьк, Романов в Ошмянському пов.), Литві.

Один із 9 родів — гол. княжат Волині, представники якого посідали високі державні пости у Великому князівстві Литовському.

Останнім представником чоловічої лінії роду був Семен Юрійович (1515–56), після смерті якого маєтності Гольшанських перейшли до його 6 сестер, а потім з їхнім посагом розійшлися серед князівських родів Сапіг, Заславських, Полубенських, Курбських, Кірдеїв, Соломерецьких, Вишневецьких. Немовичі в цю пору стали власністю пана з Дубровиці, що був зятем Гольшанського-Курбського Андрія Михайловича, який втікаючи від гніву Івана Грозного, одружується на донці Ольшанського Юрія Семеновича — Марії, у 1571 році.

Після Люблінської унії 1569 р. територію Сарненщини, як і решту Волинських земель загарбала феодальна Польща, панування якої тут тривало понад два століття. Польські феодали нещадно експлуатували селян. Ті не мали права вільно розпоряджатися ні своїм майном, ні знаряддям праці, ні худобою, ні життям. Панщина становила 4–5 днів на тиждень.

Користуючись необмеженою владою, шляхта піддавала селян жорстоким тортурам, за найменшу провину заковувала їх в кайдани, кидала у в’язницю. Особливо посилився антифеодальний рух на Сарненщині тоді, коли сюди у 1596 році прибули повстанські загони Северина Наливайка…

Згідно “Историко-статистического описания церквей…”Н.И. Теодоровича у 1884 році у Немовичах було 147 дворів, 1187 були населення (а за даними довідника Барановича О. “Залюднення України перед Хмельниччиною”. Ч.1 Волинське воєводство. УНемовичах на 1629 рік налічувалось 59 дворів). “Словник географічний королівства Польського, виданий у 1902 році свідчить, що у селі налічується 239 обійсть, 1411 жителів. (З них 3 католики, 100 євреїв), дерев’яна церква, школа./ Управління — гмінне. Немовицька гміна (адміністративно-територіальна одиниця Польщі) об’єднувала 16 населення пунктів.;

фільварк Бердуша, село Доротичі,колонія-хутір Орловський, село Глушиця, колонія Язвінка, фільварк Юзефпол, колонія Яновка, село Карпиловка, село Карпиловська Рудня, село Катериновка, село Константиновка, село Немовицька Гута, Немовицька Рудня, село Немовичі-гмина, хутір Ольшаниця, колонія Плоске, фільварк Перовка, хутір Пожога, фільварк Сарни, село Сарни, село Зносичі.

Керували гміною голова і секретар. Пізніше всі питання вирішувала волость. Їй підпорядковувалось 6 сіл: с. Немовичі,с. Доротичі,с. Карпилівка,с. Катеринівка, с Зносичі,с. Сарни.

Суддями були представники з кожного села. Городовий — на всі села. Управа волості знаходилась в нашому селі, навпроти церкви.

Однокласне народне училище міністерства народної освіти в Немовичах відкрилось у 1877 році. У 1884 році у ньому навчалось 45 хлопчиків і 5 дівчаток. Крім окремих предметів читався Закон Божий. Школа була поряд з управою волості.

Церква Святої Мучениці Параскеви Сербської. Фото В. Савчина

Перша церква була збудована у 1721 році, але не збереглася. У 1853 році знову збудували церкву, яка діє і по даний час. Крім церкви у селі діяв римо-католицький костел. Поряд було католицьке кладовище. Православне кладовище знаходилось за церквою, внизу.

Нова церква була збудована на пожертвування селян і священика Василя Петровича Боровського. Псаломщиком був Аристарх Федорович Левицьки (з 1858року), пономарем — Іван Васильович Якимович (з 1843 р.). В П. Боровським — з 1868 року. Вперше відправа у церкві відбулась на свято Преподобної Параскеви Сербської. Тому і престольний Празник у СЕЛІ відмічається на це свято. За свідченням Боровика Олексія Хомича (1902р.н.) заклав її місцевий єврей (брат коваля Лейби), кузня якого стояла на Вигоні — зараз будинок Ковпака Івана Васильовича./Розвилка вулиці Радянської/ Пізніше цей майстер зірвався з дзвіниці і загинув. Саму ж церкву будували росіяни.

Згодом священиком був Дубинський Василь. Церковним хором керував Шостацький. Хор співав слов’янською мовою, а на Великдень — українською.

У 1873–1875 роках поблизу села велося будівництво залізниці Здолбунів-Ковель, завдяки чому, багато селян отримало “ремісницьку” роботу. Великий обсяг робіт без необхідних засобів механізації зумовлював залучення великої кількості робітників. І в тихому донедавна поселені, як у потривоженому мурашнику, все прийшло в рух. На станції не вщухав стукіт сокир, луною віддавались гудки паровозів, що подавали вагони з будівельними матеріалами на розвантаження. Єдиним землерийним інструментом була лопата — грабарка, а транспортом — ноші. Там, де прокладали залізницю, не завжди могли пройти навіть запряжені кіньми вози. На спорудження залізниці було відведено мало часу. До того ж скорочення строків будівництва обіцяло чималі бариші підрядчикам, і тому вони нещадно визискували трудовий люд. Робочий день на будові тривав 12–14 годин на добу. Жили грабарі в землянках, де під ногами хлюпала вода, а то й просто неба, в нашвидкуруч зроблених з гілля і листя наметах. Вони голодували і мерзли, виснажувались на неймовірно важкій роботі, терпіли від різних хвороб, від жорсткого поводження з ними. На будівництві, звичайно, не могло бути й мови про будь — яку охорону праці. Нещасні випадки і захворювання від виснажливої праці були звичайним явищем. На це ніхто з начальства не звертав уваги, бо життя простої людини тоді коштувало мало. Ціною надлюдської праці залізницю було побудовано за порівняно короткий час. Прокласти рейки в болотистій поліській землі — каторжна праця. І її виконали пришвидшеними темпами тисячі селян, зігнаних звідусіль — по 12 годин на день, з лопатами в руках, по коліна в холодній воді, в непролазних хащах, куди не завжди можна було дістатися кіньми.

Більше року поблизу села протримався фронт у 1916 році під час першої світової війни. Під час І війни у селі розквартирували козаків Оренбурзького полку (червоно-білі лампаси на шароварах). Харчувались вони на полковій кухні, ділячи пайок з господарями, спали в хатах на соломі, а коні тримали у хлівах господарів. У єврейській хаті на Вигоні розмістився полковий оркестр. Разом з козаками у пошуки кращої долі подався Василь Баєчко з сім’єю. Дістався аж до Астрахані. Згодом, щоб повернутись назад, він змушений був дістати дозвіл самого губернатора. У Немовичах його призначили збирачем податків. Гроші він власноруч носив здавати у Луцьк (у торбі за плечима). У глибокій старості дід Василь торгував гноєм, збираючи його по дорогах, і приносив додому у кошику.

У 1918 році в селі з”явився загін сил Директорії. В травні 1919 року село окуповують поляки, яких серед літа виганяють червоноармійці. У березні 1920 року Немовичі знову потрапляють під польську окупацію, майже на двадцять літ згідно Ризького договоруНемовичі вливається у Сарненський повіт Поліського воєводства.

В березні 1920 р. на карті Польщі, до складу якої тоді входила територія Рівненщини, виникла нова територіально — адміністративна одиниця — Сарненський повіт.

З лютого 1922 р. Сарненський повіт перебував у складі Поліського воєводства Польщі з центром у Бресті, з листопада 1930 р. знову перейшов до складу Волинського воєводства. Територія Сарненського повіту не співпадала з кордонами сучасного району. Тоді до складу повіту входили Антонівська, Бєльськовольська, Домбровицька, Кісорицька, Клесівська, Любиковицька, Німовицька, Рафалівська, Володимирецька гміни.

Про те, яким було життя українців в тодішній польській державі говорилось в одній зі статей україномовної газети «Новий час», яка в 30-х роках минулого століття виходила у Львові. Сарненщина була одним з занедбаних повітів північно-західних земель Польщі і причиною такого становища автор статті вважав відсутність тут, на відміну від інших повітів, людей, здатних до «освідомлюючої і взагалі громадської праці», що призвело до того, що в дуже багатьох місцевостях неорана земля лежала облогом. За винятком десятка українських споживчих кооперативів, однієї-двох читалень, ніяких українських незалежних організацій там не було. Прибите жахливою нуждою поліське селянство було кинуто на поталу недолі, всіляких п’явок — лихварів, які здирали з нього «останню нелатану свитину». Брак від віків тут шкіл в потрібній кількості призвів до такого стану, що селянство, як і їх діти, в переважаючій більшості були неписьменні. Як свідчить тогочасна статистика, в Сарненському повіті з 124000 населення 73366 осіб не вміло ні читати, ні писати. Погана земля — ще одна з причин недолі поліщуків.

20 РОКІВ ПРОІСНУВАВ САРНЕНСЬКИЙ ПОВІТ

Після встановлення радянської влади у краї, 4 грудня 1939 року була створена Рівненська область, до складу якої спочатку увійшло 5 повітів, в т. ч. і Сарненський, а в січні 1940 р. на території області було утворено 30 районів. З території Сарненського повіту було виділено аж 11 районів — Сарненський, Рокитнівський, Клесівський, Дубровицький, Володимирецький, Антонівський, Рафалівський тощо. В 1962році відбулося укрупнення районів і до складу Сарненського району повернули населені пункти Клесівського, Рокитнівського, Степанського районів; в січні 1965 р. населені пункти Рокитнівського району виведено зі складу Сарненського району в новоутворений Рокитнівський район.

У цю пору в селі з”явились солдати в обмотках з червоною зіркою на пілотках, а в грудні місяці 1939 року село в складі Сарненського району ввійшло у новостворену Рівненську область. Почалася насильницька колективізація і політичний терор, сотні заможних селян було вивезено до Сибіру.

Яку ”волю” і “свободу” несла Радянська влада, немовичани дізналися відразу ж після приходу Червоної Армії. Зимового світанку 1940 року з села вивезли у Вологодську область дві сім’ї, господарі яких були лісничими у пана: Пилипа Кіркова та Івана Пацьоли. Готували списки й на інші сім’ї, котрі були “куркульськими”, але завадив Гітлер, котрий почав війну проти Радянського Союзу. З приходом Радянської влади почали створювати колгосп, який очолив Іларіон Степанович Пацьола (пізніше членів його сім’ї вирубали націоналісти, а сам загинув у Рівненській в’язниці НКВД — свідчення внука). Головою сільської Ради призначили Северина Свирида /доля його трагічна: знищений бандерівцями, одного з синів — Михайла — забрали на каторгу до Німеччини, де він і загинув, дружина Женя з дітьми — Олексієм та Онуфрієм /Нічею/ — змушені були переховуватись, щоб уникнути смерті, у інших сім’ях/

За неповних два роки хазяйнування “совєтів”, більшовики так остогидли селянам, що коли загуркотіла війна, то ті допомагали німцям гнати ненависних “визволителів”.

З початком нової війни розпочалася нова мобілізація. більшість чоловіків, котрих мобілізували на початку липня 1941 року, потрапили в Німецький полон. Дійшовши до Клесова, вони рушили в напрямку Білорусії, де їх оточили німецькі війська. Дехто з новобранців вмудрився втекти по дорозі до Клесова, дехто, потрапивши у полон, згодився служити в німецькій армії і отримавши короткочасну відпустку, залишився дома (переховуючись).

Війна принесла в село неймовірні страждання. Звірства окупантів викликали активний рух опору. “В Сарненському р-ні особливо потерпіли від німецького терору села: Немовичі, Сарни — село, Доротичі, Константинівка, Орлівка, Теодорівка, Клесів — село і Осницьк.

Форми терору: грабіж, палення, убивства, примус каторжних робіт і т. п. Населення рятувалося здебільша втечею в ліси. В Сарнах німці розстріляли 30 українських юнаків. “ Немовичани цілими сім”ями воюють в загонах Поліської Січі під проводом Боровця /Тараса Бульби/,який до війни проживав у нашому селі і видав свій перший наказ 28 червня 1941 року:

Приказ № 1

«От 28 июня 1941 г., село Немовичи, район Сарны.

ко всем командирам боевых групп

Приказываю всем боевым группам сейчас организовать небольшие повстанческие отряды и начать диверсионные акты в тылах Красной Армии.

задачи: 1.Срывать мосты и связи.2. Уничтожать транспортные средства. 3. Собирать точные сведения по оборонительным сооружениям большевиков и немедленно направлять ко мне или непосредственно передавать на фронт немецким частям. 4. Не допускать в большевистские части украинцев, мобилизованных советами. II. В местах, освобожденных от большевиков — захватить власть, организовывая народную милицию с желто-голубыми повязками. Везде вывешивать желто-голубые знамена, организовывать торжественные встречи немецких войск. Приступить к организации нового отечественного порядка. III. Диверсионные нападения на большевиков осуществлять в таких условиях, которые исключают их возвращение и злостного уничтожения местного населения.

голова Украины Тарас Бульба 17.“/

Селяни цінували своїх захисників як членів сім’ї, переживали за їх долю і благополуччя. Один з повстанців Поліської Січі, згадуючи про ці події пізніше, писав: “В однім селі Сарненщини над річкою Случ заквартирував наш повстанський відділ. Селяни приймали та гостили нас радо. Уважали нас як своїх дітей… Готували для себе і для нас обіди…” Переможні бої повстанців викликали велику радість населення, яке із задоволенням поповнювало ряди Поліської Січі. Щоб не викликати репресій серед членів сімей з боку окупантів, вступаючі в ряди повстанців відмовлялися від своїх прізвищ і приймали нові клички, різні псевдоніми. Відомо, що прізвище “Наливайка” було Левинець, і походив він із села Немовичі Сарненського району, Никон Юхимович Жук теж з нашого села Немовичі, — відомий тисячник УПА на псевдо «Ярема»»Стальний»,»Тиміш».

Селяни не відсиджувалися в дрімучих лісах, а, як могли, били непрошених чужаків. "Бій між станціями Немовичі й Малинськ на залізничному шляху Рівне-Сарни звели дві сотні УПА — сотня Дороша і сотня Яреми з каральним відділом німецького гештапа силою 150 люда. Ніччю з 23 на 24 червня 1943 р. зірванням шин здержано гестапівський відділ, що їхав палити села, і знищено його дощенту. Добиччю повстанців була велика кількість німецької автоматичної зброї та амуніції. В бою були ранені оба командири УПА Дорош і Ярема" — повідомляє "Літопис УПА"

Старостою села на той час був Олексій Степанович Савчин, людина неабиякого розуму, йому доводилося маневрувати, як кажуть між двома вогнями, щоб зберегти життя своє і людей. За свідченням односельців, О.С. Савчин, врятував життя не тільки багатьом немовичанам, а й жителям села Сарни. Був випадок, коли групу селян із Сарн гітлерівці хотіли розстріляти, вважаючи їх повстанцями, а Олексій Степанович Савчин заявив, що це його односельці, котрих він послав у поле працювати.

Голова села в роки війни — Савчин О.С.

Врятував від смерті і П.С. Панчук, в якої зупинялися бійці загону С. А. Ковпака. Одного разу в село приїхали офіцери машиною. Данило Міхнов вирішив убити німців і забрати машину до лісу. Староста відмовив його, бо знав, що тоді Немовичі спіткає доля сусіднього Чудля, де січовики куреня Яреми 20 травня 1943 року розгромили німецький гарнізон і знищили 30 окупантів. Очевидці згадують, що на Чудель німці йшли з кількох сторін: від Клесова і через Немовичі: коли вулиці вже вкрили сутінки. Ішли вулицями з усіх боків, не здіймаючи галасу. Незабаром пожежа охопила Чудель. Загін радянських партизанів під командуванням Ковпака пройшов околицею села і зупинився на ночівлю у хаті П.С. Панчук, чоловіка якої забрали на фронт. За доносом когось із сусідів господиню викликали на допит у комендатуру. Старості вдалося переконати німців, що жінка навпаки постраждала від партизанів; мовляв хотіла попередити, але її побили і не випустили з хати.

Після війни поважного голову села було розстріляно в Рівному катами НКВС. А через три роки після смерті Сталіна його було реабілітовано. / про це своїм синам розповів син старости, Макар, який бачив, коли його в колоні вели нкведисти,і батько попрощався з ним, перехрестивши руки на грудях, показавши таким чином, що його ведуть на розстріл/.

Ось який жах панував в тогочасній Рівненській тюрмі згідно архівних свідчень НКВС:

“-…В одній із камер було дуже багато крові. Там ще було декілька трупів, що були приперті до стінки. Там же стояла бляшана посудина, подібна на відро. Коли я заглянув туди, то побачив очі і відрізані вуха… В одної жертви я бачив, що в ніс було забито два цвяхи, в іншої був знятий скальп. В одної жінки були відрізані груди, а в іншої був розпоротий живіт і плід дитини лежав їй на грудях. Люди покликали нас з братом до одного з трупів і сказали, що то наш батько. В цьому трупі не було очей і був відрізаний ніс. Деякі трупи були чорні. Люди говорили, що ті жертви вбивали струмом…”; “… Біля однієї жінки лежала мертва дитина, яка напевно народилася в тюрмі. Трупи були всі голі і чомусь коричневі, напевно їх вбивали струмом, в крайньому разі так тоді говорили дорослі. Це була жахлива картина. В багатьох були повикручувані ноги і руки, що було зв’язано не з передсмертною агонією, а із слідами катувань, тому що ноги і руки не держалися практично тіла. В багатьох трупів не було очей, були повиривані язики…,було багато трупів із відрізаними головами…; Більшість із них загинула від вогнепальних ран у голову. Стріляли, як правило, в потилицю. І не один раз…"

В повоєнні роки невтомні наші земляки піднімали з попелу руїни, помаленьку вилазили з землянок в хатинки, розорювали поля, зачищали ліси від жертв війни. Але життя ставало все більше подібним на пекло, насильницьким методом здійснювалась колективізація сільського господарства. Чесні,заможні господарі під гаслом ганебного “розкуркулення” за путівками “трійок” НКВС поспішили освоювати Сибір в таборах ГУЛАГу Під страхом виселення селяни стали більш зговірливими; почали писати зяви у колгоспи. У жовтні 1947 року у селі було створено колгосп “Радянська Україна”. “Чим їхати у “висилку” до якогось там Сибіру, краще піти вдома у колгосп”-розраджували себе селяни.

Однак життя, незважаючи ні на що, брало своє. З розвитком Радянського Союзу розвивалось село, але, як і колись, у 1275 році в літописі з”явилась перша згадка про Волинь, в якій вказувалось, що йшов князь Мстислав Данилович “пустошачи по Поліссю” так і тепер спустошується наш край. Від 1986 року “Іде князь Чорнобиль “пустошачи міста і села нашого Полісся.

Величезні та незворотні наслідки негативного характеру має аварія на Чонобильській атомній електростанції. У краї майже не зростає кількість населення, яке за чисельністю знаходиться на довоєнному рівні. Молодь намагається знайти собі роботу і кращі умови життя за межами Волино-Поліського краю і за межами України. Тому на порядок денний виступають проблеми демографічного і генетичного виховання, які й сьогодні у зародковому стані дослідження. З великими труднощами пробивають шлях геральдика і генеалогія, які завжди сприяють вихованню самосвідомості та національній ідентифікації. Це означає певною мірою відсутність необхідного рівня самосвідомості і національної свідомості. Втрата історичних коренів, які живлять історичну пам’ять, завжди веде до самозабуття…

АЛЬТЕРНАТИВНА ВЕРСІЯ СІЛЬСЬКОЇ ІСТОРІЇ

Автор переконаний, що версія сільської історії написана за радянських часів не заперечує фактів, викладених у книзі, а навпаки доповнює їх трактування…

Вперше в історичних даних Немовичі згадуються в 1533 році/?/. Землі, де зараз знаходиться село, належали пану з Дубровиці, що був зятем Курбському Андрію Михайловичу.

Кубанський А.М. /Курбський. прим автора/ (1528–1583) — князь із смоленських Рюриковичів. На початку Лівонської війни був головнокомандуючим російськими військами. У 1564 р. перейшов на бік польського короля і одержав від нього Ковель і землі на Волині. Втікаючи від гніву Івана Грозного, Курбський А. одружується на донці Ольшанського Юрія Семеновича — Марії, у 1571 році.

Саме пан Дубровицький заснував населення, з якого пізніше виросли Немовичі. Існує дві легенди про походження назви села. Згідно першої на цій землі випасалась панська худоба. Пастух був німим. Сюди ж висилались збезчещені покоївки зі своїми чоловіками. Першою сім’єю стали Мичка Кіндрат Якимович з дружиною Парасковією. Мали вони велику сім’ю — 11 дітей. Один із синів Кіндрата — Марко — служив у пана в Дубровиці при дворі. Саме він дав назву селу, коли говорив про чергову покоївку: “Уже піде до німого (до Немович)”.

Згідно другої легенди граф із Дубрровиці проїжджав у цю місцевість на полювання, на рибалку. Тут були запашні луки, розкішні гаї та діброви, багато звірів та птахів. Річка та озера біли переповнені рибою. Панський кучер був німим. За вірну службу пан дозволив йому жити тут (під Поповою горою), побудував йому сторожку, де він жив із сім’єю. Тут же зберігалось рибальське знаряддя, човни, все необхідне для полювання. Згодом кучер збудував собі будинок і тим поклав початок селу Немовичі.

Давні перекази свідчать, що через Немовичі йшов Чорний Шлях у напрямку з Дубровиці на Березно (через Зносичі, Тинне). Ним гнали ординці бранців у неволю.

“… В Ровенском уезде болота занимают площадь 1200 верст от с. Немовичи на реке Случи до соединения последней с Горынью и представляют непроходимые дебри, в которых кое-где разбросаны деревни — числом не более семи”. [Теодорович Н. “Историко-статистическое описание церквей”]

За часів панщини селянам доводилося дуже важко. Польська шляхта експлуатувала селян різними — “подимне”, “под віконне”. Якщо стирчить над дахом димар — плати податок, якщо великі вікна — те саме. Ось чому біднятьські хати були курними (без комина), а сама хата світила підсліпуватими віконцями.

Панщина становила 4 дні. З кожного весілля панові дарували “шишку” чи намітку. Перша шлюбна ніч належала також панові. Якщо ж кріпак провинився, його карали різками на витесаному камені величиною в людський зріст.

Під час визвольної війни 1648–1654 років Немовичі біли звільнені від польських феодалів полковником Богуном, котрий заїжджав у село з полоненою княгинею. [У 1664 році Іван Богун був страчений поляками].

По дорозі на Зносичі (стоїть кіоск) були козацькі кургани. На кожному кургані росла велика сосна. Близько була криниченька. Повз нею біг рівчак. За свідченнями селян, він був вимитий козацькою кров’ю. Антонович В. Б. у статті «Архиологыческая карта Волынской губернии» (Труды ХI съезда в Киеве 1889 год. — М., 1901., т.1) відмічає, що в селі Немовичі є 17 курганів. З них п’ять розкопані в 1878 році варшавським студентом Батаревичем. Знайдені скелети, сліди дерев’яних трун. Знаходили й зброю.

Біля курганів була збудована капличка, яка щезла в 17–18 роках 20 ст. (записано зі слів Прохора).

За свідченнями Боровика Олексія Хомича (1902 року народження) сипи з курганів були розвезені пізніше, коли робили дорогу із Зносич на Сарни (знизу клали верес, зверху — пісок). Тоді ж викопували шаблі, піки, списи. До цих пір зберігся кам’ний хрест. Під ним поховані воїни цариці Катерини ІІ, що загинули в боях з турками. Сама Катерина також проїжджала через село і відпочивала га Михнівці (біля каплички). На цьому місці їй було споруджено пам’ятник.

У “Словнику географічному королівства Польського” вказано, Що Немовичі є власністю Олександра Менгдена (дані на 1902 рік). До цього господарем села був граф Плятер, що продав село і землі по частинах — Менгдену, поміщику Татко-Кільчику (що сам жив у Бессарабії, а тут тримав управителя) і пану Кошовському.

Пан Косовський за проханням немов чан дозволив заселити вулицю за болотом (у напрямі Сарн). На честь пана вулиця була названа Кашевом.

За словами Івана Ничипоровича Мички, Татко-Кільчик продав землю частково селянам, а частину — панам Гутовському і Мулярському. Ті в свою чергу продали орні землі, а тримали тільки ліс і орні ділянки в лісі.

За даними “Историко-статистического описания церквей…” Н.И. Теодоровича у 1884 році у Немовичах було 147 дворів, 1187 були населення (а за даними довідника Барановича О. “Залюднення України перед Хмельниччиною”. Ч.1 Волинське воєводство. У Немовичах на 1629 рік налічувалось 59 дворів). “Словник географічний королівства Польського, виданий у 1902 році свідчить, що у селі налічується 239 хат, 1411 жителів. (З них 3 католики, 100 євреїв), дерев’яна церква, школа. Управління — гмінне. Гміна (адміністративно-територіальна одиниця Польщі) об’єднує 16 населення пунктів. У ній біли голова і секретар.

Пізніше всі питання вирішувала волость. Їй підпорядковувалось 6 сіл. Суддями були представники з кожного села. Городовий — на всі села. волостя знаходилась навпроти церкви.

Панський маєток тягнувся повз теперішньою вулицею Хміль. Палац був двоповерховим. На першому поверсі були кімнати для слуг, пральня, службові приміщення. На другому — панські покої. Біля палацу росли величезні каштани. За палацом було озеро, заросле чагарником. Люди розчистили кущі, кошами носили землю і посеред озера зробили насип для танців. Тут, під великим каштаном, пани танцювали. Близько звідси був постерунок (управа). Тут на дворі лежав відполірований камінь у людський зріст, на якому карали винних. Залишки від цього каменя є й досі, у дворі Абрамчук Домни Василівни, 1917 р.н.

За цими ж даними “Историко-статистического описания церквей и приходов…” однокласне народне училище міністерства народної освіти в Немовичах відкрилось у 1877 році. У 1884 році у ньому навчалось 45 хлопчиків і 5 дівчаток. Крім окремих предметів читався Закон Божий. Школа була поряд з волостю.

Перша церква була збудована у 1721 році, але не збереглася. У 1881 році /фактично 1853-го. авт. / знову збудували церкву, яка діє і по даний час. Крім церкви у селі діяв римо-католицький костел. Поряд було католицьке кладовище. Православне кладовище знаходилось за церквою, внизу.

Нова церква була збудована на пожертвування селян і священика Василя Петровича Боровського. Псаломщиком був Аристарх Федорович Левицьки (з 1858 року), пономарем — Іван Васильович Якимович (з 1843 р.). В П. Боровським — з 1868 року. Вперше відправа у церкві відбулась на свято преподобної Параскеви. Тому і престольний Празник у Немовичах відмічається у цей день. За свідченням Боровика Олексія Хомича (1902 р.н.) заклав її місцевий єврей (брат коваля Легіби), кузня якого стояла на вигоні — зараз будинок Ковпака Івана Васильовича. Пізніше цей майстер зірвався з дзвіниці і загинув. Саму ж церкву будували росіяни.

Згодом священиком був Дубинський Василь Церковним хором керував Шостацький. Хор співав слов’янською мовою, а на Великдень — українською.

У 1895 році через Немовицькі землі проклали залізницю, що сполучала Сарни з Рівним.

Під час І світової війни у панському палаці розмітився притулок для дітей — сиріт, евакуйованих прифронтових земель. Селяни могли бачити їх в однаковому одязі, коли дітей вивозили на прогулянку.

Царські козаки стояли в селі більше року. Над селом часто бачили літаючі аеростати.

На території села було 5 млинів: 2 вітряних і 3 водяних. Вітряні млини належали Баєчку Олександру і Колядку Тихону. Були вони на горбі за кладовищем. Водяні млини були біля Ясенок, біля Мальчика та біля Крашевського мосту. Внизу біля церкви був паровий млин. У селі часто траплялись пожежі, бо стріхи хат були в основному солом’яні. Особливо великою була пожежа перед Благовіщенням 1925 р. У 1946 році згоріло 38 хат. Причиною пожежі стало необережне поводження з вогнем жителя Острова — Олісея, котрий гнав горілку. Колодязів же було мало. На хмелю — у Зіновчиних, на великому селі — біля Примакових. У центрі села, по обидва боки від дороги, були прокопані канавки, через перекинуті місточки на подвір’я. Канавки чистили дорожні робітники. По боках вулиці — дерев’яні тротуари.

З давніх-давен по Случі сплавляли ліс. Часто Немовичани також ходили “на ліс”. Під час повені основним транспортом (засобом пересування) ставали довбанки (човни із суцільного шматка дерева).

Традиційним взуттям круглий рік були постоли. У час негараздів та воєн побутувало й інше саморобне взуття: “колодки” (дерев’яні підошви із прикріпленими шнурками); “морщаки” (своєрідні валянки, що шились із старих рукавів); “гуми” (постоли із розрізаних автомобільних покришок, що припасовувались до ніг дротом). Останні були найбільш популярні під час другої світової війни. Найкращим майстрам, відомим не тільки у Немовичах, був Боровик Петро Кирилович (1896–1978).

Побут селян був важким. Лопати спочатку були дерев’яні, потім — оббиті залізом, і лише згодом — залізні. Під час жнив багаті господарі збирали родичів, сусідів на “толоку”, щоб допомогти жати і молотити хліб. За допомогу вгощали обідом. Бідні селяни ходили на жнива на Волинь. Ішли пішки, беручи в дорогу три пари постолів.

Жінки повинні були забезпечити свою родину полотном для одягу, воно ж слугувало постільною білизною, ткані вироби з полотна були необхідні на протязі життя. Льоном, прядивом, полотном розраховувались із лікарем, жінкою, що вміла “ставити банки” при простуді. Платою слугувало і пшоно, котре товкли дома.

Після І світової війни в село стали привозити мануфактуру (матерію) взамін на клоччя.

Заміж дівчата виходили лише в своєму селі (“Добру корову із села не оддадуть”) Дозвіл на шлюб давав пан. Він і дерево на будівництво житла виділяв. Хати будувались з круглого, нетесаного дерева. Панові дарували “шишку”, намітку, він мав право першої шлюбної ночі. У старовинній пісні є слова: “Одчини, паночку, свій двір, бо вже несуть бояре тобі дохід”. Після відміни кріпацтва за шлюб домовлялись батьки у корчмі. Часто наречені були незнайомі до дня весілля. Одна дівчина на заручинах, намагаючи вгадати, хто її наречений, нишком посміхалась одному з парубків. А чоловіком її став зовсім інший — негарний і старий.

Інший хлопець, красень на вроду, побачив після весілля, що його дружина його сліпа на одне око, і переживав, що й діти можуть народитися такими ж. Після народження здорових і гарних дітей, він радіючи, промовляв: “От комедія так комедія”. Прізвисько “Комедія” прилипло до нього назавжди і збереглося у молодших поколіннях роду.

Вінчання відбувалось після подання у церкву “прошення”, котре коштувало 80 золотих (вартість доброї корови). Священнику за обряд дарували намітку.

Під час весільного обіду на столах “ходила” порційка (чарка, котра вміщала малу ложку горілки). Деколи останньому з гостей, поки приходила черга на “порційку” горілки могло не вистачити.

“Молода” повинна була обдарувати родичів нареченого, чоловіків — рушниками, жінок — фартухами. У бідної дівчини і цього не вистачало.

Молодятам на коровай і “на перепій” дарували свиней і телят, овець, гусей. “Свахи” запинались хустками з червоними “бубликами” на кінцях.

Хати мали земляну долівку замість підлоги, під піччю, у “кучці” ночували кури. Часто свіні, телята сусідили з маленькими дітками, що повзали на долівці. Люди жили бідно, великими сім’ями, зате весело. Увечері село дзвеніло від пісень. Кожна вулиця намагалась переспівати іншу.

Молодь збиралась на “музики” у котрійсь хаті (що більша була), літом, звісно на подвір»ї. Дівчата пряли льон, вишивали при лучині, (пізніше з’явились гасові лампи). Хлопці, жартуючи, підпалювали “мички”, щоб побачити, як вестиме себе дівчина, чи не не дуже сердита. Серед поширених ігор, забав була “драбинка”. Дівчата, молодиці, взявшись за руки і співаючи, бігли майже через пів села. Співали на панщині, на своєму полі. З приходом весни лунали жартівливі веснянки.

На Варвари молодь збиралася у “старці”. З зібраної муки пекли “калиту”. І розпочинали веселе, цікаве дійство.

Панський маєток після І світової війни зруйнували. Цьому сприяла і пожежа, що почалась із обійстя Єврейки Хави. Камінь з маєтку селяни розтягли для будівництва нових будинків, льохів. Донині на тому місці, де стояв маєток, у землі багато каменю і цегли.

З лікарів, що працювали у районі, згадують Тощовикова і Бавучкова. В селі ж, в основному, Звертались до Мелянової баби — Ксенії Кишенко, котра допомагала жінкам при пологах. Однак при важких пологах баба-повитуха була безсила і жінка могла померти. Після вдалих пологів повитусі дарували хустку.

На І світову війну мобілізували багатьох немовичан. Було, що у бідної вдови і чотирьох синів забирали, а у багатого залишали. Гарні, ставні юнаки служили у флоті: Васильчик Тиміш, Олексій Степанович Савчин.

Мартин Васильчик дослужився до чину прапорщика. Учасниками війни були: Тарас Колядко, Семен Крат, Антон Малаш, Іван Наконечний, Андрій Мичка, Іван Савчин, Тимофій Мичка (8 років був на війні), Григорій Радько, Михайло Сергійович Мичка (перейшов на бік більшовиків, закінчив інститут, був командиром Червоної Армії, знищений сталінської системи), Павло Савчин (перейшов на бік Петлюри).

У німецькому полоні були: Борис Фіскаль, Петро Кирилович Боровик, Лукаш Кишенко, Федір Кишенко, Федір Малаш.

Шестиян Ковпак був серед мародерів, що грабували бараки.

Драматично склалася доля Володимира. Утік, будучи мобілізованим на І світову війну, забрали до війська, коли почалася ІІ світова війна. Полон, утеча, забрали до лісу “лісові” хлопці, боронив односельців від мародерів, коли прийшла Червона Армія, арешт, тюрма.

Під час І Світової війни у селі розквартирували козаків Оренбурзького полку (червоно-білі лампаси на шароварах). Харчувались вони на полковій кухні, ділячи пайок з господарями, спали в хатах на соломі, а коні тримали у хлівах господарів. У єврейській хаті на Вигоні розмістився полковий оркестр.

Жителі села могли скористатись можливістю евакуюватись у Росію (якби фронт наблизився). Так “у біги” подався Василь Баєчко з сім’єю. Дістався аж до Астрахані. Згодом, щоб повернутись назад, він змушений був дістати дозвіл самого губернатора. У Немовичах його призначили збирачем податків. Гроші він власноруч носив здавати у Луцьк (у торб за плечима). У глибокій старості дід Василь торгував гноєм, збираючи його по дорогах, І приносячи додому у кошику.

На початку 1941 року у село з району прибув уповноважений П’ятиволенко з агітацією радянського способу життя. Старий Баєчко прилюдно виступив із заявою, що більшовики довели Росію до злиднів. Незабаром розпочалась війна і сімдесятирічний дід не відповів за свої слова перед новою владою.

Якщо немовичани І війну переживали досить спокійно, то для біженців з Волині, війна була набагато страшнішою. Покинувши напризволяще свої домівки, вони тікали від фронту. Декотрі з них осіли в Немовичах, наймаючись на роботу до заможних господарів.

Після жовтневого перевороту в Росії на Західну Україну, що стала власністю буржуазної Польщі, стали пробиратися утікачі від більшовизму. Так з’явилося у селі подружжя Шостацьких — Євген Іванович та Ірина Митрофанівна, москвичка, вдова царського генерала. Під час жовтневого перевороту Ірину переховувала колишня служниця у власному домі, в той час, як син служниці — більшовик — шукав Ірину, щоб розправитись з генеральшею.

Шостацький, юрист за фахом, купив землю, збудував біля церкви для себе будинок (одну з шести кімнат орендував під “лавочку” (крамницю)). Інший свій будинок він віддав під поліцейський постерунок. Деякий час Шостацький керував церковним хором, згодом викладав у школі російську мову.

Дітей Шостацькі не мали, то ж удочерили Надю Кононову, мама котрої теж була москвичкою і рано померла, не звикши до важкої сільської праці і умов побуту. У 1940 році пані Шостацька померла. Шостацького, тоді вже хворого (у нього були припадки гніву, розумового затьмарення), стала доглядати Хима. Надя згодом вийшла заміж.

Школа побудована відразу ж після війни

У 1944 році бандерівці за одну ніч спалили всі великі будинки в селі: дві школи (в центрі села і на Кашеві), молитовний дім, хату Нісковців-Кононових, будинок Дубинського, два будинки Шостацького, щоб перешкодити розміщенню військових у селі. Шостацького прихистили близькі сусіди — Ященчині. Стан здоров’я його погіршувався. Його забирали до НКВС, але упевнившись що він хворий — відпустили. Після війни Хима відвезла Шостацького в Остріг, в лікарню для душевнохворих, де він і помер.

Майже все своє життя провів у Немовичах отець Василь Дубинський, що прийняв парафію від свого батька. Мав він 200 десятин найкращої землі (орної і сінокосу), але був дуже жадібним.

Згадує Мотрона Ничипорівна Мичка, 1909 р.н.: “Як помер мій батько, то дядько пішов до Дубинського, щоб поховав батька. Той загадав ціну похорон вельми високу. Дядько сказав, що у нас нема стільки грошей. То Дубинський порадив, щоб коровку продали, то будуть гроші. А нас же дітей — одне одного менше — ціла хата. А батюшка дер з бідного останнє”.

Десь після 20-х років нашого століття розпочинається релігійна суперечка між православною. Церквою та першими віруючими, що відділилися від неї. Під час чергового “освячення” хат, Олександр Кірков відмовився цілувати хрест, називаючи його залізом, та викинувши з хати ікони. Релігійна суперечка набула таких розмірів, що Олександра та його послідовників заборонили ховати на місцевому кладовищі. Їх могили знаходяться у Зносичах.

У громадянську війну, коли в селі з’явились будьонівці (“балаховці”), Дубинського змусили стати навкарачки, один з бійців сів на нього “верхи”, схопив за бороду і почав поганяти, наче коня. Врятував священика від знущань один із селян Степан Савич.

У війну, перед тим як спалити будинок Дубинського, повстанці винесли речі священика на двір. Притулок Дубинського дала сім’я Зіновія Кишенька. Помер він у 1952 році. Доки жив сам — тримав служницю.

Похований В. Дубинський на місцевому кладовищі. Запам’ятався односельцям його похорон. Коли труну мали опускати у викопану могилу, віко труни зненацька відкрилась, і священик “сів” у труні. Присутні люди, штовхаючи один одного, кричачи і хрустячись, розбіглися у різні боки.

Громадська війна запам’яталась селянам тим, що влада змінювалась по кілька разів на день. Немовичани не могли зрозуміти, хто ж керує: будьонівці, петлюрівці чи гайдамаки.

Крім корінного населення, у Немовичах жили й представники інших національностей. Так, за царизму, до початку першої світової війни, на хуторах були німецькі колонії, зокрема на Углах. З початком війни за царським наказом німців стали силоміць виселяти з їхніх будинків. Дехто з них, разом з сім’ями, з’явився в Немовичах, просячи притулку. Осіли в селі три сім’ї, котрі відкрили паровий млин. Дружина Ернста була німкенею, Еміля — полькою, а Карел одружився на селянській дівчині з Чудля. Дві сім’ї квартирували у Супрунових та Таргоньових. Одна побудувалась на Передпіллі. Перед початком другої світової війни німці виїхали у Німеччину.

З початком війни наші сельчани Гаврило і Грицько потрапили під Рівне і опинились у німецькому полоні. Їх приставили працювати на кухні. Один з вояків, дізнавшись, звідкіль брати родом, сказав, що жив у цих місцях і порадив тікати додому, що ті й зробили.

Перед початком ІІ світової війни жило в Немовичах більше п’ятнадцяти сімей євреїв. Дехто був багатим, решта в основному жила бідно. Єврейські сини і дочки гралися і ходили до школи з сільськими дітлахами. Дорослі теж з сельчанами жили в мирі. Молитися євреї збиралися в одній зі своїх осель. Там для єврейських дітей працювала недільна школа, де навчали івриту і основам єврейської релігії. В останній тиждень Великого посту — готувалась “маца”.

Кожної п’ятниці, увечері, євреї виходили на “шпацір” (прогулянку). Зібравшись в хаті Зіновія Кишенька, де квартирував Лейба Пекач з сім’єю, шкільний учитель. Грали на скрипці, молодь танцювала. З приходом у 1941 році німецьких військ всіх євреїв (55 осіб) вигнали з їх жител, перегнали в Сарненське гетто і 28 серпня 1942 року майже всіх знищили.

Кірков Костянтин Олександрович, 1928 р.н., був очевидцем, як у Сарни надійшли товарні платформи, напхані нещасними, котрі, простягаючи порожні пляшки, просили води. За воду вони платили золотом. У ці ж дні виловили на Чемерному циган і розстріляли разом з євреями.

Надія Кирилівна Жук, 1924 р.н., свідчить, що її чоловік, Іван Теофілович, будучи в той час охоронець гетто, допоміг втекти одному єврею-односельцю, Абруму. Пізніше доля звела їх, коли Івана був у повстанському загоні і потрапив до рук радянських партизанів. Абрум, упізнавши свого рятівника, упосив товаришів відпустити Івана.

Мичка Мотрона Нишпорівна, 1909 р.н., згадувала, що в Сарнах одну із агіток тримали два брати — євреї. Німецький офіцер шанував одного з них, як медика, і обіцяв зберегти йому життя, але той відмовився від пропозиції і разом з братом пішов у гетто. Сама Моргуна декілька днів переховувала єврейську дівчинку.

Тривалий ча у школі викладала чешка Марія Кухарська, яка вже у похилому віці переїхала до Сарн. Будинок, де вона жила, став крамничкою. З приходом Радянської влади, тут відкрився клуб: поставили п’єсу. На першій гулі, займався хор.

Поляки в основному селилися колоніями. На хуторах, біля залізниці. Такі колонії були на Буді, Гуті. Під Зносинами жила сім’я Березовських. Кращі землі належали польським власникам. Відділившись від Росії, поляки силоміць виселяли сім’ї залізничників просто на сніг і займали їх житло. Поляки мали своє кладовище і каплицю на ньому. На відправу по небіжчику приїжджав ксьондз. На кладовищі був древній склеп, але у війну і кладовище і каплицю, і склеп зруйнували, бруси із склепу забрали на будівництв. За порядком у селі стежив комендант постерунку, що мав житло від держави.

Директором сільської школи був поляк Окопіньські. Лише релігію вкладали слов’янською та один-два рази на тиждень був урок української мови та літератури. Решту предметів читали польською мовою. Щоб отримати вищу освіту, потрібно було прийняти католицьку віру.

Національно свідома молодь Немович збиралась вечорами таємно у хаті Примакових. Тут діяв гурток “Просвіти”, хата-читальня. Співали українських пісень, а тим часом, хтось чергував, щоб не довідались поляки. Проводили голосні читки. За “неблагодійними” польські власті встановлювали політичний нагляд.

Польські власті робили й багато прогресивного, щорічно, наприклад, в селі влаштовували виставку породистої худоби. Переможцям — господарям вручали премії, що були підмогою для всієї землі. Насип для шосейної дороги Сарни-Рівне польські власті почали робити в 1937 році. З Любліна приїхав головний інженер Казимир Ундергаєр з сім’єю. Його помічниками стали інженер Войцехівський та майстер Ковальський. Частину дороги вимостили плитами, але роботу не завершили через початок другої світової війни. У 70-х роках плити видовбали і вимостили площу Перемоги в Рівному та Сарнах.

… Знову мобілізація, знову війна, котра ненависна кожному селянинові. Карпо Герасимович Тарапан потрапив у німецький полон. Два рази тікав з табору і два рази його ловили, погрожували розстрілом. Доля змилувалась над ним і він залишився живим. Після звільнення табору радянськими солдатами Карпо опинився у Росії, уже в радянському таборі. Повернувся додому через рік. Полон затягнувся на 7 років. Помер Карпо Герасимович у 1971 році. У сім’ї Тарапанів здавна береглися національні традиції. На чільному місці — портрети Т.Г. Шевченка і І. Франка. Дітям виписували зі Львова журнали “Дзвіночок” та “Ранок”. Зберігалась велика Карта України. Ці дорогі для сім’ї речі під час війни переховували у вуликах, але угорці, проходячі під час відступу, знищили їх.

Схожими надолю К. Тарапана були долі Онисима Яковця, Омеляна Васильчика, Володимира Данильченка, котрі будучи у польському війську, потрапили до полону.

Загострилось національне питання. Ще в 20-х роках поляки силоміць викрали сім’ї залізничників з їх будинків просто на сніг. Один з помічників — Жесінський палицею ударом по голові вбив хлопчика — пастушка, бо худоба зайшла у посів. Пізніше, під час зіткнення українців і поляків, поміщика вбили, а його син нахвалявся: “Я за свого ойця два десятки хлопів заб’ю”. У 1942 році поширились масові пороми поляків. У свою чергу поляки знищили сім’ю поміщика Боголюбова.

У 30-і роки добивались до села втікачі з-за кордону: голодні, обшарпані, дехто залишився у селі і з’явились прізвиська: “брянські”, “Женя — Київчанка” та ін. Священик у церкві розповідав про бідування людей у Радянському Союзі. Наум мав власний радіоприймач, розповідав селянам про голод 1933 року, примусову колективізацію. Просвітницькою діяльністю займався Володимир Борисович Бискаль. Маючи велику бібліотеку українською та польською мовами, він давав книги для прочитання односельцям. У кінці 30-х років виїхав на Волинь, за нареченою Стефою.

Про те, яка Радянська влада, немовичани дізналися після приходу Червоної Армії. Зимового світанку 1940 року вивезли з Немович у Вологодську область дві сім’ї, господарі яких були лісничими у пана: Пилипа Кіркового та Івна Пацьоли. Готували списки й на інші сім’ї, котрі були “куркульськими”, але завадив Гітлер, котрий почав війну проти Радянського Союзу.

У колгоспі «Радянська Україна»

По приході Радянської влади почали створювати колгосп, який очолив Іларіон Степанович Пацьола (пізніше членів його сім’ї вирубали націоналісти, а сам загинув у Рівненській в’язниці НКВД — свідчення внука). Головою с/Ради призначили Северина Свирида (доля його надалі — трагічна: знищили націоналісти) одного з синів — Михайла — забрали на каторгу до Німеччини, де він і загинув, дружина Женя з дітьми — Олексієм та Нічею — змушені були переховуватись, щоб уникнути смерті, у інших сім’ях.

З початком нової війни розпочалася нова мобілізація. більшість чоловіків, котрих мобілізували на початку липня 1941 року, потрапили в Німецький полон. Дійшовши до Клесова, вони рушили в напрямку Білорусії, де їх оточили німецькі війська. Декому з новобранців вдалося втекти по дорозі до Клесова, дехто, потрапивши у полон, згодився служити в німецькій армії і отримавши короткочасну відпустку, залишився дома (переховуючись).

Дехто вижив і повернувся з Німеччини. Більшість же односельців зникли без сліду — 47 чоловік.

Андрій Авдєєв та Кірков, втекли з мобілізаційного пункту у Рівному, але під Костополем їх зловили і військовий трибунал присудив їх до примусових робіт у Росії. Менш пощастило віруючим — сектантам. Івану Саковичу Панасюку та Онисиму Пацьолі. За відмову взяти зброю, їх розстріляли перед строєм. Чотирьох юнаків, Які ховалися від мобілізації за селом також розстріляли: Олексія Васильчика, 2) Василя Ковальчука, 3) Василя Міхнова, 4) Степана Труща.

Фронт наближався до села. Фашисти з’явилися в Немовичах на мотоциклах і велосипедах, почали оточувати село. Перелякані люди, хапаючи дітей і найнеобхідніше, кинулися ховатися в пасіку. В одного з господарів — Івана Меле щука — зляканий кінь вирвався з упряжі, залишивши воза з людськими клунками.

Кулеметною кулею смертельно поранили Ольгу Михайлівну Бебіну.

Німецький “порядок” проявився і в тому, що змордували єврея Берка, син котрого був комсомольцем. Потім фашисти вирушили в Сарни. Щоб уберегтись від раптового нападу німців, люди чергували ночами біля рейки, дзвін якої сповіщав про небезпеку. Сховки і схорони, куди зносились збіжжя, нехитрий домашній скарб і ховалися самі господаря, влаштовувались під хатами, в сараях, клунях, навіть у боковій стіні дерев’яного колодязя.

Німці наїжджали в село, щоб набрати людей на примусові роботи: спорудження аеропорту, копання окопів, збирання врожаю. Згадує Параска Степанідівна Малаш, 1910 р.н.: “Жати жито на Малушці зігнали селян із Тинного, Зносич, Немович. У лісі на німців чекала засідка повстанців. Люди кинулися врозпач. Декого вбили”.

Молодь вивозили до Німеччини, як дешеву робочу силу. Був випадок, коли на каторгу за доньку поїхав батько — Василь Васильович Кірков. Після звільнення радянськими військами, потрапив у ешелон котрий мав везти бранців на роботу у шахтах Росії. По дорозі Василю пощастило втекти і добратися у село.

Старостою села на той час був Олексій Степанович Савчин, людина неабиякого розуму, йоу доводилося маневрувати, як кажуть між двома вогнями, щоб зберегти життя своє і людей.

За свідчення односельців, О. Савчин, врятував життя не тільки багатьом немовичанам, а й жителям села Сарни. Був випадок, коли групу селян із Сарн гітеревці хотіли розстріляти, вважаючи їх повстанцями, а О. Савчин заявив, що це його односельці, котрих він послав у поле працювати. Врятував від смерті і П.С. Пінчук, в якої зупинялися бійці загону С.А. Ковпака. Одного разу в село приїхали офіцери машиною. Данило Міхнов вирішив убити німців і забрати машину до лісу. Староста відмовив його, бо знав, що тоді Немовичі спіткає доля Чуд ля.

Очевидці згадують, що на Чудель німці йшли з кількох сторін: від Клесова і через Немовичі: коли вулиці вже вкрили сутінки. Ішли обома боками вулиць, не займаючи галасу. Незабаром пожежа охопила Чудель.

Загін С.Ковпака пройшов околицею села і зупинився на ночівлю у хаті П.С. Панчук, чоловіка якої забрали на фронт. За доносом когось із сусідів господиню викликали на допит у комендатуру. Олексій Савчин зумів розсіяти підозри німців і жінку відпустили.

На боротьбу з окупантами піднявся весь народ, хоча багато хто з українців опинився по різні сторони барикад. Колишній в’язень польського концентраційного табору Береза Картузика — Диткевич — до війни деякий час був директором Немовицької семирічка, викладав українську мову та літературу, а також малювання.

Дружина його Поля Семенюк — була донькою місцевого дяка. Жили на Широкій, недалеко від дому священика. Керував Диткевич сільським і великим церковним хором.

У 1940 році на огляді в Рівному зайняв ІІІ місце. Під час війни Диткевич став помічником коменданта української поліції у Сарнах — Тараса Бульби — Боровця. Брав участь у знищенні євреїв. Після війни випадково немовицька єврейка Соні зустрілась з Диткевичем у Польщі. За злочини у Сарненському гетто Диткевича ув’язнили на тривалий строк. Звільнився у глибокій старості.

Село живе за усталеними нормами і законами — звичаями та обрядами

Село Немовичі складова частинка великого Сарненського краю, який розкинувся в центральній частині Рівненської області і охоплює межиріччя Случі та Горині. Виходячи з природно-географічних умов Полісся немовичани з давніх давен займалися землеробством, скотарством, рибальством, мисливством, пасічництвом.

Місцеві природні умови позначилися тут на шляхах сполучення, на основних типах поліських поселень зі скупченою гніздовою, рядовою і найбільш поширеною впродовж двох останніх століть одновуличною, а також хутірською забудовою. Поліщуки виділяються своєю народною культурою, давньою обрядовістю, звичаями, традиціями, особливостями пісенного фолькльору. Багато із них добре збереглися до сьогодення. “Тутейші” — це назва окремих груп населення Українського Полісся з нечітко визначеною етнічною самосвідомістю. /прим АлМаСа. — причім тут свідомість, адже люди просто не знали, хто вони/. Так, десятки тисяч “тутейших” при польських переписах (1921, 1931 рр.) потрапили лише у підсумкову графу “інших” і не були зараховані до українського чи білоруського етносів. Треба сказати, що слово “українець” в матеріалах перепису 1921 року не зустрічається. Національність згадується, як русинська. /Алмас-примітка/

Етнос, який виявили поляки, ― “тутейші”, так називали себе поліщуки під час перепису 1931 року, і було їх десятки тисяч. Цей перепис було проведено за мовною приналежністю, бо ж статистичну роботу завжди хтось планує, найчастіше держава,

В минулому ці землі були порубіжжям розселення двох давніх слов’янських племен — древлян та волинян, до вододілу між басейнами Прип’яті й Дністра і від Західного Бугу до межиріччя Горині й Случі [Кухаренко 1968: 44]. Поступово людина накопичувала досвід, здійснювала численні відкриття: знайомилася з корисними властивостями вогню, а потім і способом його штучного отримання, освоювала житлове будівництво і виготовлення одягу, винайшла сокиру, луки, стріли, навчилася виготовляти з глини посуд і т. д. Такі знання наблизили людину до освоєння: землеробства й скотарства. Очевидно вони з’явилися на території Волині наприкінці неоліту. Перші поля обробляли дерев’яними палицями і мотиками, обробляли ячмінь і інші злаки. а першими прирученими тваринами звісно були; собака, потім — велика і дрібна рогата худоба, свиня і кінь.

Основним заняттям немовичан, як і всіх волинян було і залишається землеробство, яке наклало чіткий відбиток на звичаї та обряди поліщуків. З ними була пов’язана ідея благополуччя людини, родини, громади [2, 191]. Дотримання їх ставало нормою життя, законом, який чітко виконувався. Обряди супроводжувані аграрними мотивами, включали в себе цілу низку табу, направлених на захист врожаю від небажаного впливу сторонніх людей, „нечистих” сил („нечистою” в певні періоди вважалась жінка). Зокрема, позасівати поле могли лише чоловіки, жінок „до такого діла не допускалі” [10]. Подібні табу поширювались і на роботу в садку. Жінки не мали права залазити на плодове дерево, рвати фрукти й ягоди (їх можна було лише збирати) [10]. їм не дозволялось також «поперек поля ходить» [10]. Ця заборона в окремих випадках стосувалась також чоловіків, яким можна було переходити лише поле сусіда, але перейти «на друге, третє поле не має права, он є дорога — дорогою і йди» [10]. Ось які звичаї побутували в нашому селі: Перед початком жнив жінки обв’язували праву руку червоною ниткою: „В жнива, як уже почнуцца жнива, то чеплялі на праву руку нитку 1 червону, шоб рука не боліла” [10].Перший сніп жита несли додому, ставили на покуті, де він стояв декілька тижнів, до того часу, поки починали сіяти озимину. Тоді зерно із снопа використовували для посіву. Завершення жнив символізував залишений в полі сніп — „борода”, на який розвішували зняті з рук червоні нитки: „А як потом бороду в’язалі, то тиє нитки інімалі да чеплялі на бороду — бо вже конець” [10].

До 1917 р. хати будувались маленькі, а після 1918 р. «стало дерево свободно доставацца, сталі вже, канєшно, бульши робить, а то — одна хата» [10]. Хати будувались, як правило, з п’ятьма вікнами (три — в стіні напроти печі, два — в передній стіні), часто разом із «стьобкою» і «клєттю». В «клєті» зберігались: мука, зерно, тут стояли бодні, де знаходилась «одежа, шо у свята, сорочки, полотно, шо ткалі своєручно» [13]. Там же знаходилось і ліжко [10], [13]. «Стебка» — невелика прибудова в сінях, в ній «було усе таке на заквас, шо борщ варилі: капуста, гурки» тощо [13].Горище теж слугувало сховком для деяких речей: «На хату тоже носілі то басьолу, то постолі складалі, то лозу, шо постолі плєлі, складалі тут» [13]-згадували старожителі.

Для освітлення хати слугував інший «мешок», через який виходив дим при спалюванні лучини. До «мешка» за допомогою дротів чіпляли «поліцу» (частину плуга — леміш — А.У.), де спалювали лучину [10].Піч ставилась, як правило, справа від входу, по діагоналі від неї знаходився накритий скатертиною стіл, на якому завжди лежав хліб — «Богові хліб должен буть» [11]. На покуті стояла діжка і трішки тіста, що лишалося від попереднього замісу [11]. Оскільки сім’ї були досить великими, кожен мав своє місце для спання. За традицією, батьки спали в «клєтті, на двори»: «Ето стари люди — всі в клєті, а невістки, сини — в хаті» [10]. Одружені спали на полу за піччю, якщо довга хата — то пари «постилаюца отако: один до одного головами». Якщо багато дітей, їх клали поперек полу, біля батьків, «але в ногах». Неодружені і бездітні лягали на лавах, до яких в міру необхідності «приставляли ослона» [10].

Одяг шили в основному з домотканих тканин. Основною сировиною для його виготовлення слугували: льон, коноплі, овеча вовна. Існувало декілька сортів льону: «простак» і льон «лущик»: «Лущик — біленькій такій, сім’ячко розчипалоса тако да висипалося…, простак — чорніший, більший рус» [11]. Льон «пололі, да рвалі, да билі… ох, музолці на руках такі булі, шо ух-у» [11].Волокно обробляли терницями, тріпачками, тоді розчісували на гребені — «микалі мичкі»: «Мнялі да відбівалі, да знов на гребень, да знов траслі» [11]. Пряли на потесях, які складались з днища і вставленої в нього перпендикулярно загостреної палиці [10].Наткані полотна часто відбілювали. Спочатку їх несли до води: «… трава да по воді, да ми на траву, а воно лежало зверху да й одбілювалос… А сонейко пекло, дей» [11]. Згодом полотно і одяг «визолювали» в жлуктах. Головна частина вбрання — сорочка, яку зшивали з прямокутних шматків полотна. І жіночі, і чоловічі сорочки кроїлись однаково, вони складались з таких частин: «стану», «чохлів», «рукавів», «уставок» («вуставок»), «лясток», «комнерив» («ковнерив»). Серед комірів переважали «стояни».

Жіночі сорочки з вишитими пазухами в обстежених селах ми зустрічали рідко. Серед поясного жіночого вбрання варто тканин), запаски, фартухи. Чоловіки носили штани. Поширена назва спідниці — «сукня». їх шили рясними, полотняні «сукні» у с. Білятичі складались з п’яти «пулок». Вони мали прикрасу у вигляді тканих смут по подолку або ззаду біля пояса. Орнаментація останніх пов’язана з тим, що їх виготовляли з наміток [8]. Вовняні спідниці називались „літнікі” („лєтнікі”), їх ткали в тих селах, де розводили овець, в поздовжню (рідше — поперечну) різнокольорову смужку [9]. Серед фабричних тканин, які використовували для пошиття спідниць, респонденти називають «саржу». Як правило, на таке вбрання знизу нашивались різноманітні стрічки, у зв’язку з чим такі вироби носили назву „сукня з обручамі” [8].Поверх спідниць на поч. XX ст. одягали фартухи і запаски. Запаскою в давнину, очевидно, називали самостійну окрему частину народного вбрання.

Стосовно чоловічого поясного вбрання, то у селах до сих пір пам’ятають штани “на чкури”, без „кузів” (ґудзиків — А.У.): „Кузі булі, але треба булі гроши, а їх не було” [10]. „Чкуром” називався шнур: „Шнурка затягалі да й стягаліса… Да вже так загортають… з тих самих штанив вже тако… заламаєте, зарубаєте геть скрузь… Ви його берете, сюда засоваєте шпилькою, шнурка такого… як наложилі, то зав’язувайте” [9]. Взимку, хто заможніший, то одягав теплі суконні штани [10]. Частини штанів носили назви: „колошви” і „крисло” [9]. „Крисло” (клинок між штанинами — А.У.) вшивалось так: „Воно робілос отак, бі, платок вирізане, а потом згортаєш його отак (по діагоналі — А.У.) і допіру одну половину розризваєш і… одна половіна вже вєліка, а друга вже, та розризана половина вшиваюца. Назад вже бильшей, а наперед вже менчей теє крисло” [9].Поширеним верхнім одягом були: свити, курти („курташі”), кожухи („тулуби”, „полушубки”). Свити шили з овечого сукна, довгими, до п’ят. Жіночі і чоловічі розрізнялись способом декорування: „Жиночи булі шнуркамі цвєтнимі пообшивани… а мужицкі… булі — обикновєнна свита довга, шоб тепло було” [10]. Курти („курташи”) — короткий суконний одяг, який носили і жінки, і чоловіки

Верхній одяг на поч. XX ст. підв’язували поясами. Пам’ятають пояси плетені та ткані: їх обкручували два рази і зав’язували спереду або збоку (жінки — зліва) [9]. Чоловічі пояси були набагато м’якшими за жіночі крайки, їх, як правило, плели вручну: „Баба насновувала пражу вовняну на колок… якось перебирала палцами” [13]. Чоловіки носили пояси також поверх сорочок, літньої пори — тонші, а взимку, „для фасону”, одягали товстіші [10]. Поширені були і ремінні пояси — „попруги”. До них на шнурі прив’язували складний ніж, який носили в кишені [10]. Ніж постійно був потрібен чоловікам, зокрема, з допомогою його вони числити лозу для постолів: „Да треба ж було постоли плєсті… да треба, шоб нуж був” [13

Важливе значення в комплексі вбрання мали головні убори, особливо жіночі, за якими визначали соціальний статус людини. Дівчата, як правило, заплітали дві коси, а зверху, при необхідності, „заматувалісь” — зав’язували хустку „гладко”, під підборіддям [13]. Заміжні жінки в давнину носили намітку. Перед пов’язуванням намітки волосся розділяли і намотували на „кімбалку” („кімбалок”) — обручик, виготовлений із шматка полотна [11], а тоді одягали „чепца” — сітчасто плетену шапочку [12]: „А баба чепца наложит і так зав’єтца” [6]. Вперше намітку пов’язували на весіллі. В одній з весільних пісень співається: „Косник голову присмик, вже мені чепца давно хочеца” [11]. На поч. XX ст. намітки носили дуже рідко, довше збереглись кимбалки і чепці, які вже носили з хустками. На відміну від дівчат жінки голову хустками не „заматувалі”, а „зав’язувалі наокола”, тобто зав’язували на потилиці, а літні жінки — над чолом, поверх задніх рогів: „І вже хусткою за потилицу зав’яжеца, і вже вона не заматуєца, шо ото в хустку замататис, а вже в потилицу ув’яжеца” [11].Про чоловічі шапки відомо, що вони були суконні та хутряні.

Старші чоловіки на поч. XX ст. носили круглі суконні шапки з позначкою зверху: „Там ше христом перешиє… шоб знав, як накладаєца, в яку сторону” [10]. Іноді їх шили довгими, з викотами, які в міру необхідності закачували [10, шапки з овечого хутра були за формою, „як папаха” [10]. Пізніше носили кашкети з козирками. Традиційне взуття поліщуків — „постолі з онучкамі”. Спосіб одягання постолів жінками й чоловіками дещо відрізнявся: „Баби густенько ноги обматували, а чоловіки — низенько… а баби — аж до колін” [11]. Взимку постоли утеплювали травою „волосінь”: „спочатку обмотувалі онучку”, тоді клали волосінь, а зверху знову обмотували [10]

Від появи на світ і до скону, життя немовицьких селян регламентувалось звичаєвим правом, вони чітко дотримувались традиційних обрядів. Надзвичайно цікаві обряди пов’язані з одруженням. За свідченнями старожилів, молодь зближувалась між Собою на „вечорках”. Найчастіше вибирали якусь більшу хату, де була тільки старенька баба, або „де вмерли батько да мати, де нема никого… то туди збиралися, а літом — на гуліци” [13]. Подекуди після „вечурок” дівчата залишалися разом з хлопцями ночувати, але і ті, і інші не дозволяли собі нічого зайвого чи непристойного: „Лежать да співають, гарно було” [12].У виборі парі враховувалась така риса, як працьовитість: „Колісь багато жиди тиї помагалі женіцца, а то вже ідут до жида, да жид уже виберає, яка дівчина робоча… яку наймає робіть собі на поле, то вже й бачить, то вже й каже: „Оту бери, оту, та дівчина добре робить,” — отак ше й батькам, а діти дітям своїм, да й так женілісь” [13]. У свати йшли хрещені батько з матір’ю, несли хліб з горілкою, які стояли в хаті обраниці тиждень „на роздумуваннє — чи получила, чи нє” [13]. Бувало, що коли батьки йшли самі, без згоди сина, то він категорично відмовлявся від шлюбу, і тоді дівчина змушена була повернути хліб назад — „буде сватать другу” [13].До весілля дівчина повинна була приготувати собі придане, в т. ч. одяг майбутньому чоловікові. У селі існував такий звичай: „Зробілі заручини і йдут вже, от… молодої висілают хресную там, ші кого, да йдут до молодого вже, мірают: яка йому сорочка пудходить, які штани. Ото скатерть на стіл, рушники — дивляца скілько, „наколочникі”, колісь казалі… Йдут, мирают нитками… вузли в’яжуть. Поміралі, пообідай, а потом шиют вже” [9]. Одяг майбутньому чоловікові дівчина готувала „на переменку”:

Молодий під час всього весілля був у шапці, до якої пришивали червону стрічку і квітку з барвінку [9].Весільне вбрання молодої складалось з весільної сорочки, горсета, вінка з паперових квітів „з лентами”, які одягали на розпущені коси та спідниці. На шию одягали намисто „хороше, дробне”.Зазделегідь готували одяг і „на смерть”: спідниці, сорочки, фартушки, хустки. Домовину покійнику застеляли полотном (наміткою), таким же полотном укривали покійника. Старим полотном („онучками”) замотували ноги [11].На хрести до жіночих могил вішали або хустку, або вишиті рукави старої „вбіляної” сорочки, на хрести чоловічих могил — „ручнікі” [13]. Варто зауважити, шо за місцевою традицією на кладовищах ховали як людей, померлих природною смертю, так і потопельників та вбитих. Самогубців-вішальників („тих, шо давляца”) ховали „за плотом”. Такі могили не залишали поза увагою: „Колись, як я з бабою іду з поля… то баба та рузку яку чи зломить, чи палку, і кідає: „Гето тобі подарок!” — на той курган, де в нас давлянии пуд плотом лежав… під кладбищем, там куча така” [13]. Цікаво, що про подібний звичай на Поліссі згадував і відомий польський письменник Ю.І.Крашевський, який на початку XIX ст. бачив подібні хрести з купою гілляк на них [3].Не менш цікаві звичаї чинились у зв’язку з поминанням померлих, зокрема, на Зелені свята. „Деди” відзначали в п’ятницю ввечері і в суботу до обіду, т.з. „Дєдова Троица” [10]. Ввечері у п’ятницю запалювали свічку, вся родина збиралась за столом, готувалась пісна вечеря — пшоняна каша, капустяний борщ з грибами чи рибою. Сідали вечерять зі словами: „Приходьте, вмерши, на вичеру!” [7]. Залишки від вечері ночували на столі. Вранці їх скидали до окремої мисочки, додаючи коливо (хліб з водою та медом), локшину. У п’ятницю ввечері робили „коліво”, готували пшоняну кашу з маком, вранці в суботу готували скоромне

Обряди, пов’язані з поминанням покійників відбувались також на Провідній неділі після Великодня. Відбувалося загальне поминання покійників (в давнину — тризна), про яке часто згадується в науковій літературі. „Ішлі на кладбіще. Пекли хліб, пекли яєчню, яїчка варилі, м’ясо. Бралі квас, хто й горілку. 1 там пілі, поминані тиї души… а потом розстілалі вкрай вже, коло дверей, як віходіть із кладбіща, то було тако-о: чистая полоса пригороженого, і там уже сядалі всі, хто вже такій, родствєннікі да усі вокруг, і викладалі своє все… І там їлі, моліліся Богу сперва, палілі свєчкі, каждий перед собою. І помоляца, а потом уже обходят тим квасом, хто поминає… Може, у кого і горілка, і кожне пирога клало, да зламлют на кускі, а було старцув такіх багато: хто такій бідний, хто покаїічений, то йшли, поміналі души, моліліса. Батюшка і всі всім роздавати тиї яїчка, хліб… І старці ішлі вже моліліса, поміналі души, і батюшка помінав” [13]. Поминали померлих і на Спаса: „На Спаса то носілі яблука і груши… і тоже поминалі. Берем уже тоже хліб, м’ясо чи шо таке да й тоже збираємоса вкупи, да хто поминаєм, хто так сидит, хто свіжо умер — да хто, то плаче, хто молиця, да як хто”…[13]

Однак повернемося до нашого сільського життя-буття. Звісно село так живе, як живе край. Досить цікава історія нашого краю на початку 20-го століття. В цю пору переважна більшість поселень Косирицької волості Овруцького повіту 1921 року відійшла в склад Сарненського повіту. Подальшу реформу адміністративного устрою, що позначилась на поселеннях Сарненського повіту, провели 1930 року, коли цей повіт приєднали до Волинського воєводства.

До 1911 року у Рівненському повіті Волинської губернії знаходились і 11 поліських волостей: Березненська, Вирівська, Висоцька, Деражнянська, Дубровицька, Костопільська, Любиківська, Немовицька, Селищанська, Степанська та Стиднинська і займали 6459, 6 квадратних кілометрів або 75 відсотків площі всього повіту.

Упродовж 1858–1884 років чисельність населення у 8-ми з 11-ти адміністративних одиниць зросло 2,8 відсотка у Костопільській волості, до 28,5 відсотка — у Немовицькій, а в трьох інших- зменшилось від 1 відсотка у Дубровицькій волості й до 15 відсотків- у Березнянській.

У 1921 року на території Рівненського повіту, що увійшов до складу Польщі налічувалося 1010 поселень, із них 61 відсоток перебували на території колишніх поліських волостей. З 1910 по 1921 роки зникло 184 поселення, тоді, як виникло 185. Зокрема у Немовицькій волості з обліку було знято 6 поселень, а зафіксовано 10 — нових, у Степанській волості 16 і 22- відповідно.

Згідно з даними адміністративно-територіального устрою УРСР від 1 вересня 1946 року на відміну від початку 1920 років кількість населених пунктів скоротилося на 13,8 відсотка. Однак на території колишніх поліських волостей процес розвитку поселень був різний; у семи з одинадцяти північних волостей Рівненського повіту, порівняно з даними 1921 року, зменшення кількості поселень сягнуло від 16, 6 у Дубровицькій волості до 7,8 відсотків- у Костопільській. В той же час кількість населених пунктів збільшилася на: 5 одиниць у Степанській волості і 37 одиниць у Немовицькій, 83 одиниці — у Вирівський.

Значну групу сільських поселень Полісся становили хутори, фільварки, урочища і лісові сторожки. Дуже поширеним типом поселення був “хутір”-сільське, часто однодвірне поселення за межами села. Спорадично “хуторами” й “урочищами” називали поселення на лісорозробках. Так у списках населених пунктів значиться Лісовий Двір і Лісопильня Степанської волості, натомість, як “урочище”, спершу фігурує Рудня Карпилівська Немовицької волості.

З лютого 1922 р. Сарненський повіт перебував у складі Поліського воєводства Польщі з центром у Бресті, з листопада 1930 р. знову перейшов до складу Волинського воєводства. Територія Сарненського повіту не співпадала з кордонами сучасного району. Тоді до складу повіту входили Антонівська, Бєльськовольська, Домбровицька, Кісорицька, Клесівська, Любиковицька, Німовицька, Рафалівська, Володимирецька гміни.

Село у 20-х роках

В той час, серед 11 повітів Волинського воєводства Сарненській повіт був на другому місті за площею землі, на якій він розташовувався. Загальна площа складала 5477,8 км. кв. Під сільське господарства припадало 2128 км. кв., однак орної землі було тільки 978 км. кв.; під лісами знаходилось 1898 км. кв. На такій великій площі проживало: в 1921 р. — 131990, 1931р. — 181098, 1938 р. — 209800 осіб (п’ятий показник у воєводстві).

Переважна частина населення займалась сільським господарством-145 772 осіб, тобто 80,4 % від всього населення (дані на 1931 р.). Основні ж земельні ресурси, а це 190 тис. гектарів землі, належали всього 113 крупним землевласникам, в той час коли майже 17 тисячам селянським господарствам, які мали наділи від 2 до 10 гектарів належало 96 тис. гектарів землі. Однак, погані землі, відсутність робочої, продуктивної худоби, примітивне сільськогосподарське знаряддя — соха, дерев’яне рало і дерев’яна борона, зумовлювали низький рівень урожайності сільськогосподарських культур і продуктивності тваринництва. Місцеве населення не могло себе прогодувати.

Голод і злидні гнали сільську бідноту у Сарни, Костопіль, Рівне, де вона сподівалась знайти роботу. Проте і в містах життя не було кращим, там панувало безробіття.

Промисловість в Сарненському повіті розвивалась дуже слабо. Вона була пов’язана переважно з лісовими ресурсами, покладами будівельного каменю, торфу, продукцією тваринництваНа низькому рівні були торгівля і побутове обслуговування. Так, наприклад, власниками торговельних точок в повіті було всього 1458 осіб, в той час, як тільки в одному Рівному їх було 1892 особи. В самій же торгівельній і обслуговуючий сфері працювало лише 3063 особи, що становило 3,4 %.

Про те, яким було життя українців в тодішній польській державі говорилось в одній зі статей україномовної газети «Новий час», яка в 30-х роках минулого століття виходила у Львові.» Сарненщина була одним з занедбаних повітів північно-західних земель Польщі і причиною такого становища автор статті вважав відсутність тут, на відміну від інших повітів, людей, здатних до «освідомлюючої і взагалі громадської праці», що призвело до того, що в дуже багатьох місцевостях неорана земля лежала облогом. За винятком десятка українських споживчих кооперативів, однієї-двох читалень, ніяких українських незалежних організацій там не було. Прибите жахливою нуждою поліське селянство було кинуто на поталу недолі, всіляких п’явок — лихварів, які здирали з нього «останню нелатану свитину». Брак від віків тут шкіл в потрібній кількості призвів до такого стану, що селянство, як і їх діти, в переважаючій більшості були неписьменні. Як свідчить тогочасна статистика, в Сарненському повіті з 124000 населення 73366 осіб не вміло ні читати, ні писати.

Погана земля — ще одна з причин недолі поліщуків. Намагались вони заробляти на тартаках. Однак деревообробна промисловість не набула належного розвитку, дрібні напівкустарні підприємства цієї галузі забезпечували роботою мізерну кількість робітників. Ліс здебільшого вивозили в необробленому вигляді.

Поліщуки голодували, бідували, і саме тут широкого впливу набула «всіляка демагогії більшовиків», які обіцяли поліщукам краще життя за порядками, які на той час вже існували «по тому боці греблі». Коли ж українські активісти намагались розповісти селянам, який «рай» на тому боці, що там найбільша в світі неволя, голод і пекло, поліщуки не вірили, говорили, що це випадки, а їх підкупили пани.

Загал українського організованого громадянства Поліссям не цікавився, на місцях бракувало української інтелігенції, національної української преси тут майже не було. Натомість дуже активно по селах розповсюджувалась комуністична преса. Автор закликав свідомих громадян повіту долучитись до справи організації на Сарненщині українських кооперативів, осередків освіти та культури.»

20 років проіснував Сарненський повіт.

4 грудня 1939 року була створена Рівненська область, до складу якої спочатку увійшло 5 повітів, в т. ч. і Сарненський, а в січні 1940 р. на території області було утворено 30 районів. З території Сарненського повіту було виділено аж 11 районів — Сарненський, Рокитнівський, Клесівський, Дубровицький, Володимирецький, Антонівський, Рафалівський тощо. В 1962 році відбулося укрупнення районів і до складу Сарненського району повернули населені пункти Клесівського, Рокитнівського, Степанського районів; в січні 1965 р. населені пункти Рокитнівського району виведено зі складу Сарненського району в новоутворений Рокитнівський район…

В цей час величезним лихом для Полісся стали науково не обґрунтовані меліорації, осушення боліт, що відігравали важливу роль регуляторів річкового стоку на значних територіях. Інтенсивне осушування на Поліссі розпочалося з 1966 р. Спочатку за рахунок знищених боліт площа сільгоспугідь збільшилася на 1,6 млн. га. Та вже до 1992 р. позитивний економічний ефект змінився на негативний — у тяжкому стані опинилися не тільки території осушених боліт, а й сільгоспугіддя в цілому: 24,4 % їхніх площ втрачають родючість через дефляцію (вітрову ерозію), 47,1 % — через підкиснення, 17,7 % — через водну ерозію. Рівень ґрунтових вод понизився в середньому на 1,8–1,0 м. Близько 50 % малих річок стали жертвами необоротних змін режиму стоку, в багатьох річках істотно зменшилася кількість риби … Порушились умови відтворення представників дикої флори та фауни, різко зменшилися площі боліт, багатство болотних видів рослин і тварин, триває винищення лісів.

Кілька років тому поетеса і постійний член чорнобильських експедицій Ліна Костенко сказала, що «ми втрачаємо світ культури поліщуків», етнографічної групи, яка здавна проживала в басейні річки Прип’ять: — «Це ж пропадає наш поліський етнос

Я ж доповню:”Тут люди живуть у таких умовах, в яких жити не можна. Деякі спиваються…”І не дай Боже, щоб наше Полісся перетворилось на міфічну Атлантиду, про яке дуже скоро будуть складати легенди! Мова йде про людей з 635 населених пунктів — понад 650 тисяч осіб. Такий приблизно цей материк поліського етнокультурного буття, якому загрожує повне знищення і забуття.

Щоб там, про історію села не писали в районній газеті, але

НІЩО НЕ МОЖЕ ЗАМІНИТИ СПОГАДІВ САМИХ ОЧЕВИДЦІВ І ТВОРЦІВ ІСТОРІЇ ТОГО ТРАГІЧНОГО ЧАСУ

Нелегко їм зараз згадати людей, події, обставини, в яких ці події відбувались. Але вже крім них, безпосередніх очевидців, ніхто не пам”ятає і не внесе в історію села ті нюанси, які відомі тільки для них.

Може й добре, що Вони не читали і не знають офіційної сільської історії, бо ж кожний з них не уявляє історії села без свого особистого минулого й історії свого роду.

Хіба ж можливо для них уявити тогочасне село без Ющика Петра Євгеновича, який закінчив Сарненську польську гімназію і був першою освіченою людиною в Немовичах. Багато займався самоосвітою, був музикально обдарованим, грав на бандурі, мандоліні, керував сільською самодіяльностю — управляв церковним і сільським хорами.

У жовтні тридцять дев”ятого П.Ющик був призначений вчителем в школу с. Катеринівка, а вже в 1940 році вчителював у своєму селі, Немовичах. Його учні 1925-26рр. народження в переважній своїй більшості стали активними учасниками національно- визвольних змагань. Багато з них загинули в цій кровожерливій борні. На сьогодні живе лише Семен Тимофійович Марков /Солов”їв/.

В книзі ” Пам”яті і Слави….” названо і 153 Немовицьких героїв. Однак старожили переконані, що героїв було значно більше, адже навіть Колядка Федота, який був головою сільради і його сім”ю було вивезено до Сибіру, чомусь не згадано.

В тридцяті роки до самого початку війни в селі активно працювала “Просвіта”, що розміщалася в хаті Мички Антона Мартиновича. Активними учасниками були: дяк Голубовський і дві його дочки, Батаревичі, Тарапан, Михнови, Тронько, Савчин О.С., Мичка І.А., Супрунові Трохим і Михайло і звичайно освічений Ющик Петро.

При “Просвіті” була невеличка бібліотека, працював гурток художньої самодіяльності. Під керівництвом дяка Голубовського ставили вистави:” Назар Стодоля” і “Наталку Полтавку” / Роль Наталки Полтавки виконувала Савчина Паланя Олексіївна/.

Не таке вже й відстале було наше село, якщо в 1939 році сльський хор виступав в Ровно на “Шевченківських днях”.

Ось як Євген Петрович Ющик згадує той час: “…мабуть це було у 1939 році на урочистому зібранні в день народження Шевченка. 9 березня під час концерту, на п”ятому році мого життя, тато вперше виставив мене на сцену і прочитав короткий вірш:

«Українець я маленький,

Я люблю край рідненький.

Вірний син я свого роду,

Українського народу»

До тепер пам”ятаю цей вірш. Часто мені нагадувала про цей виступ Стельмахова Варка, наша сусідка”…

Про цей же день згадував Савчин Макар Олексійович, коли десятирічним співав “Реве та стогне Дніпр широкий…”

Ось як з поліційного постерунку про цю подію доповідали до Волинського воєводства “Особливої уваги заслуговувала поведінка аудиторії, спричинена зростанням політичного виховання слухачів. На відміну від попередніх років, з першими словами “Заповіту”, що виконував малий хлопець, всі присутні в Немовицькому залі встали, а після закінчення пісні не було жодних аплодисментів (у польському документі зазначається, що “раніше багато менш свідомих осіб вважали цю пісню честю хору, а не як жалібним гімном”). Реакція аудиторії на виконання інших пунктів програми також була стихійною.”

У Костопільському повіті наймасовіше урочистості відзначили у містечку Степань (500 учасників), а в Сарненському — в селі Немовичі (250 осіб, у тому числі майже вся сільська молодь) [6, 340–342].

Церковні свята громада села святкувала у церкві, а світські культурні заходи, як то вистави, концерти, зібрання проводили в Ремізії, так називалось пожежне депо, що знаходилось на роздоріжжі Кашево-Гремяче, біля кам”яного хреста, що встановлений на честь звільнення села від татаро-монголів..

Федір Наконечний розшукав в своїх архівах збірник статей, матеріалів та документів, присвячених 90-річчю становлення “Просвіти” на Рівненщині під назвою “Державотворці”. В статті Раїси Тишкевич, яка називається “Сарненська “Просвіта”, написано таке. ” До “Просвіти” приєднувалась в основному молодь, але й були люди старшого віку. Так, у селі Немовичі члени осередку Товариства, заснованого в 1926 році, збирались у хаті Івана Антоновича Мички. Просвітяни читали газети, літературу, співали українських пісень. Активістами були Олексій Савчин, Іван Тарапан, Наум Яковець та інші. Література доставлялась з Галичини. Як згадує просвітянин Адам Крат, за участь у “Просвіті” польська влада відправляла в тюрму, в "Березу Картузьку". А для того, щоб поставити п’єсу рідною мовою, за дозволом треба було їхати до міністра внутрішніх справ Польщі Пєрнацького. Одного разу на вечорі хлопчик читав вірша:

"Бо хто мову забуває, того Бог карає,

Чужі люди цураються, в хату не пускають."

А поляки стоять поза спинами і між собою говорять:”Дивись, що хлоп каже.”

“Просвіта” проводила різні політичні заходи проти польського гноблення. Звичайно влада не дрімала. При постерунку були поліцаї, які пильно стежили за настроями селян. Після підписання ”Пакту Рібентропа-Молотова” 23 липня 1939 року на Поліссі запахло війною.

Для зміцнення тилу поляки розпочали терор проти активістів “Просвіти”. Невдовзі було заарештовано:

Тарапан І.Ф., Мичка І.А.,Яковець Н.Д.,Савчин О.С., Ющик П.Є. і на початку вересня 39-го року Польська дифензива в Ровно винесла їм смертний вирок. Родичі активістів через адвокатів вирок оскаржили. Засуджених на смерть утримували в спецізоляторі “двуйки”/польське КДБ/. Поки апеляція “ходила” до Варшави і назад, вибухнула Друга світова війна. Польща рухнула, а 17 вересня 1939 року Червона Армія визволила Рівне. Смертників було звільнено…

В Книзі “Пам”яті і Слави” згадуються наші земляки-немовичани, але чомусь наведені неправильні дані. Так на сторінці 208 сказано:

— Ющик П.Є. народився у 1908 році/правильно-1911р./. Учасник національно-визвольних змагань 1922-44 років/фактично 1930-1944роки/. Націоналістичний діяч під час полської,московської і німецької окупацій. Активний член формувань ОУН-УПА. ФактичноЮщик Петро у формуваннях ОУН-УПА участі не приймав, була на то постанова обласного проводу ОУН “Залишити для виховної роботи серед молоді села і району”. Закатований німецькими окупантами в Сарнах у 1944 році.

— Тато добре розумів безвихідь свого становища і як розповідав мені у 2009 році Володимир Варламович /Пуркач/, він звернувся до його мами “Ганно. я знаю, що мені цю війну не пережити-німці, чи більшовики — все одно мене уб”ють, то краще вже нехай німці, може для сім”ї буде краще”- як у воду дивився- з гіркотою на серці констатує його син Євгеній.

— Савчин О.С. народився у 1900 році. Учасник національно визвольних змагань 1941-55 років. Загинув у боротьбі з московськими окупантами, розстріляний у Рівненській тюрмі в 1945р.

Фактично: Савчин О.С. участі у визвольних змаганнях участі не брав. Був членом “Просвіти” з 1930 року і сільським головою під час німецької окупації. Розстріляний у Рівненській тюрмі в березні 1944 року.

— Яковець Н.І. 1900 року народження. Учасник визвольних змагань 1941-45 років./правильно 1930-44 рр./ Загинув у Рівненській тюрмі в березні 1944 року.

“Наум був майстром “на всі руки” Він ремонтував годинники, до війни мав вітряну електростанцію і що найголовніше-користувався єдиним в селі радіоприймачем. Всю війну “ловив” Москву та Берлін і повідомлення розповсюджував за призначенням. Цей приймач у 44 році ми, діти знайшли в діда Антона в сіні на вишках. З Вакулкою І.В. його включили, не розуміючи що до чого, а він взяв та й “захрипів-зашумів” так, що почув дід і нас вигнав, а радіо десь подів”- згадує Євгеній Ющик.

Двоє з активних членів Немовицької “Просвіти”, стійких націоналістів: Тарапан І.Ф., Мичка І.А. пережили лихоліття війни і не були репресовані.

В книзі О. Денищука ” Боротьба УПА проти німецьких окупантів” перераховано 195 боїв УПА під командуванням нашого земляка Семенюка Никона на псевдо “Ярема”,”Тиміш”,”Стальний”. На деяких сторінках він згадується, як Курінний.

У своїй книзі О. Денищук на 58 сторінці розповідає: “…21.05.-відділ ”Яреми” /Курінний Семенюк Никон 1919 року народження, уродженець с. Немовичі напав на німців поблизу села Чудель, які поверталися з грабунку села. Під час бою вбито 30 німців, серед них 1 офіцер, 3 поранено”…

Для повного і справедливого викладу слід відмітити й таке:

Згідно інформації, яку почув від чудлян колишній Голова місцевого колгоспу Пацьола В.Іл.; тоді трапилась жахлива трагедія: “після такої “успішної” операції Яреми пройшов тиждень і німці знищили Чудель дотла: 200 осіб живцем було спалено у церкві, розстріляно близько 60 осіб і 228 осіб “попали” в Сарненський концтабір. Лише 4 чудлянам-табірникам вдалося уникнути смерті… Така ціна тридцяти вбитих німців, 10 корів, кількох свиней, двох возів фуражу що відбили оунівці у німців і назад селянам чомусь не повернули, а розділили між собою… Старожили Чудля твердять, що двох коней курінний Ярема забрав собі…

— О! які то були “Кармелюки”! — нарікали старі чудляни.

Надзвичайно складний, жахливий і трагічний то був час. Учасники визвольної боротьби для одних були героями, справедливими Робін Гудами, а для інших- лісовими розбійниками, бандитами.

У радянський час Пацьола Іл. Євг. розповідав про трагедію Баєчко Олени Василівни:

— Це трапилось відразу після війни. Вночі до Баєчок в хату увірвалися “лісові брати”,бо невчасно сім”я здала їм контрибуцію. Оленці тоді не виповнилось і шести років.

На її очах зарубали батька і маму. Розрізали, як поросят на розчленовані куски і склали це “м”ясо” на стіл перед дитиною. Сказали: “А це тобі дитино, щоб мала що їсти і не вмерла з голоду!”…

Вікна і двері наглухо забили досками. Голодна і настрахана цим жахіттям дитина просиділа кілька днів. Добре що сусіди визволили…

Розповідав Іларіон Пацьола і про такий випадок, очевидцем якого був особисто:

— Під час війни, коли ми були дітьми і гралися з сусідом в піску біля церкви, почули стрілянину, помітили озброєних людей з тризубом на кашкетах, що їхали на підводі за двома втікачами, чоловіком і жінкою. Нещасні бігли і голосили по польські. Заскочили у двір священика, що жив з нами по сусідству і почали щось робити по господарству, мов би вони там живуть… Ті що їхали на конях, застрелили поляка і польку. Сіли на підводу і співаючи під гармошку поїхали на луг, в бік Чудля…”

Пізніше в 70-роках, під час копання колодязя на подвір”ї священика на глибині півтора метра знайшли два людських скелети-чоловічий і жіночий.

В народі кажуть — “яке життя, такі й жарти”. Виявляється, що навіть зі страхом невідворотньої смерті можна жартувати.

Наконечний Федір Йосипович до сих пір без щему в душі не може розповідати про “жартівливий” трафунок, який трапився з ним особисто наприкінці війни.

— Батько мій Йосип воював на фронті у Червоній Армії. Щоб мамі не було страшно в нас ночували мої двоюрідні сестри Колядко Любка і Кіркова Ганна. Рано-ранесенько у двері наремно постукали. З фальшивим галицьким акцентом, ті що були за дверима, попросили мою маму: “Соню відкрий! Ми прийшли по тебе!

Моя мама взяла мене п”ятирічного на руки, міцно притулила до грудей і з розпачем зашептала:

— Все синочку! Прийшов наш кінець!..

Ми всі причаїлися і мовчки “ні живі ні мертві” не знали що робити. Через недовгий час знову настійливо постукали і попросили в хату погрітися. Коли вони увійшли, то ми побачили, що то “наші” сільські хлопці. Одного з них мама назвала Максимчиком. Він сміявся з нас, що ми так налякалися, ледь не до смерті, а він лишень пожартував.”

Надзвичайно колоритно згадує Федір Йосипович про Ісака Мичку/Лийника/- батька баби Дарки, жінки Савчина О.С.:

- Ісак був дуже схожий на святого Миколая. Мабуть ікону святого писали з цього немовицького діда Лийника, який жив у Вистрові. Він з дітьми не дуже то й дружив. А ми, малеча пробирались до його двору подивитися на сільське диво — обклеєну картинками і царськими грішми труну, яку зазвичай дід зберігалав в салнику- за хатою. Але деколи виносив ії у двір, мабуть провітрював. Дід Лийник страшенно не любив, щоб ми дивилися на його кумедну труну. Отож безбожно ганяв нас з лайкою і палицею”…

А, Євген Петрович Ющик акцентує особливу увагу на антигероях, які на смерть видавали навіть близьких сусідів односельчан, на очних ставках свідчили проти борців за волю України:

— У селі був “такий” /П,Х,Р./ що мені, офіцеру говорив прямо в очі: ” Як то в такого батька — ”бандіта” син офіцер?.Хоча добре знав, що батька закатували німці в Сарнах..

— Доніс він і що Тарас Боровець переховувався в клуні мого тата.

— Мама на слідстві відказувалась, мов нічого не знає, а він, близький сусід добре то знав і видав…

Я Тараса Боровця пам”ятаю, часом з Колею- моїм братом носили йому їсти..

Ось так жили, мучились і боролись наші земляки.

Тогочасне життя в Немовичах було тривожнеі небезпечне. Вночі могли прийти то повстанці, то партизани, всіх треба було нагодувати та ще й з собою дати. Бувало, тільки заколе хто кабана та впорає його, як уночі тут же приходять партизани, йдуть до клуні, де схована свіжина, і все забирають. Очевидно, що то була «наводка». Часто партизани приходили під виглядом повстанців, а бувало й навпаки. І не дай, Боже, на когось донести або пожалітись! Провокації чинилися на кожному кроці. Той, хто помилився, міг поплатитися власним життям.

Як зазначалося у донесенні ОУН-УПА: “… виступав селянин Іван Колядко на Німовіцькому сільському сході: “Мого брата за службу в Червоній Армії нагородили орденом Слави III ступеня. Хіба могло таке статися за польських панів-щоб бідний поліщук отримав би таку урядову нагороду? “28/ Такі, як Колядко вважали, що повстанцям слід дати можливість самим скласти зброю. Після цього виступу Колядко та його численні родичі стали мішенню помсти повстанцями. За кілька тижнів після виступу Колядка, були злочинно вбиті дев’ять його родичів. Це були дві родини, що жили по сусідству з селом Зносичі.”

Завдяки великій просвітницькій роботі національно-свідомих активістів село не спало, не було таке затуркане, як намагаються показати сучасні агітатори…

Немовичани активно жили і боронили свій край. За офіційними даними МКДБ 153 наших земляків приймали участь у визвольній боротьбі, з них 28 жінок на рівні з чоловіками переносили всі тяготи цієї смертельно небезпечної борні. Четверо селян загинуло від німців і п”ятдесят п”ять від більшовиків., три- загадково померли…

… Для нас тодішня історія Волині — це повний драматизму період історії. А як було мирному населенню регіону? Уявіть собі односельчанина, якого грабують німці — в ім’я торжества Рейху. Грабують радянські партизани — в ім’я перемоги над нацизмом. Грабують партизани-бандерівці, мельниківці, бульбівці, і звичайні бандити… Кожен займається експропріацією в міру своїх можливостей. Кожен партизан — це не тільки народний месник. Це ще й озброєний грабіжник, який діяв за законами власної совісті і воєнного часу … Що ж вело у ліс наших земляків, адже не мобілізаційна карта покликала їх у бойовий стрій. Зараз кажуть: їх вела у бій з окупантами незломна воля і беззавітна відданість рідному краю…, за нього вони життям жертвували, або від ран кривавих в походах гинули чи замучені в тюрмах і в землі чужій і своїй поліській спочивають.

Були ж вони молоді, хотіли жити, орати поле, ростити дітей і внуків. Але змушені були йти в ліс….

ЛИСТОК ПАМ”ЯТІ І СЛАВИ

БОРЦІВ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ РІДНОГО КРАЮ, МЕШКАНЦІВ НЕМОВИЦЬКОЇ ОКРУГИ ВІДДІЛУ “ЯРЕМИ” ОУН-УПА

—

УЧАСНИКИ ВИЗВОЛЬНОЇ БОРОТЬБИ І СІЧОВИКИ:

с. Немовичі:

Зареєстровано борців-154, загиблих — 62, репресованих — 55

с. Катеринівка: — зареєстровано 14, репересовано 12.

с. Зносичі: — Зареєстровано 132, Загиблих -72, репресованих -45 борців.

Члени ОУН-УПА засуджені московсько-комуністичним режимом до концтаборів смерті:

с. Немовичі:

Артюх Северин 1916 р.н. Баєчко Борис Іванович 1922 р.н. Баєчко Лаврін Олександрович, Баєчко Панас Іванович 1925 р.н. Баєчко Панас Іванович 1925 р. н, Батаревич Надія Григорівна, Батаревич Олімпіада Григорівна, Батаревич Степан Григорович 1908 р.н. Бебін Тихін 1918 р.н. Борисюк Іван 1926 р.н., Васильчик Клим 1920 р.н. Гущик Дмитро Степанович 1920р. н, Данильченко Володимир 1907 р. н,Жук Василь Теофілович 1922р.н. Жук Сергій Теофілович 1927 р.н. Зубчинський Василь Констянтинович 1925р.н. Кишенко Віктор 1922р.н. Кишенко Іван Якимович, Кишенко Олександра Гнатівна, Ковпак Іван Мусійович, Крат Адам, Крат Андрій Дем”янович 1918 р.н. Криницький Василь, Мазур Надія 1923р.н. Малаш Катерина Іванівна 1922 р.н., Малаш Федір 1920 р.н. Мелещук Іван Талимонович, Мелещук Федір Талимонович 1926 р.н. Мельник Віктор Гнатович 1925 р.н. Мичка Іван Андрійович 1922 р.н. Мичка Михайло Іларіонович 1918 р.н., Мичка Михайло Сакович 1918 р.н. Мичка Сергій 1902 р. н, Мичка Степан Максимович 1925 р. н, Мичка Трохим Іларіонович 1917 р.н. Міхнов Микола Васильович 1925 р.н. Пацьола Василь Олексійович 1926 р.н. Пацьола Олександр Іванович 1918 р.н., Радчук Оксент, Савчин Іван Іванович 1926 р.н., Свирид Іларіон Максимович 1918 р.н., Семенюк Катерина Кирилівна 1918 р. н, Семенюк Марія 1919 р.н., Шапірко Іван Іванович /”Лісовий”/ 1922 р.н. Яковець Іван 1925 р,н. Яковець Сергій 1927р.н., Яковець Яків 1908 р.н. Берчакова Оксенія, Берчакова Параскови, Степанець Станіслав 1916р. н….

село Катеринівка:

Барабаш Марія Ксенофонтівна 1904 р. н, Добридень Федір Самійлович 1904 р. н,Кальницька Ганна Степанівна 1919 р.н., Кальницький Лаврін, Карпенко Катерина, Кунік Степан Григорович 1918р.н., Панасюк Володимир Олексійович 1925 р. н, Панасюк Ганна 1900р. н,Панасюк Леонід Олексійович 1926 р.н. Панасюк Сергій Олексійович 1926 р.н., Ткач Іван Васильович, Ткач Лідія Василівна, Ткач Тетяна Филимонівна 1926 р. н…

Село Зносичі:

Боротюк Ганна Семенівна 1926 р.н. Вакулко Йосип Дем”янович, Вакулко Карпо Созонович, Вакулко Петро Олександрович, Власюк Михайло Григорович, Власюк Олена Марківна 1924 р.н. Власюк Трохим Маркович, Гудімов Агафія, Дорошко Павло Минович 1898 р.н. Дорошко Раїса Павлівна 1923 р. н, Заноза Олена Трохимівна 1924 р.н., Кічан… Петрівна, Кічан Агафія Федорівна, Кічан Анастасія Григорівна 1924 р.н. Кічан Василь Карпович, Кічан Віра Іванівна 1924 р.н. Кічан Ганна Кузьмівна 1921 р. н,Кічан Ганна Павлівна, Козенець Анастасія Йосипівна 1923 р. н, Козенець Ганна Дмитрівна 1922 р.н. Козяр Уляна Климівна 1898 р.н. Левков Петро Якович, Левков Христина Петрівна, Леончук Петро Григорович 1932 р.н., Лобасюк Трихін Кирилович 1922р.н., Мельник Євдокія Терентіївна 1923 р.н., Мельник Любов Сидорівна 1923 р.н. Мельник Олександра Павлівна, Мельник Федір Терентійович, Наконечна Ганна Дмитрівна 1922 р.н. Панасюк Любов Петрівна, Панасюк Павло Петрович, Пархомчук Пелагія, Пархомчук Петро, Пархомчук Ярина Іванівна 1924 р.н., Петрик Арсон Петрович, Петрик Григорій Лук”янович, Самолюк Петро, Семенюк Петро Андрійович, Строк Василь Михайлович, Тишков Григорій Олександрович 1920 р.н., Цюй Ольга Микитівна 1925 р.н., Ющик Таїсія Мусіївна…

Загинули у боротьбі з окупантами:

с. Немовичі

Баєчко Іван Іванович 1919 р.н. Баранов Дем”ян Северинович /”Шабля”/1923р.н., Баранов Северин Северинович 1918 р. н, Батаревич!! Євгеніївна, Батаревич Євген Григорович/ “В”юн,”" Потап”, “Карпо”/ 1900 р. н,Батаревич Іван Євгенович 1927 р. н, Батаревич Микола Євгенович 1925 р. н, Батаревич Тетяна 1903 р.н., Бебін Яків Михайлович 1925 р. н, Боровик Іван 1918 р.н., Васльчик Микола 1917 р.н., Васильчик Олексій Васльович 1907 р.н., Васильчик Семен 1904 р, н. Добровольський Василь Олексійович 1921р. н, Дячук Макар Гнатович, Дячук Петро Маркович, Дячук Пот ап Гнатович 1906р.н. Карпов Олексій 1922 р. н,Карпов Трохим 1925 р.н. Кишенко Антін Іванович 1915 р. н, Кишенко Леонтій Іванович 1912р. н, Кишенко Федір Григорович 1926 р.н., Ковальчук Михайло Якович 1918 р.н., Ковпак Мусій, Колядко Володимир Тихонович 1918 р. н, Колядко Михайло, Колядко Семен 1920 р. н, Крат Дем”ян, Крат Іван Харитонович 1920 р.н. Мазур Зіновій Сакович 1914 р.н., Мазур Юхим 1918 р.н. Малаш Іларіон Титович 1918 р.н., Мельник Гнат Петрович 1904р.н. Мичка Іван 1910 р.н., Мичка Клим Гордійович, Мичка Пилип 1918р.н. Мичка Семен 1924 р.н., Міхнов Василь Зіновійович 1927 р.н., Міхнов Іван Васильович / “Байрак”/ 1912р.н. Панчук Титко Кіндратович 1924 р.н. Пацьола Іван 1924 р. н, Пацьола Михайло, Пацьола Роман 1925 р.н. Савчин Олексій Степанович 1900 р.н./ голова села/, Свирид Олексій/ голова села/, Семенюк /Жук-Семенюк/ Никон Юхимович 1919 р.н. — курінний “Ярема”,”Тиміш”,”Стальний”/., Таргоній Микола Олександрович 1927 р.н., Таргоній Микола Олександрович, Таргоній Олександр, Таргоній Федір 1922 р.н., Шостацький Микола 1926р.н., Ющик Петро Євгенович 1908 р.н. / голова “Просвіти”/, Яковець Наум Іванович 1900 р.н., Яковець Феодосій Григорович 1910 р.н., Володимир Євтухович, Михайло Прохорович 1918 р.н. Трохим /Степанець/ 1925 р.н.

с. Зносичі:

“Кишка”, Михайло, Ярмушко Федір 1916р.н. Ющик Павло Арсонович, Ющик Олександр Мусійович, Ющик Іван Семенович, Ющик Адам Артемович, Юрчик Олексій Іванович 1918 р.н., Юрчик Ніна Іванівна 1925р.н. Тищук Терентій Павлович 1911р.н. Тищук Остап, Тищук Йосип Семенович 1925 р.н., Тищук Антін Лаврінович 1922р.н. Тишков Тимофій Якович 1921 р. н, Тишков Іван Дем”янович 1921р. н,Тишков Григорій Олександрович 1920 р.н. Супрунов Федір Миколайович, Семенюк Іван Олексійович 1921 р. н, Руднік Кирило, Руднік Антін, Полянський Володимир Іванович 1922 р.н., Покотіло Артем Петрович 1910 р.н., Пархомчук Яків 1912 р.н., Пархомчук Павло Ількович, Пархомчук Максим Миколайович 1925 р.н., Пархомчук Іван Ількович, Пархомчук Артем Дем”янович 1911р.н., Пархомчук Адам Самійлович 1921р.н. Одарчук Петро Назарович, Одарчук Павло, Мельник Марія Павлівна, Лотоцький Максим, Леончук Семен, Леончук Авраам, Левков Яків Максимович 1919 р.н., Левков Петро Кіндратович, Левков Павло Петрович, Кузнєц Яків Мусійович 1918 р.н., Кічан Семен Романович 1921 р.н., Кічан Олена 1921р.н., Кічан Олександр Арсонович 1920 р.н., Кічан Микола Карпович, Кічан Микола, Кічан Марія, Кічан Макар Петрович, Кічан Іван Лук”янович 1922р.н., Кічан Григорій Федорович 1925 р.н., Кічан Віра Миколаївна 1923 р.н. Кічан Василь Трохимович, Кічан Іван Трохимович, Житнюк Олександр Сакович, Дорошко Іван Васильович 1921р.н., Дорошко Антін Іванович 1925 р.н. Власюк Петро Маркович 1921р.н. Власюк Адрій Карпович, Вєтров Василь Варійонович 1920 р.н., Вакулко Павло Дем”янович 1923р.н. Вакулко Іван Созонович, Вакулко Іван Григорович 1910 р.н., Борутін Іван Артемович 1920р.н., Боротюк Микола Семенович 1900 р.н. Боротюк Осип Васильович 1923р.н., Боротюк Дем”ян Максимович 1923р.н., Боротюк Іван Федорович 1923 р. н…

Не репресовані члени ОУН-УПА:

с. Немовичі:

Гаюн Семен Лук”янович 1924 р.н. Добровольський стах Іванович 1918р. н,Жук Михайло Кирилович, Жук Тетяна Кирилівна 1928 р.н. Ковпак Ганна Василівна 1927 р.н. Колядко Ольга 1925 р. н,Крат Михайло Титович 1926 р.н. Крат Соломія 1924 р.н. Мельник Ганна Гнатівна 1927 р.н. Наконечна Марія Антонівна 1927 р.н. Свирид Василь, Тарапан Антоніна Карпівна 1925р.н. …

с. Зносичі:

Боротюк Павло Федорович 1921 р.н., Бужинський Володимир Антонович 1920 р.н. Дорошко Іван Петрович 1923р. н, Дорошко Ничипір Йосипович 1920р.н. Мельник Іван Федорович 1910 р.н. Самолюк Олександр, Юрчик Семен Фірсович 1922р.н. Ющик Петро Ничипорович…

Їх доля невідома:

с. Немовичі:

“Свистун”,”Блакитний”,Савчин Анастасія Василівна 1927р.н. Панасюк О, Панасюк С.,Малаш Любов Антонівна, Малаш Іван Антонович, Крат Параскева Харитонівна,…

с. Зносичі:

Волошин Федір, Юрчик Марія Іванівна 1925 р.н. Власюк Микола…Боротюк Михайло Йосипович 1900 р. н…

— Всякоє бульо. Господі: поліцаїв боїшся, партизан боїшся.

У нас колпаковскій отряд ходив і мєдвєдьовський. Той Медвєдьов — із Росії — мацкаль, кацап х…в. Так той, б. дь, хати палив. Там до лєсу якась курва вбила партизанового дєда, от вони за дєда отомстіли. А не розбиралися, б. дь: випили по 150 чистого спирту і давай палити всіх підряд- 4о дворів спалили і 72 невинні душі загубили- згадує 80-річний очевидець Терешко Крат.

29 травня, цього ж таки сорок третього року, сотня Яреми поблизу села Старинки розбила групу радянських диверсантів із 16 бійців.

ХТО Ж ТАКИЙ КУРІННИЙ «ЯРЕМА»

В історії становлення української державності є постаті, відношення до яких суперечливо не однозначне, але без яких зараз неможливо уявити визвольну боротьбу волинян у буремні роки минулої Великої Вітчизняної війни, які для одних залишаються героями, а для інших бандитами, але про яких ми нічого не знаємо, хоча й вони були активними борцями дійсно народної армії, яка внесла славну героїчну сторінку в літопис боротьби за свободу рідного краю. За час німецької окупації українські повстанці провели тисячі боїв з німецькими фашистами. Великі непоправні втрати несла й УПА.

Принагідно згадати, що саме на Волині були сформовані перші повстанські загони, а легендарний Тарас Бульба / Боровець/ перший наказ про початок дій УПА видав в селі Немовичі що біля Сарн 28 червня 1941 року. Коли наприкінці 1941 р. німці спробували розпустити його військо, він повів своїх бійців «у ліси», щоб чинити опір як німцям, так і більшовикам.

У квітні 1942 р. Центральний провід ОУН-Бандери направив на Волинь свого члена Василя Сидора із завданням сформувати там більші збройні загони. На початку жовтня 1942 р. на території Сарненського повіту виникли три перші відділи УПА: «Остапа» — Сергія Качинського і «Довбешки — Коробки» — Івана Перебійняка та “Яреми” — Никона Жука-Семенюка. Вони й стали зачатком майбутньої повстанської армії. Утворені відділи УПА отримали наказ вести боротьбу з німцями лише за необхідних умов. Спочатку їхня діяльність зводилася до нападів на німецькі харчові склади і фільварки, що були під німецьким управлінням та інші продовольчі об’єкти.

18. ВА І/R 58/697 F/ 61 FF.

19. ВА МА ІІ/RH 22/175.

В цій публікації пропоную до вашої уваги розповідь про одного з перших курінних Волині — “Ярему”.

“Ярема”/ “Тиміш”, “Стальний,”Ерема/”-командир відділу, курінний, полковник/- Жук-Семенюк Никон Юхимович 1919 року народження походив з прирайонного сарненського села Немовичі, своїми відчутними наскоками наводив жах не лише на непроханих зайд, а й на місцеве населення. За будь яку непокору або невиконання рознарядки по забезпеченню “Лісових хлопців” харчами, вирубувались цілі сім”ї, від малого до великого.

Ось як згадує той повний жахів час уродженець села Немовичі Наконечний Ф.Й., батько якого воював на фронті в лавах Червоної Армії:

— Добре пам”ятаю, мені вже сповнилось п”ять років; десь серед літа 43-го з села прийшла збентежена мама й сказала, що їй передала Ющикова Любка, що сьогодні вночі будуть “рубати”. Я вже розумів що це означало… Ледь стемніло, мене мама взяла на руки і понесла в город — у квасолиння. Наша хата була сама крайня, отож далі вже не було куди йти… Там протремтіли до ранку… В ту ніч до нас ніхто не прийшов, а от в центрі села тоді вирубали сім”ю за те, що не насушили мішок картоплі /на кшталт сучасних чіпсів/ за рознарядкою хлопців з лісу …

Звісно були й бої з окупантами.

Отож нижче наведена статистика декількох з тисячі боїв відділу “Яреми” на основі хронології подій викладених в книжці Олександра Денищука “Боротьба УПА проти німецьких окупантів” /том1/:

Аналізуючи оперативні зведення щодо партизанських вилазок “Яреми”, приходиш до висновку, що його добре укомплектований січовиками з чотирьох навколишніх з Немовичами сіл відділ, “промишляв” в радіусі 100 км. від рідних місць дислокації…

21–22.04.43р.

Уночі сильні відділи УПА: “Дубового” / командир відділу-Литвинчук Іван, псевда ” Дубовий”,”Давид”"Максим”,”Корній”, уродженець села Бискупичі Руські, тепер село Нехвороща, Володимир-Волинського району Волинської області/, “Яреми”/курінний-Семенюк Никон 1919 року народження, псевда “Ярема”,”Тиміш”,”Стальний”, уродженець села Немовичі Сарненського району Рівненської області/,”Острого” /курінний — Ждан Ярослав, уродженець Міста Чесанів Любачівського повіту, тепер Польща/,”Наливайка”/ сотенний- Левинець, уродженець села Немовичі, старшинська школа “Лісові Чорти” провели наступ на Янову Долину /тепер с. Базальтове Костопільського району Рівненської області/

Німці були тут добре укріплені і за всяку ціну боронили цей важливий для них господарський пункт… Зав”язався жорстокий нічний бій, у якому було знищено 42 німці, в тому числі 2 офіцери, 150 польських поліцаїв… Загалом зі сторони ворога, включаючи поляків, що брали чинну участь в бою поруч з німцями, погинуло 500 осіб/за даними польських джерел- 600 осіб/. Спалено кілька вулиць міста, зірвано два залізничних мости, знищено магазини. Здобуто зброю і одну тону вибухових матеріалів. Зі сторони повстанців 10 вбитих і 3 ранених…

/Тиктор Іван. Історія українського війська/.

Тут і надалі наведені матеріали з Рівненського краєзнавчого музею та “Літопису УПА” /т.27/.

Кітень, 43 року.

У великодній четвер відділи “Яреми” і “Шавули” почали бій з німецько-польським гарнізоном у містечку Янова Долина. Бій тривав декілька годин, але повстанці не взяли центр і відступили.

21.05.43 року.

Відділ “Яреми” напав на німців поблизу села Чудель, які поверталися з грабунку села. Повстанці відбили все награбоване майно. Під час бою було вбито 30 німців і, серед них, німецький офіцер Мельба., троє поранено і спалено автомашину…

/Згідно інформації, яку почув від мешканців с. Чудель колишній Голова місцевого колгоспу Пацьола Вівтор Іл.; — ”тоді трапилась жахлива трагедія: “після такої “успішної” операції Яреми пройшов тиждень і німці знищили Чудель дотла: 200 осіб живцем було спалено у церкві, розстріляно близько 60 осіб і 228 осіб “попали” в Сарненський концтабір. Лише 4 жертвам — табірникам вдалося уникнути смерті… Така ціна тридцяти вбитих німців, 10 корів, кількох свиней, двох возів фуражу що відбили оунівці у німців і назад селянам чомусь не повернули, а розділили між собою… Старожили Чудля твердять, що двох коней курінний Ярема забрав собі…

— О! які то були “Кармелюки”! — нарікають старі чудляни/.

Червень, 43 року.

Вночі між 24–25 червня відділи “Яреми” і “Дороша” напали із засідки на потяг біля станції Немовичі. У результаті операції було ліквідована 150 спеціальних протипартизанських поліцаїв. Добиччю повстанців була велика кількість зброї та амуніції. У цьому бою було поранено декілька стрільців і, серед них “Ярема” і “Дорош”…

“… В передніх вагонах їхало 150 гестапівців карного загону. Вони верталися з погрому польських та волинських сіл, а в останніх вагонах були гармати, танки, амуніція та всякі припаси.

Заспані гестапівці ще не встигли відчинити двері своїх вагонів, щоб довідатися про причину зупинки поїзда, як у передніх двох вагонах пролунали постріли. Сотенний командир Ярема із другом Дорошем стріляли по карателях. Гестапівці пробували тікати через вікна, але влучні постріли не давали ворогам вирватися з пастки. Вранці повстанці зі зброєю та амуніцією повернулися в ліс.

У травні і червні 1943 р. відділи УПА в постійних боях з гітлерівцями контролюють усе Полісся і Волинь, обмежують володіння окупантів лише територіями головних шосейних шляхів та залізничних ліній.

На початку серпня 1943 р. відділ УПА напав на непрошених гостей, які грабували населення Гнідави (Луцький район). У запеклому бою, що почався, повстанці знищили грабіжників, а пограбоване майно було повернено населенню.

В ніч із 19 на 20 серпня відбувся напад повстанців на м. Камінь-Каширський. Після жорстокого бою повстанці перемогли і здобули цінні трофеї: понад 20 тис. набоїв, 5 кулеметів, 4 машини, понад сотню пістолетів, 16 друкованих машинок, 4 радіоприймачі, 11 коней з сідлами, 7 мотоциклів, 1 легкову машину, 15 полонених і багато продуктів. Ворог втратив 100 чоловік убитими.

Довго на “гостей” чекати не довелося. Проти чоти з 44-х повстанців було кинуто роту німецької жандармерії, роту донських козаків і роту поліції із фольксдойчів — всього близько 400 осіб. Необережно наблизившись до повстанських позицій, вони потрапили під шквальний кулеметний вогонь, втративши близько 40 бійців. — пише “Історична правда”

17.07.1943р. Уночі з 16 на 17 липня великі відділи “Яреми”,”Ворона”,”Гамалії” приступили до ліквідації відомого ворожого осередку й центру різних протиукраїнських банд — Степанської Гути, польських шовіністів, які служили німцям, разом із німцями. Внаслідок цієї акції Степанська Гута перестала існувати. Втрати поляків 500 чоловік. У повстанців 18 вбитих і поранених…

Серпень, 43-го.

Відділи УПА-”Яреми”,”Хмари”,”Явора” і чота сотні “Чорноморця” напали на німецький держгосп /штаатсгут/ у селі Милятин Острозького району. Повстанці оточили німців, мадяр, поляків і таджиків/ біля 50 німців, 100 поляків, 200 таджиків/, які приїхали змолотити награбоване збіжжя. У результаті бою ворог втратив біля 50 чоловік. Таджики за домовленістю здалися відразу ж у полон. Загинуло 2 повстанці, вихідці зі Східної України. Повстанці розбили держгосп. Вдалося захопити багато зброї..

Осінь 43-го.

Відділ “Стального” /”Ярема”/ напав на групу німців, які розмістились у селі Зносичі. У результаті бою 3 німці було вбито. Серед повстанців було 2-поранених. Повстанці спалили німецьке авто…

Відділи “Кори” і “Яреми” зав”язали жорстоку битву з німцями в селі Кідри Володимирецького району. Було відбито у ворога 2 танки…

Відділ “Яреми” /сотенний на псевдо “В”юн”,”Потам”- Батаревич Євген Григорович 1900 р.н. уродженець с. Немовичі/ зоорганізував засідку біля села Довге на німців, які йшли грабувати с. Тутовичі. Урезультаті цієї акції німці розбіглися. За жертви невідомо….

Примітка:

За спогадами Ющика Євгенія Петровича останній раз бачила Жука-Семенюка Никона Юхимовича бачила його мама Любка, коли влітку 1944 року гребла сіно на немовицьких Десятинах: до неї на конях прискакали чужі озброєні “Лісові хлопці” і припровадили її у найближчі густі кущі. Там й зустріла “Ярему”, який розпитався про обстановку в селі і відпустив її…

Дещо по інакшому трактує ті події очевидець і їх безпосередній учасник Бакунець Степан Сидорович

(Шмалюк Олександр) 27.08.1925р.н. з села Тинного — на початку лютого 43-го за командою “Дубового” рушили до села Тинне Сарненського р-ну, з якого за два дні пішли до села Богуші Березнівського р-ну. Саме в Богуші до сотні приєднались сотні колишніш поліцаїв з Сарнецького, Володимирецького, Дубровицького та інших районів. Зокрема “Ярема” був в Сарнах комендантом і привів із собою 80 чоловік.

Під час переорганізації в Богушах, УПА було обстріляно зі сторони річки Случ. Нападників було знищено, якими виявились партизанка Мєдвєдєва, які встигли вбити 21 повстанця.

Сотня переходить на хутір Переброди поблизу с. Тинне, в Сарнецькому районі. Сотні вдалося знищити німецьких карателів, які спалили с. Чудель Сарнецькому р-ні. Загинув молодий вояк “Шишка”, від поранення в живіт. “Шишку” поховали в с. Тинне на роздоріжжі, але в часи радянської окупації могилу зруйнували.

З часом біля с. Немовичі, підірвали німецький ешелон, в якому була документація. Між Белятичем і Стрільськом розібрали 7 км залізничної дороги. В Антонівці обстріляли німецький ешелон, і запаслись зброєю.

В с. Малий Желудськ, на відділ напали німці, щоб помститися.

На той момент, ще з Богушів сотню очолював “Ярема”, на ім’я Нікон з 1918 р.н., що був родом з с. Немовичів, що був до цього комендантом Сарненської поліції.

Особливу увагу Бакунець приділив малодослідженому бою з військами НКВС 1944р біля річки “Бобер” на території тодішнього Рокитнівського р-ну Рівненської обл., (зараз Березнівський р-н) поруч зі спаленим німцями в травні 1943р., селом Рудня-Бобровська. Де зі сторони УПА брало участь близько 1000 бійців, а НКВС їх оточувало силами понад дві тисячі солдатів. Бій продовжувався близько 8 годин. Зі сторони УПА загинуло 9 чоловік, а зі сторони НКВС втрати нараховували сотні загиблих В результаті бою, НКВС відступило, а “Ярема” відвів курінь УПА в інше місце, і розділив на сотні. Зі слів ветерана, бій відбувся в суботу на передодні Великодня в 1944р. Згідно Пасхалії, в тому році Пасха була 16 квітня, то значить бій мав бути 15-го. Але ветеран говорить про 23–25 квітня. Краєзнавець з м. Березне Пастушок Володимир, має відомості про великий бій в тому районі 26 квітня 1944р.

УПА розташовувалось в покинутих трьох бліндажах Мєдвєдєва, за 4–5 км від річки Бобер. На даний час точного часу і місця бою не встановлено. Ведеться пошукова робота. Про бій в своїх спогадах згадують також повстанці, що вирвались з оточення під Гурбами і приєднались до куреня “Яреми” дещо пізніше у травні 1944р.

Мені пощастило розшукати згадку про “Ярему” /”Стального”/ встенограмі обласної наради секретарів райкомів партії, голів райвиконкомів, начальників НКВС і НКДБ при Рівненському обкомі КП /б/У, з участю першого секретаря ЦК КП/б/ М.С. Хрущова від 14 січня 1945 року.

На цій нараді секретар Сарненського РК КП/б/У Стабровскій А.С. доповідав;

— … С октября месяца ОУНовские банды увеличились. Сейчас орудует в Тынное группа Пащенко/Івана Гричана/, имеет 100 человек. В Екатериновек была боевка. Имеются большие силы банды Яремы до 400–500 человек, его местопребывания- округа села Немовичи, в Рокитно заходит под кличкой Стальной.

Начальник Сарненського р/о НКВД Карпенко К.М. доповнює:

— Что сказать по Клесовскому, Рокитновскому району, там войска ходили безрезультатно. Войска опаздывают с оперециями. Пошли войска за бандой Яремы в Рокитно и банд не нашли, возвращались и сами в засаду попали. Это было в конце ноября месяца.

Серебрянський И.К.- начальник РО НКВД:

— Банда Стального- самая опасная, постоянно в нашем районне не дислоцирует, а переходит в Рокитно, в Рафаловку…. Когда я приехал в район, то вижу — Ярема или Стальной — это опасная сволочь. Он больше всех бывает в Рокитновском районе и Клесовском. По показаниях пленных в банде 340 человек…”

А у стенограмі обласної наради секретарів обкомів КП/б/У, начальників НКВС і НКДБ при Рівненському обкомі КП/б/У з участю першого секретаря ЦК КП/б/У М.С. Хрущова від 17 лютого 1945 р. Стабровскій-секретар Сарненського райкому партії констатує: ” Банда “Стального” редко появляется, на половину уменьшилась. Воинские части действуют активно. Получили сведения о местонахождении банды Коры и Стального и стали проволить операцию, но операция прошла неудачно, банда ушла в Клесовский район, потом перескочила в Рокитновский район…

Карпенко доповнив:- “… Я коснусь некоторых фактов, которые Стабровский не отметил… Естественно нам нужна помощь, особенно по Сарненскому районну, помощь войск, при чем это не постоянные войска а необходимы войска в отношении банды “Стального”. Банда действует, как правило на стыке районнов, отдаленных селах, как например в селе Тынном-25 километров, они знают, что мы редко там бываем. “Стальной” свил там свое гнездо, но считаю, что у нас достаточно сил в 3–4 районнах, чтобы этого “Стального” разбить”…

У примітках до стенограми в пункті 28 наведено пояснення:“Семенюк Никон Юхимович — /1919-1945/, /”Ярема”, “Стальний”, “Тиміш”/ — уродженець с. Немовичі Сарненського району, командир куреня УПА ім. Є. Коновальця, згодом командир загону “Дорош”. Страчений Службою Безпеки ОУН в 1945 році.”

Причину страти Никона розкрито в епізоді, наведеному у публікації Валерія Єфименко “Внутрішньоорганізаційна боротьба в середовищі Українських націоналістів”:

— Керівник одного з районних проводів ОУН/б/ “Стальний” він же “Ярема” дізнавшись, що командир відділу УПА Пащенко /Іван Гричан/ був ліквідований СБ як ворожий агент, сказав: “Люди, що ви собі думаєте? У нас такий стан, що якщо на мене покажуть пальцем, як на агента НКДБ, то і мене взяли б на “станок”/ пристрій для здійснення тортур/. До речі, він був недалекий від істини- есбісти Центрального проводу ОУН/б/ вже вели розробку “Стального” як можливого агента НКДБ.”

Звів наклеп на Семенюка якийсь “Павло — Микола”.

— 23 вересня 1945 року в Котовському лісі я знаходився, як підслідний СБ по підозрі у зв”язках з органами НКДБ. Слідство вів комендант СБ при командуючому УПА “Дядя” він “Кость”, мене бив і вимагав, щоб я зізнався в співробітництві з органами НКДБ. Я не витримав тортур і зізнався, що являюсь агентом Тернопільської НКДБ з 1939 року, назвав всіх агентів, в тому числі і “Стального”, одного з командирів з”єднань УПА, що діяв на Поліссі”.

Але повернімося у криваві дні 1944 року… Згідно даних “Українського Археологічного Щорічника” Випуск 8–9, том 11/12 — у серпні 1944 р. в загін “Дорош” під командуванням “Стального” входили наступні відділи:

1.ім. Тятиви- командир “Пащенко” він же “Хмельниченко”, 2.ім. Коробки- командир “Моряк”, 3. ім. Буйного- командир “Велес” він же “Павленко”. Чисельний склад: 266 стрільців. Район дії:- Сарненський, Клесівський, Рокитнівський райони Рівненської області й Північна частина Житомирської області. А звіт шефу штабу 35 ч.44 за вересень 1945-го засвідчує, що у вересні цього року у командира “Стального” з кіннотою було 27 чоловік — рейдуюча група по терені заходу і сходу…

Загинув “Стальний”, очевидно наприкінці 1945 року, бо у структурі і керівному складі УПА на ПЗУЗ у першій половині 1946 р. функції командира УПА-«Північ» виконували П. Олійник — «Сергій»* і, мабуть, І. Литвинчук — «Максим Дубовий», а посади ШВШ і пвх., певно, лишалися вакантними. «Максим Дубовий» керував і найбільшим формуванням УПА-«Північ» — з’єднанням груп ім. Хмельницького, яке діяло у ПЗК «Москва». До складу ЗГ входили невеликі підвідділи і ВОПи Івана Дем’янчука — «Дніпровича», Івана Кисіля — «Ігоря», Тихона Зінчука — «Ромба» («Кубіка»), Олекси Фінчука — «Ольхи», Олексія Мельника — «Чорноморця» та ін., — загальною чисельністю до 200 осіб. Як бачимо ні “Ярема”, ні “Стальний” в цю пору вже не прослідковується…

Тепер добре відомо, що відразу ж після вигнання німецько-фашистських загарбників з Волині та в перші повоєнні роки тут розігралася драма, яку з цілковитою упевненістю можна назвати громадянською війною. Про це досить визначено писав відомий радянський публіцист Юрій Мельничук: “Націоналізм нацьковував брата на брата, руйнував людяність, дружбу, кохання. Націоналізм творив на нашій землі пекельні злочини… Націоналізм підступно калічив людські душі і звивася, неначе гадина”.[12]

Основну частину терористично-диверсійних дій бандерівці у повоєнні роки спрямовували не лише проти “енкаведистів”, а й проти місцевого сільського населення, використовуючи лісові масиви та віддалені від великих населених пунктів місцевості для свого захисту. Використовуючи тактику швидких наскоків (яку самі називають “партизанською”), “лісові хлопці” грабували і спалювали приміщення сільських Рад, шкіл, клубів, бібліотек, хат-читалень, магазинів, будинки активістів радянської влади, а то й цілі села…

Згідно фронтових оперативних даних за лютий 1944р:

Первые дни освобождения Ровенщины от оккупантов обозначены следующими акциями УПА:

5.02.44 — банда УПА напала на разъезд Стешельск. Убит сержант железнодорожной бригады Красной Армии, уведены бандитами 9 девушек военнослужащих Красной Армии;

8.02.44 — в населенном пункте Цейцевичи бандиты совершили нападение на 2-х работников НКВД;

15.02.44 — в селе Селище банда бульбовцев совершила налет на работников Клесовского района. Убито 9 и ранено 2 человека из местных советских и партийных работников;

21.02.44 — банда напала на узкоколейную железную дорогу под Ракитно. Разобрано до 40 м пути, уведено несколько рабочих, осуществлено крушение поезда, груженого дровами;

27.02.44 — банда УПА численностью до 100 человек, одетых в красноармейскую форму, напала на село Лохча Сарненского района. Бандитами убит председатель сельсовета, вырезано 4 семьи советского и партийного актива;

27.02.44 — в районе населенного пункта Степань бандитами убито 12 военнослужащих Красной Армии;

29.02.44 — сотня УПА возле села Милятин Гощанского района из засады совершила бандитское нападение на эскорт штабных автомашин. Тяжело ранен командующий Первым Украинским фронтом генерал армии Н.Ф.Ватутин [1].

Виконуючи оперативні інструкції командування, підрозділи УПА намагалися не вступати в бої з ЧА. Однак частини ЧА та ВВ НКВД, поінформовані про антибільшовицький визвольний рух, одhазу ж узялися до його ліквідації. За радянською звітністю, одні з перших більших боїв між УПА і ЧА відбулися на Сарненщині 12 і 18 січня 1944 р. Тоді підрозділи загонів «Лайдаки» і «Яреми», зазнавши невеликих втрат, відступили. Проте за повстанською звітністю, 18 січня 1944 р. сотня з загону «Яреми» під командуванням Василя Борозенка — «Ворона» мала в броненському лісі на Сарненщині переможний бій з радянським військовим підрозділом.

А тепер щодо звинувачення Бульби бандерівців у співпраці з німцями. На жаль, воно також знаходить підтвердження реальними фактами, хоч грішними у цьому були не лише вони, а й увесь націоналістичних рух Західної України. Пізніше різні гілки ОУН-УПА будуть звинувачувати одна одну у співпраці з гестапо і в тому, що в Україну вони увійшли на початку війни Німеччини з Радянським Союзом в німецьких обозах. Значною мірою це відповідає дійсності, адже від самого зародження ОУН користувалася підтримкою відповідних розвідувальних служб вермахту. Значна частина старшинської верхівки майбутньої УПА пройшла вишкіл у 1939–1940 рр. в німецьких військових таборах і навіть отримала відповідні чини німецької армії…

Фактично спочатку німці підтримали і Поліську січ Бульби, яка розгорнула діяльність на Волині цілком легально, без жодного спротиву нових господарів краю. Більше того, Бульба сподівався, що йому і далі «вдасться вдержати в українських руках певну можливість громадської та військової діяльності під німецькою окупацією». Отже, сподівався на порозуміння і співпрацю з німцями. Ілюзії ці скінчилися, як тільки на Волині було налагоджено цивільне німецьке правління, місця в якому ні Бульбі, ні його Січі не було. Довелося переходити на підпільне становище, йти в ліси і мати відтепер німців не за союзників, а за ворогів. Подекуди вести з ними боротьбу, масштаби якої, втім, були надто скромними, щоб серйозно зашкодити окупаційній владі.

Одночасно, під перевірку потрапили члени ОУН(б), вояки УПА та цивільні особи-симпатики, які активно контактували з “лісом”.

“Чистки” не припинялися кілька років. Наймасовіша, за словами дослідників, кампанія репресій мала місце на Волині, в УПА-”Північ”, якою керував Дмитро Клячківський — “Клим Савур”.

Шпигуноманія геть знекровила підпілля. Загальні масштаби втрат від внутрішнього терору наразі невідомі, але лише в січні-жовтні 1945 р. і лише на Волині Микола Козак, керівник тамтешньої СБ “Смок” (інші псевдо — “Кучма”, “Вівчар”), ліквідував 889 осіб з 938, які потрапили під перевірку. Зокрема, й півсотні функціонерів ОУН. В деяких районах сто відсотків підозрюваних і були покарані на горло.

Тільки під страхом смерті ОУН ледь вдавалося поповнювати свої лави.

Савчина Поліна Василівна /Ковпак/- уродженка с. Немовичі, що біля Сарн розповідала своєму сину Олексію, як старша її сестра Ганна опинилася у курінного Яреми за розвідницю і зв”язкову:

— Та осінь, першого року після війни, була з проливними дощами, від чого ночі були темні,темні….

Вдосвіта наремно, мабуть прикладами, постукали у двері. Батько з нами не ночував, бо десь ховався, щоб не забрали в ліс, отож ми спали з мамою. Нас було семеро: Іван, Ганна, Параска, я, Маня, Антон, Василь і маленька Любка. Від стуку всі вмить схопилися, бо добре знали, що в такий час і в таку погоду з добром не приходять. Ми так полякалися, аж дух перехватило, а мова десь поділась.

До хати зайшло четверо. Попросили щось від живота для молодого хлопця, бо знали, де є малі діти, там є якийсь лік від шлунку-ромашка, полинь, а може й горілка, чи ще щось.

Хлопці були не з нашого села. Але мабуть їх хтось до нас направив, ми ж не жили десь на краю, а в самому центрі.

Мама дала їм повечеряти і випити самогонки, яку держали для компресу, коли хворі…

“Гості” повечеряли, але з хати нейшли. Сказали мамі, для того щоб ви нас не “продали”, ми беремо з собою вашу найстаршу дочку. Не бійтеся ми з нею нічого поганого не вчинимо. Вона буде у нас зв”язковою, а якщо не відпустите, то самі знаєте що зробимо з вашими гарними дівчатами, а хлопців порубаємо на “свіжину”…

Ганна одягнулася і пішла з ними… Десь півроку була в Тинному. Повернулась, коли захворіла тифом, а від неї всіх нас “покосило” на ту страшну хворобу. Але це й нас врятувало, бо коли “руські” прийшли “вивозити” в Сибір, то сказали, що і так повмирають всі, а ми “взяли” та й всі до одного вижили…”

Після проходження фронту основним засобом боротьби більшовиків з національним визвольним рухом стала мобілізація поліщуків у Червону Армію. Секретар Рівненського обкому КП/б/У В. Бегма запропонував М. Хрущову “Здійснити поголовну мобілізацію в області чоловіків від 17 до 50 років й відправити подалі в тил східних областей, де їх розсортувати; частину до Армії, а частину — в робочі батальйони.

В другій половині 1945 року спільними зусиллями НКВС, НКДБ, з”єднань РА, військової контррозвідки і винищувальних батальйонів було встановлено тотальний контроль над кожним населеним пунктом Рівненщини.

Черговий етап вже повоєнного протистояння повстанців і радянської влади був пов”язаний з виборами до Верховної Ради СРСР в лютому 1946 року. В усіх селах західних областей України розквартирували постійні військові гарнізони НКВС. На кожне село припадало понад 25 бійців, в районних центрах було створено оперативні відділи силою 100–200 чоловік. Ці оперативні гарнізони заїжджали в села, забирали найкращі будинки, виганяючи безцеремонно мешканців. Навколо зайнятих будинків силами місцевого населення будували бункери і стрілецькі рови з кулеметними гніздами. Конкретним завданням гарнізонів було; використати важкий для партизанки /повстанців/ зимовий час, щоб завдати нищівного удару по прихильниках серед місцевого населення, а також забезпечити перемогу блоку комуністів і безпартійних у призначених на 10 лютого 1946 року виборах.

Ця зимова блокада — це суцільна безкінечна облава з величезними масовими арештами, знущаннями та масовими розстрілами. День і ніч у приміщеннях гарнізонів проводились допити заарештованих і затриманих з обов”язковими середньовічними тортурами. На допити викликали навіть дітей віком 8-12 років. Особливо страждали жінки. Кожну зустрічну жінку, безпросипно п”яний і часто венерично хворий енкаведист, вважав за свою здобич. Для ґвалтування гарнізонники навмисне арештовували молодих дівчат, ночами вдиралися до хат, ловили жінок в полі і на вулицях. Часто гвалтували малолітніх дівчаток на очах матерів, після чого їх мордували до смерті. ” У Костополі одного дня енкаведисити арештували відразу 50 молодих жінок з дівчатами і розділили між всіма гарнізонниками- повідомляється в Літопису УПА.

Ось утакій обстановці, під страхом вивезення до Сибіру неугодних Радянській владі У жовтні 1947 року у селі було створено колгосп ” Радянська Україна”. В цей же час під страшенним тиском у с. Зносичі тільки одного дня в колгосп вступило 56 дворів, наступного дня надійшло ще 30 заяв. “Чим їхати у “висилку” до якогось там Сибіру, краще піти вдома у колгосп”-розраджували себе селяни.

Головами колгоспу “Радянська Україна” були: Пацьола М.С., Лейсмар В., Добровольський М. Арс., Жакун П.І.,Гула В, Гнатюк Б.М., Кичан П.О., Мичка А.М.

А сільськими Головами а відтинку з 1939 року по теперішній час були:

У роки війни: 1939–1950 роки.

Ткач К. А. 1939–1940 р.р.

Васильчик М.В. 1941р. — початок 1942 року.

Савчин О.С. 1942–1945 р.р. / з приходом німців/.

Свирид С.М. 1945–1947 роки.

Колядко Ф.Ф. 1947–1951 р.р.

…. \\ …..?? \\??

Післявоєнний період — по наш час:

… Соломчук І., Гордієнко М., Пасічник М.- 2 каденції, Онищук В- 2 каденції і 31 жовтня 2010 р. обраний втретє…

РІЗНЕ ТЕРЕВЕНЯТЬ ЗАРАЗ ПРО ТОЙ КОЛГОСПНИЙ СПОСІБ ГОСПОДАРЮВАНЯ

Трактор "Універсал" працював на полях колгоспу "Радянська Україна" до 1960 років.

Часто спливають розповіді про «колгоспне рабство безпаспортних селян» при радянській владі. М”ягко кажучи, це далеко від правди. Розповіді про «кріпацтво», «рабство» і т. п. чомусь життєвими реаліями не підтверджуються. А навпаки реалії мого власного сільського досвіду абсолютно заперечують такі просторікування. Здається, що про “колгоспне рабство” розповідають не колгоспники, а “борці” за права селян, які самі родом з міста…

У реальності десятки мільйонів безпаспортних селян переселялися в міста. Байки ж про те, що більшовики намагалися селян прикріпити до землі, але винахідливі селяни знаходили лазівки в «кріпосницькому праві», мабуть вже пора залишити для недоумкуватих. Адже десятки мільйонів переселялися в міста. Це результат цілеспрямованої політики, а не короткозорість влади, яка ніби-то проморгала дірки в законодавстві,

Знатне весілля

Прийшовши до влади, більшовики паспорти скасували. Повна свобода: живи як хочеш і де хочеш. Правда, міста при цьому швидко наповнилися злочинним, непрацюючим і просто асоціальним елементом. Управляти міським господарством, коли в місті невідомо, скільки народу живе, теж не зовсім легко. А злочинність була — ого-го! Тому було прийнято рішення розібратися і навести порядок.

Міське населення в силу своєї нечисленності фізично було не здатне задовольнити потреби створюваної промисловості в робочих руках. Отож, ніякої альтернативи селянам, як джерелу робочих рук, не було.

Здавалося б, лиходіям-більшовикам, які бажають закріпачити селян і проводити перетік робочої сили з одного сектора народного господарства в інший під пильним наглядом, мало сенс спочатку ввести паспортну систему, прив’язати селян до землі, а вже потім строго під контролем влаштовувати міграцію. У реальності ж було зовсім не так: колективізація та індустріалізація почалися без жодних паспортних систем. У першу п’ятирічку ніяких паспортів не було.

На індустріальні гіганти попливли селяни, такий потік не був заборонений ні на початку, ні навіть у 1940 році, коли заборонили самовільний вихід і перехід. Брати ж нових робітників на заводи і будови не заборонялося ніколи. Наприклад, вчорашній випускник школи сам вибирав: куди йому піти, а заводу, відповідно, який був їм обраний, ніхто не забороняв самостійно взяти нового працівника. Важливий момент: підприємство саме вирішувало — як йому набирати людей.

Ще більш важливий момент: починаючи з другої п’ятирічки, якраз коли стала діяти паспортна система, активність оргнабору знизилася. Все більше людей (в масі своїй — ті самі безпаспортні селяни) почали влаштовуватися на роботу «своїм ходом»: прийшов на завод / фабрику, поступив на роботу.

Отже, які були підсумки першої п’ятирічки? Мільйони селян пішли в промисловість. Були потрібні ще мільйони. Індустріалізація тривала. Хоча спостерігалися і суто негативні явища: міста прямо-таки кишіли злочинцями і просто сумнівними особистостями. Крім того, що розцвів кримінал, так ще в повний зріст встали проблеми управління міським господарством.

Для постійного проживання (а не просто перебування) в місті стало обов’язковим мати паспорт. Ще раз: паспорт — не привілей, але обов’язок городянина. Підстави для отримання паспорта: мати роботу, житло, навчатися в місті. Ну, ще утриманці були. Проведена паспортизація різко оздоровила міста: непрацюючі елементи, злочинці та інша шушера (професійні жебраки, особи без певних занять, цигани і т. п.) або покинули міста самі, або були виселені. У селі ж паспортизація- не потрібна: всі все про всіх і так знають. А основним документом колгоспника були книжка колгоспника і метрики /свідоцтво про народження/. І велика брехня, що колгоспники були прикуті до села відсутністю паспортів.

Варто знати, що селяни з документами постійно прибували в міста за своїми потребами: щось продати, щось купити, провідати рідню і т. п. Поїздка в місто — не екстраординарна подія, але рутина. Селяни постійно їздили в міста і, відповідно, постійно отримували довідки у себе в селі. До речі кажучи, взимку, коли в селі робити особливо нічого, багато «прикутих до землі» безпаспортних селяни їхали на заробітки в міста на всю зиму і для того, щоб стати городянином, паспорт був не потрібний. Влаштуйся на роботу, ходи на навчання — і живи на законних підставах. Важливий момент: паспорт для влаштування на роботу або вступу на навчання був необов’язковий. З міських, зрозуміло, питали паспорта, з сільських — інші документи. Досить було довідки.

Форм довідок було дві: від колгоспу і від сільради. Це різне. Колгосп — це, фактично, кооператив. Де правління обирається самими селянами. Обирається, зрозуміло? Колгосп за своєю суттю — фірма, підприємство — не державне, немає. А сільрада — орган Радянської влади. Довідки видавалися і там, і там.

Так от, з документами селянин приїжджав в місто і влаштовувався на роботу. Промисловості були потрібні робочі руки, брали селян охоче. Влаштувавшись на роботу і отримавши гуртожиток (або поселившись у міської рідні, якщо була можливість), вчорашній селянин ставав городянином і отримував паспорт з пропискою. Важливий момент: міграція лімітувався не нібито «утриманням селян на селі», а можливістю міст з прийому нових мешканців. Працюєш, вчишся, є де жити — ласкаво просимо. Плодити непрацюючий елемент влада не збиралася.

Окремо варто згадати і про навчання. Дехто твердить, що і тут паскудні більшовики ставили палиці в колеса колгоспникам. Коментувати подібну маячню важко, але можна і потрібно. Селяни були, якщо хто пам’ятає, одним з двох привілейованих класів. Разом з робітниками. Радянська влада, треба віддати їй належне, реально багато робила для того, щоб підтягнути культурний і освітній рівень відсталих верств населення.

Вже сама по собі походження було бонусом в силу «класової близькості» селян і Радянської влади. Більше того: існувала цілком офіційна система пільг для вступників до навчальних закладів. Не тільки для селян. Для робітничої молоді, спрямованих від підприємств, сиріт, демобілізованих з армії і т. д. І таких були мільйони. В основному вчорашні селяни без проблем йшли в училища, технікуми, меди, педи тощо…

Той час, не сьогоднішні порядки. Зараз, наприклад, без паспорта навіть на паровоз квиток не купиш. Тоді для поїздки паспорт був не потрібен.

Паспортна система і інститут прописки обмежували всіх громадян СРСР. Всіх. Свободи проживати, де заманеться, лише на підставі власного бажання — не було ні в кого. Людина з паспортом після прибуття в інше місто була точно так само зобов’язана зареєструватися протягом доби, як і людина без паспорта. Точно так само не мала права перебувати в іншому місті без підстав більше 30 діб. Закон був законом для всіх.

А ЯКЕ ЖИТТЯ БУЛО ТОДІ!?

Звісно, й пам" ятаю довжелезні черги в магазинах.

Мені вже далеко за п”ятьдесят. Звісно я був піонером і комсомольцем. І тоді, колись здавалося, що наше радянське життя — це дні, розписані на вічність вперед, і жодна сила в світі не в змозі порушити мірно цокаючий відлік «соціалістичного» часу. Ми тодішні діти творили історію теперішнього життя і з ностальгією згадуємо те, що так добре починалося.

Така старомодна тепер абревіатура СРСР — назавжди частина нашого життя, велика, менша або майже непомітна. Напевно, сама неймовірна. Про неї ми толком нічого не пам’ятаємо, не знаємо або робимо вигляд, що це було не з нами. Нам, тодішнім дітям шкода часу, витраченого на уроки політінформації, аскетичні радянські розваги і барабанно-піонерську муштру. Але чим далі від нас у часі ця країна, тим цікавіші спогади.

Ми тоді,незважаючи на зовні аскетичний вигляд радянських школярів, все ж примудрялися відрізнятися один від одного. По-перше, можна було «забити» на прискіпливих завучів і класних, і носити квітчасті сорочки замість білих. По-друге, не було ніяких «взуттєвих» обмежень, і всі намагалися прийти 1 вересня в нових гостроносих туфлях на високо підбитих підборах, щоб хоч у чомусь почати рік «по-новому». Дівчата могли трохи вкорочувати спідниці і хизуватися у фартухах поліпшених фасонів.

На руці у «модного пацана» блищали японські електронні годинники, будильник яких програвав з десяток мелодій. Ще в середині 80-х за такий годинник в СРСР могли побити і навіть вбити. Пару років тому вони були майже у всіх, хоча коштували дуже недешево. У середині 90-х вони все ще були у продажу і, нарешті, з’ясувалася їх справжня ціна — 2 грн. Дитяче життя в СРСР була затьмарена не тільки школою, але і необхідністю час від часу бігати в магазин за продуктами. Цей процес був максимально ускладнений цілою купою неприємних обставин: продавці — хами, потрібні продукти на полицях не залежувалися. Замість грошей на покупки часто здавали порожні пляшки, або курячі яйця; бутилка коштувала 12 копійок, а яйце — 3 коп.

Зате з тим, що стосувалося солодощів, ніколи не було проблем, тому що і солодощів толком не було. Найбажанішим напоєм завжди було «дитяче шампанське» — ситро. Хочеш, пий з пляшки, хочеш — з автомата з газованою водою (3 коп. Вода з сиропом, 1 коп. — Без сиропу) або біля лотка, де продавали «воду з подвійним сиропом». Особливою популярністю користувався знаменитий «Байкал» — смачна газована темного кольору, створена в СРСР у відповідь на американські «Колу» і «Пепсі». Знаменитий хлібний квас з бочок був напрочуд смачним, якщо його не встигли розбавити водою. З інших головних задоволень — морозиво. Лоточники продавали фруктове — дешевше, крем-брюле і пломбір — дорожче. У «Кафе-морозиво» можна було пригоститися таким же пломбіром, але «гламурненько» — у скляних або металевих вазочках, з додаванням шоколаду, сиропу і тертого горіха з залишками шкаралупи, що загрожувала зламати зуби. Коштувало це дорожче. Але найсмачнішим було морозиво в Сарнах — там його продавали на вагу і розвозили у спеціальних металевих бочках. Смачніше цього морозива не було нічого на світі…

Не все так погано було при Радянському Союзі, як прийнято говорити в наш час, але все ж таки найбільшим лихом для нашого Поліського краю, краю дрімучих лісів, боліт та непрохідних мочарів, прозорих ставів та чистих озер стали науково не обґрунтовані меліорації, осушення боліт, що відігравали важливу роль регуляторів річкового стоку на значних територіях. Інтенсивне осушування на розпочалося з 1966 р. Спочатку за рахунок знищених боліт площа сільгоспугідь збільшилася. Та вже до 1992 р. позитивний економічний ефект змінився на негативний — у тяжкому стані опинилися не тільки території осушених боліт, а й сільгоспугіддя в цілому. Рівень ґрунтових вод понизився в середньому на 1,8–1,0 м. Близько 50 % малих річок стали жертвами необоротних змін режиму стоку, в багатьох річках істотно зменшилася кількість риби та інших гідробіонтів.

Порушились умови відтворення представників дикої флори та фауни, різко зменшилися площі боліт, багатство болотних видів рослин і тварин, триває винищення лісів.

Ще більш жахливого за своїми наслідками удару людям та екосистемам Полісся завдала

ЧОРНОБИЛЬСЬКА КАТАСТРОФА

Неможливо уявити, що тоді, 26 квітня 1986-го, в одну мить люди втратили свій дім, свою роботу, друзів, оточення, звичні турбот — все те чим жили і чому раділи, свій рідний куточок, свою лавичку біля воріт. Уявити це ніяк. Тільки переживши можна зрозуміти.

Скільки написано книг, скільки складено віршів, билин, казок про батьківську хату- не розказати. У кожного з нас рідна домівка викликає найсвітліші спогади, вона дорога і близька всім: і старенькою лавичкою під вікнами, хазяйські доглянутому палісаднику і звичним скрипом хвіртки і оксамитовим споришем у дворі, і ластівчиним гніздом під стріхою і пробудження з першим кукуріканням півнів на плоті… Невимовний біль і тяжка скорбота проймала душі й серце людей, котрі після аварії вимушені були покидати домівки- квітуче поліське село…

Якраз почало село підніматись з «колін». Появились добротні цегляні будинки зі скляними верандами щорік виростали мов гриби після теплого щедрого дощу, подовжували й оновлювали село. Поміж них-біленькі традиційні хатки з блакитними віконницями потопали у гущавині садків. Бляшані та шиферні покрівлі давним-давно витіснили солом”яні.

І раптом біда і горе прийшли в цей затишний споконвіку мирний край. Наслідки аварії з Чорнобиля, наче страшна смертельна пошесть, докотилась і до нашого села… Радіо, телебачення, преса тоді часто сповіщали: евакуація пройшла організовано. Це було одна з найперших і найточніших звісток про ті сумні події…

А ЩО Ж ЛЮДИ В СЕЛІ…

Закінчувався квітень 1986 року, самий мінливий і нестабільний місяць року- на Закарпатті його називають “дурним апрелем.”

В ту пору я гостював в селі, і ми, тоді ще величенькою сім»єю, садили картоплю…

Встали ранесенько, бо орачів обмаль-до обіду необхідно засадити картоплею ділянку площею з гектар. Здивувало, що ранок якийсь незвичайний, не такий, не по весінньому задушливий, з якимось незрозумілим маревом з боку Києва.

До обіду саджали картоплю. Діти були біля нас. А після такої тяжкої роботи помились в річечці, що протікає в сотні метрів від обійстя.

Прийшов Першотравень. Відсвяткували його на маївці. Хто гуляв. а хто займався городом, не знаючи, який страшний, невидимий ворог панував вже над ними.

4-го травня всі поїзди, що поверталися з Києва на Закарпаття перевірялись на вміст радіації /це ми зараз знаємо, а тоді…/. Тільки-но ми з донькою зійшли з поїзда, як до нас підійшли двоє незнайомих людей і без пояснень відвезли в місцеву лікарню на обслідування. Нічого не пояснювали, але мене тоді дуже здивувало, що на приладі, яким щось міряли, стрілка зашкалювала, а прилад весь час пищав. В лікарні сказали, що все нормально, а от одяг необхідно спалити. Більш-менш здогадався, чого ж то нас з донькою забрали прямо з поїзда в лікарню, коли подивився Новини — на Чорнобильській АЕС сталася аварія.

Наступного року село здивувало мене асфальтованими вулицями і наявністю дозиметрів “Прип”ять” в кожній хаті. Поїхали з братом Василем подивитись на наслідки радіації в лісі, на усіх в”їздах до якого були встановлені попередження “Заборонено”.

Не передати словами мого здивування від побаченого — ожина була у два рази більша від звичайної, ягоди /чорниці/, мов сливи, а папороть сягнула під два метри. На лісовій доріжці натрапили на вбитого вужа, трішечки тоншого від пожежного шланга. Багато дерев, особливо листяних, були неприродньо скривлені. Зовсім не було чути співу пташок…

А що ж люди в селі? Ніхто із селян не звертав належної уваги на небезпеку, адже її не видно, а українці не повірять, поки не пощупають. За радянського часу в селі давали сяку-таку допомогу продуктовими пайками та платили “гробові”. При черговому приїзді в село спостерігав таку кумедну сцену; діти поверталися зі школи, котили ногами кавуни, як футбольні м”ячі, бо руки були зайняті мішечками з лимонами, апельсинами й іншою всячиною.

Зараз, через 25-років після Чорної біди, переважної більшості тих Поліщуків, які хотіли “пощупати”, цю біду, давно немає в живих. І що найстрашніше — біда косить молодих, чим до корення нищить і без того мало-чисельний поліський генофонд.

СУЧАСНІ СІЛЬСЬКІ РЕАЛІЇ

Подейкують, що станнім часом у районних центрах суттєво дорожчають квартири, тоді як в обласних центрах ціни на квадратні житлові метри поволі сунуться вниз. Пояснюється ця “сільська тенденція” доволі просто: до містечок утікають із навколишніх сіл, де життя зробилося нестерпним.

Давно відомо, щоб стерти національну самосвідомість, треба знищити село. Адже саме село посідає значуще місце і в свідомості українців і в історії української держави. Переважна більшість наших співвітчизників, в другому чи третьому коліні сільські вихідці. Село завжди було головною цитаделлю нашої національності самобутності, головним бастіоном захисту української мови, воно й досі береже народні звичаї і традиції.

Останнім часом у районних центрах суттєво дорожчають квартири, тоді як в обласних центрах ціни на квадратні житлові метри поволі сунуться вниз. Пояснюється ця “сільська тенденція” доволі просто: до містечок утікають із навколишніх сіл, де життя зробилося нестерпним.

Спостерігаючи за публікаціями в українських ЗМІ поневолі переконуєшся: після намірів переписати історію на втіху північному сусідові та після спроби ухвалення закону про мови взялася й за це.

Уже зараз з настанням тепла, чимало селян покидає свої домівки, виїжджаючи на заробітки до столиці, а то й в Росію. Відсутність роботи вдома змушує людей перебиратись до міст. Труднощі зі збутом їхньої продукції та стрімке зростання її собівартості, скоріше всього значно активізують цей процес розвалу села.

Крім цього, реформа охорони здоров”я доводить селян до панічного стану. У невеликих селах лікарні вже не буде. Вчасно доставляти селянина до окружної лікарні повинна буде служба “швидкої допомоги”. Яка це “швидка” служба селяни не раз переконались на своєму гіркому досвіді.Селян прирікають добиратись до лікарень самотужки — до 100 км. в обидва боки. Напевно влада розраховує на поновлення інституту місцевих знахарів-універсалів.

І нарешті, піком цинізму стала ініціатива реєструвати дітей, тільки народжених в пологових будинках. Прослідкуйте логіку дій влади-лікарні нема, відповідно і пологовий будинок відсутній… Отже невдовзі нас чекають діти “без роду і племені”-без жодних документів, а це значить їх не враховуватимуть під час переписів, не братимуть до садиків та шкіл. Офіційно вони не будуть існувати. Ось така вимальовується картина, із сюжетом західних фантастичних трилерів, яка дуже скоро мабуть стане сумною реальністю…

Не оминула ця біда і наше село. Вартує зайти у сільський «генделик» і обов» язково слово за словом, і… зав" яжеться розмова про сучасне сільське життя- буття: заробітчанство.

40-річний Віктор працював в районному центрі Сарнах на консервному заводі.Чоловік, дещо тверезіший за товариша по чарці, розповідає: — "У жовтні завод закрився. Зараз стоїмо на біржі. Мені кожен місяць видають півтищі гривень. Правда, платню часто затримують. П" ю на товаришеві гроші. І Валєра — иває на сусіду, — теж без роботи. Він із заробітків приїхав місяць тому, пристав до старшої жінки. Вона з грошима і величезною хатою. Так її чоловік тоже пару днів тому повернувся із Польші, із заробітків. І викинув Валєру з хати.

— Як щось скалимимо-йдемо в генделик-продовжує Вітя. — А як нема, затарюємося самогоном. Моя колишня однокласниця жене. Продає пляшку за 10-ть гривень. Часто дає…в борг… — сміється. Поїде в Сарни, позбирає бутилки. Вдома розіллє пійло, а потім продає клієнтам — кому чикушку, кому півлітру. Люди спиваються. — продовжує далі. — Он Саша, сусід мій, на рік від мене старший, працював будівельником в столиці. Вдома залишав дружину з двома дітьми. Я подзвонив йому, що жінка почала пити, діти недоглянуті.Він заробляв гроші на дітей, а вона прогулювала. Я знаю, як тяжко приходять гроші там на заробітках…Не видержав, подзвонив йому. Тут, більшість, з тих, що сидять теж були на заробітках переважно на будівництві в Києві та за границею. Але там тоже криза, масово скорочують, ясно, що наших в першу чергу. На весну знову думають податися за кордон-чорнороби потрібні за будь-яких умов. Друззя двонили, що прибиральником можна встроїтись без проблем. Хтось же мусить гімно вигрібати. Там-у Європі на таку роботу погодяться за шалені бабки. А ми, за копійки чистити будемо. В Немовичах кожен десятий, може й більше на заробітки їздить..

До розмови приєднується сусідка Марія, що зайшла в ганделик купити мінеральну воду і побачивши мене, підсіла до нас із склянкою газованої води — "Найважче заробітчанам восени. Два роки тому, як вернулася з тієї Польщі,казала, що ніколи більше не поїду туди, хай провалиться ота робота на їхньому полі..Різали ми в пана капусту. Минуле літо там видалося дуже дощовим. Цілий день ноги в мокрій липкій грязюці.Спали в холодному мокрому підвалі."Не поїду більше ніколи"-так всі кажуть,їдуть бо мусять. Маруся роздумує,що не пустила б свою дитину на чужину. Ну й, що, вивчила я своїх синів в інститутах. Думала, будуть вдома працювати…та де там сидять без роботи…пенсіонери не уступають свої місця, якісь закони нерозумні у нас-молоді сидять, а старі працюють, чи прикидаються, що працюють, яка робота з пенсіонера. Хіба ж не можна ввести такий закон-або одержуєш пенсію, або платню, коли працюєш, от тоді відразу ж все стане на свої місця. А то молоді змушені їхати на заграниці."

— "Чого ж тоді їдете туди збирати капусту, що не можна дома вирощувати городину, чи не вмієте? — тихенько, але в"їдливо спитав я. Маруся тільки гірко, якось по іронічному усміхнулася — "Все вміємо, все в нас є,і ми не гірші від тих "панів",але куди ми збудемо вирощене. Адже в нас все "схвачено".Ще й слова такі видумали, "схвачено", якийсь" відкат",ледве допиталася в людей, що то та ж "взятка". Ми ж не дамо. От і везуть сюди заграничні овочі,кажуть, що навіть арабську картоплю. Де ж таке видано, коли таке було? А як, що не дай боже непогода, що тоді?От в тій Польші,хазяїн впевнений;чи посуха, чи неврожай-держава допоможе-а в нас?…Треба йти збиратися в дорогу. Оце взяла дві бутилки води на путь; завтра їду зі своїми хлопцями…"

Ось так порожніють сільські хати, вдома залишаються лише старі і діти. Усі хто може працювати, весною "відчалюють" за кордон. Бо що в нас в Україні-доки влада меле язиком, а дітей нам за що нагодувати. Що робити, скажіть що робити? Коли в селах роботи нема. Добре в кого є старі батьки, то хоч за їхню пенсію якось можна перебитися. А як нема? То хоч вмирай. От і їдуть наші "вкраїнці" в "заграниці"шукати добрих панів на чужині…"- перебиваючи один одного, виливають свою безвихідь «компанійські» хлопці Вітя і Валєра.

Геть не легше і в менших, як зараз модно говорити «периферійних» селах сільради. Варто відвідати лише станцію Немовичі і робиться прикро й гнітюче на душі від того, що такі села, як Гута-Перейма, з кожним роком хоч і повільно занепадають, але в кінці-кінців беззворотньо вмирають; з’являється все більше і більше хатинок, що дивляться на навколишній світ очима порожніх вікон з навхрест забитими досками дверима. І лише ненадовго, під час літніх відпусток і шкільних канікул, село наповнюється сміхом і щебетом, коли діти з онуками навідуються до своїх батьків, у забутий Богом і людьми поліський край- відпочити…

А старенькі батьки, дивлячись на онуків, все ще живуть надією і вірять, що їхній рідний куточок нарешті оживе, бо ж може нарешті з Божою поміччю влада збудує хоч невеличку школу з дитячим садочком для малечі і тоді можливо вони, коли виростуть, залишаться і приведуть свою “половинку”, в цей прадавній, тихий, по своєму чарівний і самобутній край,… он — зовсім недавно, поблизу села підпільні “археологи” натрапили на жилу сонячного каменю- бурштину…

Між могутніми, віковими дубами та стрункими соснами, крізь біленькі берізки виглядають колись ошатні, причепурені оселі найменшого села району. Цей мальовничий заселений куточок поліської землі розташований за 8-км. від Немовицької сільської ради і 14 км. від районного центру-Сарни. Колись тут жили поляки-осадники, закінчилась Друга світова війна — і поляки виїхали на батьківщину, залишивши свої будинки.

Сільське, небагате населення живе тільки йому відомим, розміреним, буденним і монотонним життям. Щоб не так швидко пустіло село — є держана установа — фельдшерсько-акушерський пункт. На обліку у ФАПі перебуває 4 дитини до одного року. А взагалі у пункті лікується 139 селян, і для їхнього лікування держава виділила 20 — копійок- на кожного… У малесенькому селі, де переважна більшість населення — пенсіонери, які ще пам”ятають ті часи, коли частина їхнього села належала до Степанського району. У навколишніх непролазних болотах, родили буйки і чорниці, з городини- гарбузи та картопля, а вони тоді були молодими і мали роботу на залізниці…

Гордістю села завжди була і є — станція Немовичі. Невеличкі будівлі, якої виразно контрастують на фоні високих дерев і густих кущів, що впритул обступили залізничну станцію. У сезон, з кожним приходом поїзда на пероні спішать люди з відрами, повними по вінця чорниць, кошиками, з горами по під самі дужки, грибів; швиденько зникають у “дизелі” і все навкруг затихає, чути лише шепіт дерев, спів лісових невгамовних пташок та старече перегукування на своїх подвір”ях, забутих всіма —, одиноких, кинутих напризволяще пенсіонерів…

ЧАСТИНА 2.ОДНОСЕЛЬЦІ В НАРИСАХ, ОПОВІДАННЯХ І СПОГАДАХ

ПОВІСТЬ ПРО ПЕРВІСНОГО ВЧИТЕЛЯ

Було це дуже давно, коли Полісся ще не називали ні Поліссям, ні Підліссям. Може й називали б, але ще не знали, як воно називається. Це був край безкінечних боліт, непрохідних лісів, повноводних озер і річок з крутими берегами, поцяткованими норами, в яких ховалися “пічкурі” і змії. Пологі береги озер густо поросли високим очеретом, а трохи далі, ближче до горизонту, здіймалися, мов високі руді стіни, розмиті рікою обривисті схили глиняних пагорбів, дрімучі ліси покривали їх.

Недалеко, трохи вище від річки, на схилі пагорба, що височів над блакитним плесом озера, зяяла величезна роззявлена паща, широкої і глибокої печери. Тут, у цій високій й глибокій, величезній норі здавна тулилися древляни — предки майбутніх полісян. Через цю темну пащу входили і виходили суворі мешканці печери, через неї вони отримували повітря і світло, з неї виривався назовні дим вогнища, на якому вдень і вночі старанно підтримувався вогонь.

Біля підніжжя чорного отвору лежали величезні камені, мабуть вони служили чимось на зразок сходів.

На самому вищому камені сидів високий, сухорлявий із засмаглою зморшкуватою шкірою, старий Немович — син найпершого ватага цього невеличкого племені полісян. Його довге сиве волосся було пов’язане пучком на тімені. Миготливі червоні повіки були червоні від їдкого диму, що вічно наповнює печеру. Тіло старого гартували вітер, дощ, літня спека і зимова студінь. На темному помережаному зморшками обличчі світилися блакитні очі. Чорнувату смуглявість рук, ніг, грудей і спини протинали білясті шрами — сліди численних подряпин колючками й сучками, сліди безчислених падінь..

Старий підняв руку і, прикривши долонею очі під густими, навислими бровами, глянув у бік річки і крикнув: — Кряк! — Цей хрипкий крик уривчастий був схожий на крик сполоханий хижого птаха.

“Кряк” означало “птахолов” і стосувалось воно хлопчика, який завис на стрімкому обриві берега річки. Хлопчик отримав таке прізвисько недарма: бо ж з самого дитинства він відрізнявся надзвичайною спритністю в нічному лові птахів: він захоплював їх сонними в гніздах і берегових печерах і з торжеством приносив у печеру.

Хлопчик обернувся на крик, миттєво схопився з землі і, підбіг до старого, підняв на знак вшанування руки до чола й запитав:

— Чого ти від мене хочеш діду?

— Дитя, — відповів старий, — всі наші ще на світанку пішли в ліс на полювання за лосями і широкорогими турами. Вони повернуться тільки до вечора, бо;

— запам’ятай це — дощ змиває сліди тварин, знищує їх запах і забирає клапті шерсті, які вони залишають на гілках і кострубатих стовбурах дерев. Мисливцям доведеться багато потрудитись, перш ніж вони зустрінуть здобич. Отож, до самого вечора ми можемо займатися своїми справами. У нас досить древків для стріл, але мало кам’яних наконечників, хороших різців і ножів: всі вони зточені, зазубрилися, а деякі геть обламалися.

— Що ж ти накажеш мені робити, старий Немовиче?

— Разом з братами і зі мною ти підеш вздовж річки. Ми спробуємо запастися великими кременями; вони часто трапляються у підніжжя берегових круч. Сьогодні я відкрию вам секрет, як їх обтісувати. Уже пора, Кряк. Ти виріс, ти сильний, красивий і гідний носити зброю, зроблену власними руками.

— Слухаю і корюся, — відповів Кряк, схиляючись перед старим і ледве стримуючи свою радість. Адже мудрий Немович назвав його красивим, великим і сильним, хоча насправді Кряк був малий, навіть дуже малий, і дуже худорлявий. Широке округле лице хлопця було покрите рудою засмагою, над чолом стирчали рідкі русяві кучері волосся, жирні, сплутані, засипані попелом і всяким сміттям. Він був не дуже гарний, цей жалюгідний первісний поліський хлопчина. Але в його очах світився живий розум, його рухи були вправні і швидкі.

Нарешті старий вийшов з печери і став спускатися високими кам’яними сходами із спритністю, дивною для його похилого віку. За ним дріботіла ціла орда хлопчаків-дикунів. Всі вони, як і Кряк, були трохи прикриті від холоду жалюгідними накидками із звірячих шкур. Найстарший з них — Горин. Йому вже минуло п’ятнадцять років. В очікуванні того великого дня, коли мисливці, нарешті, візьмуть його з собою на полювання, він встиг прославитися, як незрівнянний рибалка. Дід навчив його вирізувати з раковин вістрям крем’яного осколка смертоносні гарпуни. За допомогою цього саморобного гарпуна з зазубреним кістяним наконечником Горин вражав навіть величезних коропів. За ним йшов Случ. Якби в той час, коли жив Случ, людина вже приручила собаку, про нього неодмінно сказали б: “У нього собачий слух і нюх”. Хлопець по запаху дізнавався, де в густому чагарнику дозріли плоди, де показалися з-під землі молоді гриби, з закритими очима розпізнавав він дерева по шелесту їхніх листочків.

Дід подав знак, і всі рушили в путь. Горин та Случ гордо ступали попереду, а за ними серйозно і мовчки йшли всі інші. Ці маленькі супутники старого, несли на спині кошики, грубо сплетені з вузьких смужок деревної кори, одні тримали в руках коротку палицю з важкою головкою, інші — спис з кам’яним наконечником, а треті — щось на зразок кам’яного молота. Вони йшли тихо, ступали легко і нечутно. Недарма старійшини постійно твердили дітям, що їм треба звикнути рухатися безшумно і обережно, щоб на полюванні в лісі не злякати дичини і не потрапити в пазурі диким звірам або не потрапити в засідку злим і підступним людям з сусідніх племен.

А, матері підійшли до виходу з печери і з посмішкою дивилися вслід зграйці своїх дітей. Тут же стояли дві дівчинки, стрункі і високі, — Язвінка і Рудинка. Вони з заздрістю дивилися вслід хлопчикам. Тільки один, найменший представник первісного людства залишився в димній печері, він стояв на колінах біля вогнища, де посеред величезної купи попелу і тліючого вугілля слабо потріскував вогник. Це був молодший хлопчик — Полян. Йому було сумно, час від часу він тихо зітхав: страшенно хотілося піти зі старшими. Але він стримував сльози і мужньо виконував свій обов’язок бо ж сьогодні його черга підтримувати вогонь від зорі до ночі. Маленький Полян пишався цим. Він знав, що вогонь — найбільша коштовність в печері, якщо вогонь погасне, його чекає страшне покарання. Тому, ледве хлопчина помічав, що полум’я блякне і загрожує згаснути, він починав швидко підкидати в багаття гілки смолистого дерева, щоб знову воскресити вогонь. Скоро він і думати перестав про те, що роблять тепер його брати. Інші турботи пригнічували маленького первісного полісянина: він був голодний, а йому ледве минуло шість років … Він думав про те, що, якщо старші та батько повернуться сьогодні ввечері з лісу з порожніми руками, то він отримає на вечерю всього-на-всього два-три жалюгідних коржі з папороті, підсмажених на “жаринах”.

Після багатоденних дощів річка клекотіла і ревіла мов величезне хиже чудовисько. Вода ледь вміщалася в берегах… Вервечка хлопців на чолі з дідом добралася до старого дубового гаю. Могутні дуби. Глянеш угору, і здається, що коряве гілля пнеться до самого неба. Немович веде хлопців не навпростець, а краєм галявини, понад самою річкою. На вологій землі, біля самої води старий наткнувся на чорну товсту болотну гадюку, що мабуть полювала на жабенят. Зламати їй спину старий міг вмить, але Немович поволі-поволі відвів руку, якою ледь не торкнувся, готової вжалити, зміїної голівки. Тихенько примовляв, але так, щоб чули хлопці: “Якщо ти не злякаєшся, злякаються тебе” … Присвистуючи, старий дивився в холодні очка. Потім тихенько прошептав до змії, що не хоче їй зла, і з родом її нічого не ділить. Свистячий шепіт заспокоїв змію. Вона відвела голову вбік і, переливаючись зубчастим ряботинням товстої спини, поплазувала у вербові зарості. А хлопці від подиву і страху, роззявивши свої роти, дивилися їй в слід…

2

Ще довго подорожні йшли на холодному вітру. Дід всю дорогу пошепки і знаками пояснював їм, як розпізнавати їстівні водяні рослини що росли по березі. У зимовий час, коли немає м’яса, їх м’ясистим корінням можна з гріхом навпіл набити голодний шлунок. Він говорив про таке смачне, а його маленьких подорожніх млоїло бажання крадькома зірвати і проковтнути дикі ягоди і плоди, які якимось дивом вціліли під багатоденними холодними дощами. Але їсти поодинці суворо заборонялося. Все, що знаходили, мусили приносити в печеру. Діти звикли, що тільки в печері, після огляду старшими, пожива ділилася між усіма. Тому вони пересилували спокусу голоду і опускали в мішки все, що збирали по дорозі. Змійку знайшов Кряк. Вона спала під каменем, який він повернув. У Кряка була звичка: куди б він не йшов, перевертати по дорозі всі камені, які були йому під силу.

Але якщо нашій компанії траплялося по дорозі мало їстівного, то великі шматки кременю в безлічі валялися по схилах пагорбів. Коші хлопчаків сильно поважчали. Найменші йшли, зігнувшись під цією ношею. І все-таки вони з усіх сил намагалися приховати свою втому. Діти знали, що старші звикли мовчки переносити страждання і сміятимуться над їх скаргами.

Почав сіяти дощ, дрібний град. Кряк бадьоро крокував слідом за старим ватагом, мріючи про той час, коли він стане великим і славним мисливцем і носитиме справжню зброю, а не маленьку дитячу палицю. Піт градом котився з нього, й не дивно: він тягнув два величезні крем’яних осколки.

За ним насупившись йшли Горин та Случ; їх розбирала досада. Обидва вони, мов на сміх, нічого не знайшли за всю дорогу. Хоч би рибку якусь зловили. Відшукали всього лише якогось заморенного жука, такого ж голодного, як і вони. Решта брели як попало, зіщулившись і понурив-ши голови. Так йшли вони довго. Нарешті Немович дав знак зупини-тися. Всі вмить скорилися йому.

— Ось там, на березі, під навісом скелі, є хороше сухе містечко для відпочинку, — сказав він.

— Сідайте … Відкрийте ваші мішки.

Хто ліг, хто сів навпочіпки на пісок. Звісно, краще місце під навісом хлопчики надали своєму старому ватагу. Кряк показав старому все, що знайшлося в мішках, і шанобливо підніс йому маленьку змійку. Бо такий ласий шматок, на його думку, повинен був дістатися найстаршому. Але старий легенько відштовхнув протягнуту руку хлопчика і сказав:

— Це вам! Якщо нема смаженого м’яса, я буду жувати коріння. Я звик до цього, так робили мої батьки. Подивіться на мої зуби, — ви побачите, що мені часто доводилося їсти сире м’ясо, різні плоди і коріння. За часів моєї молодості прекрасний друг — вогонь, який всі ми повинні почитати, нерідко надовго залишав наші стоянки. Іноді цілимитижнями, а то й місяцями, ми, без вогню, тренували свої щелепи, пережовуючи сиру їжу. Отож беріться за їжу, діти. Пора!

І діти з жадібністю накинулися на жалюгідне частування, яке їм роздав старий. Після цього мізерного обіду, який тільки трохи притамував почуття голоду мандрівників, старий наказав дітям відпочити.

Вони тісно притулилися одне до одного, щоб краще зігрітися, і відразу заснули важким сном. Тільки один Кряк ні на хвилину не міг зімкнути очей. Скоро з ним будуть звертатися як до дорослого, — ця думка не давала йому заснути. Він лежав нерухомо і крадькома, з глибокою любов’ю і навіть з деяким острахом спостерігав за Немовичем. Адже старий ватаг стільки перебачив на своєму віку. Ого! скільки таємничих і чудових речей знає.

Старий, повільно пережовуючи корінь, уважно, пильним і досвідченим оком оглядав один за іншим куски кременю, що лежали біля нього. Нарешті він вибрав кремінь, округлий і довгий, схожий на огірок, і, притримуючи його ногами, поставив сторч.

Кряк намагався запам’ятати кожен рух старого. Коли кремінь був міцно затиснутий в цих природних лещатах, старий узяв обома руками інший камінь, важчий, і кілька разів обережно вдарив ним по закругленій верхівці кременю. Легкі, ледь помітні тріщини павутинкою пробігли вздовж усього кременю. Потім старий акуратно приклав цей грубий молот до оббитої верхівки і навалився на нього всім своїм тілом з такою силою, що жили здулися на його чолі, при цьому він злегка повертав верхній камінь, від боків кременю відлітали довгі осколки різної ширини, схожі на довгасті півмісяці, з одного краю товсті і шорсткі, з іншого — тонкі і гострі. Вони падали і розсипалися по піску, немов пелюстки великої зів’ялої квітки. Дід передихнув трохи, потім вибрав один з найбільших осколків і почав оббивати його легкими частими ударами, надаючи йому форму наконечника для списа. Хлопці, що проснулися від цокання каміння, мимоволі скрикнули від подиву і захоплення: вони власними очима побачили, як виготовляють ножі та наконечники для списів і стріл…

3

Діти без перешкоди повернулися додому до настання ночі. Рідна печера, жалюгідна і димна, здалася дітям затишним житлом. Кругом піднімалися міцні кам’яні стіни, а яскравий вогонь ніжно пестив і зігрівав їх. Вогонь — найкращий друг людини: він перемагає холод, він відлякує диких звірів. Але є один ворог, проти якого безсилий навіть вогонь. Цей вічний ворог завжди підстерігає людину і несе їй погибель, варто тільки перестати з ним боротися, ім’я йому — голод.

Минуло чотири довгі дні з тих пір, як діти повернулися в печеру, а мисливці все ще не повернулися. Чи заблукали вони у лісі,? А може полювання не вдалося і вони марно нишпорять досі по лісу? Хоч-що могло трапитися… Ніхто не знав що…

Але Немович, матері, і діти звикли до таких довгих розлучень. Вони знали — мисливці спритні, сильні і зовсім не турбувалися про них.

Однак запаси провізії вичерпались. Невеликий шматок протухлої корови — залишок від минулого полювання — з’їли ще в перші дні. У печері не залишалося ні шматочка м’яса, доводилося братися за свіжі шкури, відкладені для одягу. Маленькими плоскими кременями з майстерно зазубреними гострими краями жінки зіскоблили шерсть і відокремили жилки з важких шкур. Потім вони розрізали шкіри на невеликі шматки. Ці ще вкриті плямами крові шматки замочили у воді і варили їх до тих пір, поки вони не перетворилися на густу клейку масу. Кілька напівзгнилих коренів, від перемоклої землі, були з’їдені.

Горин приніс якусь огидну рибу. Це було все, що йому вдалося зловити після довгих і тяжких зусиль. Її негайно ж розділили і тут же з’їли: риба була невелика, а голодних ротів багато. Кожному дісталося по крихітному шматочку…

Немович, бажаючи хоч чим-небудь зайняти змучених голодом мешканців печери, вирішив роздати всім якусь роботу. Случу було доручено зібрати всі кістки і перетовкти їх на камені. Він озброївся кам’яним молотом і почав товкти чорні обсмалені кості.

Дівчата — Язвінка і Рудинка, що стійко, без скарг і стогонів перено-сили голод, отримали наказ зашити рвані хутра — запасний одяг роду. Вони так захопилися цією важкою роботою, що забули на час болісний голод. Інші діти, за порадами старого і під його наглядом, лагодили зброю, навіть із самих дрібних кременів старий навчав виготовляти наконечники для стріл…

Поляна, незважаючи на сувору погоду, послали за жолудями. Він не гірше Кряка лазив по деревах. Втім, час від часу Случ- виходив поглянути, де братик і що з ним.

День наближався до кінця, і ніхто вже не сподівався побачити сьогодні мисливців. Поступово всіма опанувало тупий, похмурий відчай. Щоб якось підбадьорити голодних мешканців печери, Немович наказав всім йти в ліс, на вершину пагорба, і, поки ще не настала ніч, пошукати якої поживи. Жінки взяли зброю, діти захопили палиці, і всі пішли. Лише Кряк залишився біля багаття. Він повинен був до самого вечора підтримувати вогонь на вогнищі і чекати повернення малень-кого Поляна.

Досить довго Кряк сидів навпочіпки перед вогнищем, старанно підтримуючи вогонь і займаючись ловом огидних комах, що бігали по його тілу. Раптом біля входу в печеру, всипаного дрібними каменями і черепаш-ками, почулися легкі і швидкі кроки. Кряк повернув голову і побачив захеканого Поляна. Очі хлопчика сяяли від радості: він тягнув за хвіст великого сірого щура.

— Подивися, це я його вбив, — кричав Полян, — я сам!

Кряк, я буду мисливцем!

— Швидше, швидше! Йди за мною! Бігом! Їх ще багато там, нагорі. Мені одному їх не подолати, але якщо ми підемо всі разом, ми їх переловимо і нарешті наїмося досхочу сьогодні ввечері. Ну, йдемо!

— Швидше! — вигукнув він. — В дорогу!

Принести в печеру багато їжі та ще в такий голодний день! — промайнуло в голові хлопця. Кряк схопив важку палицю і кинувся слідом за братом. Аж раптом він згадав про вогонь і зупинився в нерішучості.

— А вогонь? — вигукнув. — Дивись, він тільки що весело потріскував, а тепер вже згасає. Адже весь час в нього треба підкидати гілки.

— Ну, то накидай багато, — порадив хлопчик. — Ми не довго будемо полювати. Він не встигне погаснути.

Кряк вагався. Напитися теплої крові було дуже заманливо — голод так жорстоко мучив його. Голодний хлопець стояв і роздумував. Мабуть, Полян правду каже: якщо підкинути побільше гілок, вогонь, напевно, не згасне. А вони скоро повернуться і принесуть багато їжі. …

Хлопець більше не вагався. Він підкинув трохи дров у вогонь і в два-три стрибки наздогнав Поляна. Хлопчики скоро дісталися до галявини. Це місце легко було впізнати по трьох скрючених соснах. Вони давним-давно засохли, але все ще стояли, простягаючи, немов гігантські кістляві руки, свої голі гілки. Тут, хлопчики побачили, що папороть і висока жовта трава біля коріння дерев сильно гойдаються. Це здавалося дивним, бо вітер зовсім стих.

— Ось вони! — Прошепотів Полян, це вони колишуть траву. Нападемо на них! Брати кинулися вперед з піднятими палицями і в кілька стрибків опинилися серед тварин, які безшумно рухалися в траві. Хлопчики стали наносити удари направо і наліво, намагаючись перебити якомога більше звіряток. Знемагаючи від втоми, ледве ворушачи руками, брати на хвилину призупинили свою полювання. Озирнулися і прислухалися. З усіх боків до них долинав вереск, завивання. Всюди, наскільки вистачало очей, трава коливалася. Замість сотень кругом були вже десятки тисяч звірків. І тут хлопці зрозуміли, що вони потрапили в саму середину величезного полчища щурів що переселяються.

Хлопчаки надто пізно зрозуміли, як необережно вони поступили… Кинувшись стрімголов у зграю переселяються щурів. З усіх боків їх оточували незліченні полчища гризунів. Даремно брати знову взялися за зброю: на зміну вбитим щурам негайно з’являлися десять свіжих. Задні ряди напирали на передні, і вся маса продовжувала нестися вперед, немов жива і грізна лавина. Ще трохи — і вони нападуть. Брати з переляку кинулися бігти. А звірята рухалися суцільним потоком, ноги хлопчиків ковзали по маленьких тілах. Хлопці зупинилися. Впасти — це померти, і померти страшною смертю. Тисячі щурів накинуться на них, задушать і розірвуть їх — переконані були діти. І в цю хвилину Крек глянув на мертві сосни, поблизу яких вони стояли. Вмить ока маленькі мисливці, видряпалися по стовбуру. Вмостилися на самих високих сучках і, все ще тремтячи від страху, озирнулися навколо. Далеко-далеко, куди тільки досягав погляд, земля сховалася під суцільним покривом сірих щурів…

Наступала ніч…

4

Вже сутеніло, коли поблизу печери зустріли мисливців, які розповіли про свої мандри по лісах. Скаржились що принесли лише частину туші бичка і половину лося. Це було все, що їм вдалося здобути. Дичини стало набагато менше: бо вже дуже багато ганялися за нею мисливців сусідніх племен. З такими мисливцями на чолі з ватагом Чудлем, зустрілися мешканці печери і навіть вступили в бій. Але противників було менше, то й вони втекли після першої ж сутички. Добре, що ніхто з жителів печери не загинув…

Настала темінь, коли вони підійшли до печери. Зазвичай ще здалеку вони помічали червонуваті відблиски полум’я, що опромінювали привітним світлом вхід в їх підземне житло. Але на цей раз вхід був занурений у глибокий морок…Один з мисливців взяв кістяний свисток, що висів у нього на шиї, і пронизливо свиснув. Але ніхто не відгукнувся.

— Ой, — прошепотів Немович, і суворе серце його здригнулося,

— Значить, Крек помер. Напевно, на хлопчиків напали сусіди. І вони вбиті Чудлем, або взяті в полон…

Спочатку мисливці лише здивувалися і стривожилися, помітивши відсутність червоних відблисків біля входу в печеру. І тільки тепер бідолахи ясно уявили собі, які страшні нещастя обіцяє їм втрата вогню.

Невелика біда, якщо діти загинули, — адже користі від них мало, а годувати їх все-таки треба. Але, якщо згас вогонь — вогонь-втішитель, що так весело потріскував на вогнищі …, якщо вогонь помер, вони теж помруть…

Мисливці навпомацки обнишпорили житло, перебирали вугілля вогнища, з надією пересіваючи золу. У середині купа попелу була ще теплою … Даремно Горин, який кинувся на золу ниць, дув з усієї сили, намагаючись розпалити теплувате вугілля, — жодна іскорка не спалахнула. Вогонь згас, погас назавжди, а Кряк і Полян зникли!

Коли пройшов перший вибух горя, змучені люди забулися важким сном. Але й уві сні вони стогнали і здригалися.

Всю ніч Немович просидів біля холодного вогнища.

— Як відродити вогонь, як повернути його в печеру? Він був старий, його пам’ять ослабла і не могла підказати йому, як шукати порятунку від мороку і холоду, що запанував відтепер в печері… Але він мусив знайти вихід з цього смертельного становища і він його обов”язково знайде. Інакше холодна й голодна смерть забере дітей а потім наступить кінець і всьому племені….

5

А, на дереві, коли сірий світанок повільно розігнав темряву, що вкри-вала землю, Кряк відкрив очі і побачив голу землю. Весь видимий простір, аж до темного узлісся, здавався пусткою. Земля була зовсім голою, ніде ні билинки. Щури зникли, а з ними зникла і небезпека.

— Ось де ви, вовчі діти! … — почувся раптом зовсім близько хриплий голос Немовича.

— Злазьте! Вас чекають! Ходімо!..Через вас помер вогонь

Тільки зараз хлопчикам дійшло, в яку смертельну халепу вони втрапили.

— Зглянься над нами, діду… — благали діти.

— Полян не винен,! — Гаряче заступався за брата Кряк.

Але старий, не слухаючи його, продовжував — на цей раз із сумом у голосі:

— Твоя вина занадто велика. Вогонь, великий друг наш вогонь, погас! І ти винен в цьому. Вперед!

Нещасним дітям від туги й страху стало жарко, але коли вони увійшли в печеру, жахливий холод, який змінив колишнє тепло, відразу пройняв їх. Всі були в зборі, але в печері панувала повна тиша… Хлопчики чекали почути страшні прокльони. Вони приготувалися стійко перенести їх, а замість того … Цей безмовний відчай дорослих був жахливіший найзапекліших прокльонів.

Навколо згаслого вогнища вгадувалия тіні старших. Час від часу вони шанобливо торкалися до золи, мов до рідного тіла, у смерть якого не хочеться вірити. Волосся у них, зазвичай зв’язане в пучок на маківці, було тепер розпущене і падало в безладді на плечі в знак глибокої печалі.

— Ось діти, — глухо промовив Немович.

Стримані ридання почулися серед жінок.

— Хай говорять, ми слухаємо, — пробурмотів хтось з сидячих.

Кряк розповів все, що з ними трапилося, чому вони не могли вчасно повернутися в печеру. Він пробував розчулити старших одноплемінників.

— Ми сподівалися роздобути багато їжі для всіх, — задихаючись, закінчив хлопчик свою розповідь,

– і тільки тому я покинув печеру. Йдучи, я подбав про те, щоб вогонь не згас…

— Вогонь помер… — Пробурчав дід. — І винний мусить понести кару!

Старший мисливець встав, підійшов до дітей, схопив їх за руки і голосно крикнув:

— Старійшини кажуть: вогонь помер. Халамидники повинні теж померти. На коліна! А вам, батьки, матері та діти, нехай буде їх доля уроком…

Ідіть геть, поки старійшини будуть думати! — грубо кинув дітям.

Старійшини довго радилися. Нарешті Немович вийшов з печери і попрямував до дітей. Його зморшкувате обличчя було похмуре.

Старий сказав:

— Я придумав як добути вогонь… Плем”я потрудилось і він знову горить. Полян може повернутися в печеру. Його прощають, він ще малий.

— Тобі Кряку дароване життя. Але рід виніс такий вирок; хто хоч одного разу зрадив своєму обов’язку, той і пізніше може знову не дотриматись його. Ніхто не буде більше довіряти тобі. Ти повинен піти. Отож іди.

— Жахливо! — вигукнув менший Случ.

— Мовчи — різко кинув дід — старійшини вирішили: Кряку дадуть зброю, одяг та їжу. Сьогодні ж до заходу сонця він піде звідси назавжди. Ну, забирайся!

— Діду мій! — вигукнув Кряк. — Невже я не побачу тебе більше? Ніколи не побачу?

— Ніколи, сину, ніколи!.. Але не забувай моїх уроків і порад. Я зробив все, щоб з тебе вийшов спритний і відважний мисливець. Ти повинен мужньо зустріти горе. Не плач! Перенось нещастя хоробро. Чоловік не повинен плакати. Прощай і прости!..

Кряк впав на коліна і шанобливо схилився перед Немовичем. І коли він підвів голову, старого вже не було…

6

Плем”я ватага Немовича не шлюбилося всередині свого роду. На таку легковажність одноплемінники не погоджувались ні в якому разі. За свавільне одруження з роду виганяли, робили ізгоєм. А ізгой, то вигнанець, як викинута з гнізда пташка, як трава подорожник, хоч і корисна, їй ні від негоди, ні від спеки не сховатись, кожна нога топче.

Так повелося з самого початку у древлян. Молоді йшли і силою крали дівчат з сусідніх племен. А щоб дівчата не повтікали, щоб їх не відбили родичі, немовичани заходили далеко, по вовчому, бо ж свій вовк улітку поблизу своєї барлоги ніколи не буде брати худобину. Звідси й мабуть пішло слово “невіста”; невість, без вісті, не відає і тому подібне…

Невісток зустрічали всім родом, усі старі й малі — і подивитись цікаво, і честь треба віддати. За “шлюбним” обідом їли багато. Діти більшенькі крутилися біля вогнища. Малі — канючили лакомку реберну кісточку з зайця чи смажену ногу з якоїсь пташини…

Немовичани вміли довго обходитися і води. Мисливці, йдучи з дому на чотири, на п”ять днів, не брали з собою ні шматка, бо на полюванні не повинно бути нічого зайвого. Лінуючись відрубати “кусок” м”яса від здобиччі і спекти його, лягали спати на голу землю з порожнім животом. Зате під час ” шлюбного” обіду наїдалися досита…

Їли багато, смачно. М”ясо звірини і птиці,солодкі корені і наземні плоди. Дітей намагалися кормити ще ліпше. Бо після довгої сніжної западної зими, навесні малі діти вмирали, як осінні мухи. Перші два літа виживало дуже мало дітей. Зате ті, що залишалися були здорові мов дуби…

Після нічного морозцю на калюжках під дзвінким льодом, мов кришталь, застоялися білі бульбашки. Голі гілки покрилися ожеледицею. В крижаних прибережних намерзах ліниво текла чорна вода холодної річки. В темно-зелених сутінках на сторожі в студеній воді висіли велетні-соми та гігантські щуки, оброслі мохом, сиві од давнини.

Вранці плем”я знову спішило на полювання до болота. До осені вкрившись молодим очеретом вдвічі вищим за самого більшого мисливця, воно майже висихає. Такі місця дуже полюбляють кабани — сікачі, бо є харч-солодке коріння очерету, є й зручні укромні і затишні лігвиська. Старий Немович запримітив, що вранці вепри йдуть з болота, ввечері повертаються назад.

Цього разу на полювання вперше, на рівні зі старшими мисливцями, пішли Горин із Случем… Вони позаймали місця за двадцять кроків один від одного в густому очереті, біля кабанячих стежок, перевірили, чи не помітить їх вепр, хоч оченята в нього маленькі, а бачить добре і чує ще краще. Хлопці з науки свого діда Немовича добре засвоїли, кого колоти рогатиною і добивати кам”яною булавою: самця-сікача чи підсвинка з ніжним м”ясом. Бо ж, чим більший кабан, то грубіше сало і товще м”ясо. Чия здобич більша, тому й слава…

Горин затаївшись, спостерігав, як вітерець шурхотить сухим листям на мертвих, пустих стеблах очерету. Пурхнувши, краснобока пташка повисла на стеблі, гойдається. Внизу приморозок, нагорі тепло, а волохаті віннички кишать живим пташиним наїдком. Розумна від природи пташка, знає, як багато поживи міститься в мітлицях очерету…

Горину вділили рогатину, що підходила для дебелого мисливця з добрячою силою. Ясенове держално завтовшки в руку дорослого чоловіка, насадка довжиною у три долоні, кам”яне вістря трьох-гранне. завтовшки у два пальці. Чи на кабана, чи на бика, чи на ведмедя — на всіх згодиться. На всяк випадок був запасний спис, якого хлопець змайстрував власноручно.

Сонце підбилося до полудня. Потепліло.

І тут Горин почув Шурхіт, тріск очерету. Зачавкали гострі ратиці в розм”якшому від сонця болоті. Похрюкування й хекання ближче й ближче. Вузько стежкою до хлопця брело мисливське щастя, до нього сунувся ярий вепр-сікач.

Насторожився, піднатужився молодий недосвідчений мисливець. Прицілився і вдарив вепра рогатиною. І тут гадай- не гадай чому так сталося, не витримало держално рогатини. Видно хлопець вдарив у лопатку і влучив у кістку. Не так пішло лезо, не ребром по ходу звіра, а пластом. Кремінь вперся в кістку, сікач розвернувся. Коли б наконеч-ник увійшов правильно, звір сам собі розпоров би весь бік, а так камін-ний ребристий наконечник застряг у кістці і держално лопнуло від страшенної сили, а насадку висмикнуло з рани.

Горин встиг схопити списа, але розвернути його не встиг. Сікач першого вдару завдав в ноги. Хлопець перекинувся на спину. Вепр пройшовся по тілу, риючи у ньому кривавими іклами, вириваючи ребра, мов плуг коріння з гиняної засохлої землі. Неможливо було впізнати Горина…

Збіглися одноплемінники. Моторошно було дивитися на розірване молоде тіло. Ходили довкола, оглядали, питалися у Случа, як сталася біда… Однак нічого не міг повідати брат полеглого, бо прибіг тоді, коли Горин лежав у багнюці, а від кабана залишився тільки криваваий слід.

Завмерли на мить, шоковані побаченим мисливці, віддаючи останню шану Горину…

Стрепенувся, мов від тяжкого сну і, по кров”яній стежці, яку щедро покропив кабан, Случ широкими кроками поспішив брати з убивці викуп смертю.

В сікача кривава рана горіла, серце лютувало. Йому мало одної людини, він не втік, не забився в очерет…, затаївся і чекав на ще одну двоногу жертву. І через якусь мить, скоріше вчув, ніж вгледів таку ненависну йому людину — Случа. Налаштувався, трохи напружився, щетина стала сторчма, звів загривок, а задні ноги підвів під черево, приготувавшись нанести цій ненависній людині смертельний удар знизу вгору, в пах…

В голові юного мисливця блискавкою промайнули уроки старого Немовича. Спрямувавши свою рогатину, Случ вдарив назустріч цій горі з м”яса і злості. Рогатина з хрускотом зайшла в звіра. Лівою рукою щосили добавив молотом поміж вуха. Закляк на мить звір, потім подався назад, щоб вирватися з під рогатини і повторити свою останню атаку. Однак Случ добре це розумів і зібравши всі свої молоді сили, не випустив конаючого сікача. Здригання й судороги струсонули могутню тушу, стали каламутними очі, з ніздрів пішла кров… Наситилася помстою відплати Случева душа.

Честь послала брата на поєдинок з вбивцею одноплемінника. Але не було в нього до звіра зла й зневаги, адже тварюка захищала своє жит-тя, не вона перша напала….

Вепр- боєць від природи. Случ теж воїн. Хіба ж не боєць захистив своє місце в роду.

Останки Горина закутали в шкіри і спалили. На страві-поминках з”їли вепра-вбивцю. Нового пагорба-могили не насипали, бо не зумів ще заробити пошани нещасний юнак.

Зібрали родичі його рештки кісток й похоронили поряд з пащею — входом у печеру, щоб не вешталася душа десь по чужих непрохідних хащах лісових боліт…

7

Наближався вечір. Низькі чорні хмари заволокли небо. Часом накрапав дрібний дощ. Холодний вітер, що лютував весь день, стих, і повна тиша запанувала в лісі. Жоден листок, жодна гілочка не ворушилися на кронах гігантських дубів і сосен. Тільки зрідка важка крапля зривалася з верхівки дерева і з дзвоном розбивалася об нижню гілку або м’яко падала на порослу мохом землю. Внизу, між могутніми стовбурами, було майже темно, і тільки звичний погляд мисливця міг би розрізнити якусь маленьку фігурку, що нечутно пробиралася по зеленому моху серед неозорої лісової колонади.

Це був Кряк, нещасний вигнанець з рідної печери. Случ провів його, як йому було наказано, до узлісся великого лісу. Прощаючись брат передав йому останні настанови Немовича: йти тільки при світлі дня, прямуючи в бік полуденного сонця, і на ніч неодмінно забиратися на дерево — так найбезпечніше. Але кмітливий Кряк, улюбленець старого Немовича, пильно замічав все, що відбувалося навколо нього, і, як усі дикуни, умів безпомил-ково визначати напрям. Він анітрохи не боявся заблукати в лісі, його бентежило зовсім інше. Багато небезпек таїть ліс, а що може зробити він один, хоч би який хоробрий і спритний він не був? Навряд чи йому вдасться дістатися до одного з тих племен, до яких він прямує, щоб просити у них притулку. Він йшов в густій темряві, дивлячись в похмуру далечінь і чуйно прислухаючись до кожного шереху, кожного звуку, зрідка порушував лісову безмовність. То несподівано і голосно крикне якась птиця, влаштовуючись на нічліг, то заверещить дрібний звірок, потрапивши в пазурі хижака, то, нарешті, з шумом впаде на землю шишка з могутньою сосни. І всякий раз серце Кряка заходилося, він здригався, зупинявся і довго прислухався. Але знову в лісі наступала глибока тиша, і хлопчик знову йшов і йшов вперед. На плечах він ніс невеликий запас провізії, а в руках міцно стискав важезну сокиру з гострим кам’яним лезом. На шкіряній мотузці, що обвивала пояс, теліпалися кілька крем’яних ножів.

Коли зовсім стемніло, Кряк зупинився біля густої, розлогої і величезної величезної ялини. Пора було влаштовуватися на нічліг. Недарма він отримав прізвисько <руйнівника гнізд>: через хвилину він був уже на вершині дерева. Він влаштувався зручніше серед гілок, дістав з засушеного коров» ячого кендюха їжу і закусив.

Жуючи, голосно зітхав, згадуючи свого найменшого братика Поляна; той зараз мабуть спить у печері біля матері … Але втома взяла своє, і Крек заснув. Та недовго спав хлопець, йому було дуже холодно. Потроху дрімота почала долати його. Тоді він спустився нижче, і, вгніздився у розвилці могутніх гілок, скоро заснув …

— Карр, Карр, — надривався величезний ворон, гойдаючись на гілці неподалік від Кряка. — Карр, Карр!

Вигнанець злякано розплющив очі і не відразу збагнув, де він знаходи-ться. Було зовсім видно. Важкі хмари, як і раніше заволокли все небо. Крек з досади голосно гукнув. Він зовсім забув про перше правило всякого мисливця — зберігати в лісі глибоке мовчання.

Йому відповіли три далеких вигуки. Здивований Кряк відчув, як у нього закалатало серце. Але, подумав, що в лісі буває відлуння, він тільки засміявся над своєю помилкою.

Але ось знову до нього долинули вигуки на три голоси, на цей раз, як йому здалося, голоси лунали ближче. Це вже не могло бути відлуння. Це кричали люди. І справді, через кілька миттєвостей в частіше почувся тріск сухих гілок під вагою ступнів, розсуваються гілки, і двоє озброєних маленьких дикунів опинилися перед Крьякои.

— Брате!.. — Закричали вони. — Ось ми й прийшли!

Приголомшений Кряк, тремтячи від радості і подиву, захлинаючись прошепотів

— Случ! Полян!

— Так, брате! Тепер ми тебе більше не покинемо. Наш дід Немович дозволив нам йти з ним і розшукати тебе.

— Дід? Немович?.. — розгублено повторив Кряк.

— Так, так, твій дід — раптово почувся такий знайомий і рідний голос.

Кряк швидко обернувся і побачив у двох кроках від себе найріднішого Немовича з величезною вовчою шкурою на плечах. Він одягав її тільки тоді, коли збирався в далеку подорож. Дід був у повному озброєнні, а обличчя його було знову розмальовано білими смугами, зробленимиглиною, як і належить ватагу племені. У руках старий тримав свій жезл з різьбленого рогу поліського тура.

Впав Кряк, як тоді коли його виганяли, на коліна.

— Немовиче! діду і вчителю ти мій рідний! — промовив він. — Ти не покинув мене!? … Дякую тобі! Ніколи більше, ніколи не підведу я тебе!

— Загинув твій брат, а мій внук Горин. Не міг я втратити ще одного свого внука — тебе Кряк. Бо ж навіщо мені тоді жити? Отож, я назавжди покинув печеру з двома твоїми хоробрими і відданими тобі братами — Случем і Поляном, — вони дуже прохали мене взяти їх з собою…

Після того, як Кряк розповів про нічні жахи і холодний й голодний сон на дереві, всі взялися за їжу.

— Сьогодні ввечері, — сказав йому старий, — тобі не доведеться, як птаху, забиратися на гілку зі страху перед дикими звірами. На вечерю у нас буде смажене м’ясо. Я з печері забрав з собою два «вогняні кремінці»… У ту страшну годину, коли через тебе помер вогонь, я всю ніч думав, як вибратися з того пекельного становища… У руках нервово перебирав камінці. Нічого не виходило і, я спересердя вдарив одним об інший камінчик і… в повній непроглядній темноті появилася маленька блискавка… Невдовзі запалав вогник..

Тепер у печері вогонь ніколи згасне. А ми кожен вечір будемо запалювати вогонь і по черзі будемо спати на землі під його надійною охороною…

Після доброго сніданку старий братии на чолі із старим ватагом Немовичем рушили в дорогу, в далекий, незнаний світ…

8

Дні чередою минали один за одним. То похмурі і дощові, то ясні і світлі від падаючого снігу, але сонце все рідше визирало з-за густих холодних хмар. Немович з онуками продиралися через болота й лісові хащі. Вони йшли туди, де сонце лягає на спочинок.

Жоден день не проходив без того, щоб хлопці не навчились чогось корисного від свого діда. Вони навчилися розпізнавати крики, спів, свист, гарчання, — коротко кажучи, всі голоси полісської землі і живих істот, що її населяли. Природа була для них чудовою школою, а строгими вчителями — нужда і незгоди. А дід спішив передати хлопцям, чим побільше свого досвіду. Онуки дізнавалися різніі хитрощі і прийоми, які застосовуються на полюванні за різними тваринами, навчив ставити пастки, обережно обходити звіра, вгадувати, в який бік кинеться перелякане тварина.

Подорож затягувалася, а погода портилася, ставало холодніше холодніше. Насувалася найгірша для первісної людини пора року — зима… Старий Немович не раз подумовував про те, що було б доцільніше почекати настання більш теплих днів у якому-небудь більш- менш підходящому житлі. Але де знайти його? Побудувати прихисток з гілок, обкласти її товстим шаром землі? Але ж такий курінь не зможе захистити їх від лютих зимових вітрів — хурделиць. І дід незважаючи на сувору погоду, все ще продовжував вести своє малесеньке плем» я вперед, намагаючись віднайти бодай якийсь надійний притулок на зиму.

Якось одного разу вони спробували влаштуватися на нічліг у великій ямі, в лісі, в занедбаному давно покинутому вовчому лігвищі. Тієї ж ніч пустився холодний льодяний дощ з мокрим снігом і затопив цей тимчасовий людський барліг…

Ще довго Немович бродив по хащі в пошуках зимового пристановища. І от одного разу наші подорожні переслідували сарну. Пробігаючи повз невисокий пагорб, який був густо зарослий деревами, Случ запримітив, що південний схил його круто обривається. У обриві зяяла чимала чорна діра, наполовину прикрита кучерявими рослинами, а внизу за декілька метрів в промерзлих берегах повільно текла поліська річечка… Біля входу у печеру була чимала купа злежалого сміття кілька обвуглених, напівзгнилих корчів.

— Видно, тут колись жили люди, — подумав Случ. Ось, потрібний нам прихисток. І зараз же додав: — Тут ми знайдемо захист від негоди, цього клятого льодяного вітру з дощем…

Він обійшов пагорб, щоб переконатися, чи немає де-небудь іншого входу до таємничого підземелля. Переконався, що темний отвір під урвищем, заснований павутинням з віток лози, був єдиним входом в печеру… Тим часом старий і хлопчики почали вже непокоїтися за Случа.

Коли юнак підтанцьовуючи з переможним кличем підбіг до своїх друзів: він був розпашілий і веселий, незважаючи на пронизливий, вже майже зимовий вітер, старий і діти дивилися на нього з подивом:

— Що сталося, сину? — запитав дід.

— Там людське, мабуть покинуте житло! … людське!.. — скоромовкою випалив Случ.

— Людське! Де? — вигукували Полян з Кряком і весь час перебивали оповідача вигуками. Ця звістка вразила всіх.

— Вставайте, — наказав ватаг Немович. — Беріть зброю, бо ж, не знаємо, що там чекає нас. Мирні шукачі відразу перетворилися на воїнів і в бойовому порядку рушили до печери. Кряк захопив із собою довгу палаючу головешку, — так наказав йому дід.

Вони підійшли до входу в похмуре підземелля. Кряк з факелом поліз туди перший. Вліз в неї, поклав головешку, роздув вогонь і, підкинувши у вогонь сухої трави та гілок, став на порозі, чекаючи, чи не з’явиться бува який-небудь ворог. Але всередині все було тихо, і, коли дим розсіявся, всі забилися в печеру.

Печера була занизька, але досить суха і простора. Маленький струмочок, вибиваючись з розколини в глибині печери, протікав уздовж стіни. Біля входу виднілися сліди вогнища. Склепіння і стіни були закопчені.Стало зрозуміло, тут ще не зовсім давно жило якесь невеличке плем’я. Немович прискіпливо оглянув печеру, і вона здалася йому підходящим притулком від негоди і від диких звірів. Було вирішено провести тут залишок зими… Цю ніч мисливці спали вже в затишному. У першу ніч почесний обов’язок вартувати і слідкувати за вогнем випала Кряку…

10

Зима пройшла швидше, ніж очікували мисливці. Жорстокі морози скоро змінилися відлигою і дощами. У морозні дні полювання на сарнів була більш вдале, бо ці тварини відшукували під снігом собі корм. Як мипам» ятаємо, поблизу житла нашого маленького племені вигнаних мисливців, протікала тиха, заросла очеретом річка. Коли настали теплі дні, наші мисливці почали бити по берегах річки кабанів, болотних птахів, Одні звірі були величезні, інші трохи більші від зайців. Всі ці звірі і звірята шниряли по болоту, плавали, пірнали, відшукуючи рибу або коріння водяних рослин.

Одного разу, сидячі на березі річки, Немович зробив дуже важливе відкриття. Поблизу річки лежали повалені дерева. Вони були такі великі, що у малого племені не вистачало сили підтягти їх до печери. Старий намагався розколоти їх великою кам’яною сокирою, але з цього нічого не вийшло. Кам’яна сокира тільки ковзала по твердому висохлому дереву. Так вони і залишилися лежати на березі, біля самої води. З під однієї з колод стирчав дрючок, підходящий для списа чи рогатини. Старий спробував їйого витягти, однак дерево ворухнулося, але палицю не відпустило. Коли на допомогу прийшли хлопці і всі разом натиснули на дрючок, колода покотилася і впала у річку, бо ж берег досить круто спускався до річки. Сухий і міцний стовбур, тихо гойдаючись, поплив за течією. Хлопці кинулися за ним навздогін. Случ скочив на стовбур і поплив…. Кряк і Полян не довго думаючи, вирішили наслідувати приклад старшого брата.

Хлопчаки при допомозі діда скотили у воду ще дві колоди, і з метушнею, чіпляючись оин з одного почали плавати навперегонки…Випадково сучковата колода Поляна зчепилися своїми гачкуватими суками з колодою Кряка.

— Давайте плавати разом. Як багато у нас місця! — вигукував Кряк.

Случ! — крикнув Полян, — Підпливай до нас, зчіплюйся і будемо плавати разом…

Хлопчики стали плавати втрьох, сяк-так кермуючи підібраними у воді палицями. Немович окликнув їх і наказав підпливти до берега. Коли брати наблизилися до берега, старий зійшов у воду і оглянув їхню конструкцію. Потім він велів дітям наламати вербової лози і допомогти спустити на воду ще кілька стовбурів. Затим, обрубавши ті гілки що мішали, зблизив колоди щільніше одну до другої і туго перев.»язав гнучкими пртутиками прибережної лози. Хлопчики негайно взялися йому допомагати, і скоро незграбний, але зате дуже міцний настил був готовий. Він відмінно витримував вагу старого і його племені. Немович, аж сяяв від своєї дотепності…

Через кілька днів старий ватаг оголосив дітям, що вони відпливають.

— Вже потепліло…, наступило літо. Тож, Плисти по річці легше і спокійніше, ніж мандрувати пішки. Рушаємо в дорогу наступного дня-скомандував старий.

Мисливці зрізали і підсушили над багаттям кілька довгих і міцних жердин, які повинні були служити для кермування плотом. Колоди застелили зв’язками очерету, перенесли на нього весь запас провізії й свої убогі пожитки. Немович урочисто зійшов на перший у світі людський самоплав і наказав хлопцям випровадити вплав цей винахід з прибережних очеретів на чисту воду. Хлопчики не без хвилювання корилися цьому наказу, і скоро пліт, тихо погойдуючись, поплив за течією річки…

11

Дуже скоро зрозуміли: плисти значно легше, ніж йти, і все ж повільне плавання на незграбному самоплаві стомлювало наших мандрівників. День і ніч проводили хлопчики по черзі з жердинами в руках, то відштовхуючи що пливли назустріч корчі, то спритно причалюючи до берега, щоб уникнути небезпечної зустрічі з величезними водяним тварюками, то знімаючи пліт з мілини і скеровуючи його на середину річки. Дні подорожі відмічали зломаними вітками, складаючі їх, на найвищій колоді. Коли назбиралося стільки палочок, скільки пальців на двох руках, обігнувши черговий крутий поворот, хоробрі плавці побачили вдалині широченну рівнину, оточену височенними могутніми дубами. Річка, за словами далекозорого Случа губилася між ними.

— Тут, у цьому благодатному краї ми зупинимось, під цими дубами можна жити спокійно- сказав Немович — крім птахів, змій і пожеж, тут нема чого боятися.

Хлопці кивнули головами, погодилися, що тут жити було набагато приємніше, ніж у печері. Але до їх радості домішувалася суттєва частка печалі. Їм бракувало матері Прип» яті і сестер — Язвінки й Рудинки. Як би добре було, уявляли вони, якби би піддубами їх виглядали такі знайомі і рідні фігури. Щож вони роблять тепер? Чи не забули вони свого діда і братів?

Пройшло багато днів і ночей. Плем”я обжилося. Під затишними кронами, в дуплах коріння величезних дерев обладнали собі окремі житла. З тих пір наші мисливці залишили противну печеру. І вже, ні грізний рев тварин, ні крики нічних птахів не переривали їх сну. Тихий шелест могутніх дубів, здавалося, заколисував їх…

Якось смакуючи великими м’ясистими Кряк помітив, скоріше з подивом, ніж з переляком, неподалік їхнього від вогнища двох звірків, з гострими трохи опалими вухами і довгим хвостом. Тваринки сиділи неподалік від людей і жадібно дивилися на м’ясо, здавалося, готові були кинутися до людей, але ніхто не звертав на них уваги. Така нахабність здивувала хлопчину. Він устав, мовчки схопив свою дубову рогатину і зібрався хоробро напасти на звірків. Але ватаг зробив йому знак покласти зброю і знову взятися за їжу. А сам тут же кинув кілька кісток тваринкам, і ті жадібно накинулись на цю мізерну подачку. Мабуть, їх мучив голод, бо ж звірята не злякалися, а підійшли ближче і взялися гризти кинуті напризволяще використані хлопцями. Так тривало кілька днів поспіль. Після цього звірки вже не відходили від табору наших мисливців.

— Тварини, — пояснив Немович, — зрозуміли, що їх не вб’ють, що біля людей можна поласувати кісткою, і залишаться жити з нами, у племені…

Коли мисливці переслідували козулю або яку-небудь іншу дичину, приручені тваринки бігли уперед і кружляючи підганяли її до мисливців. Зробилися надійними і відданими помічниками. А коли до пристановища людей наближався хижий звір, ці чотириноги сторожі попереджали заливним лаєм, подібним на зле ричання. Відтоді почали їх звати — Рикси,/ тепер вони перетворились у дворняжок — Рексів/.

12

Пройшли, промайнули спокійні і мирні роки життя в маленькому селищі під віковими дубами… За ці роки Случ не раз відрізнявся своєю мужністю, винахідливістю і спритністю. Його часто хвалили, але він зумів залишитися скромним, і тому всі любили його, і ніхто не заздрив йому, як би не відрізняв його старший.

Кожен бачив у ньому безстрашного захисника селища, майбутнього ватага.

Немович радів, бачачи, яким росте майбутній ватаг. Одне засмучувало старого: він знав, що не доживе до того дня, коли різьблений жезл вождя перейде в руки Случа… Сили покидали старого, і він явно слабшав. Він майже вже не ходив на берег річки і весь час зажурено сидів біля вогнища, займаючись якою-небудь легкою роботою.

Коли ж старий ватаг відчув, що кінець його близький, він таємно доручив Кряку й Поляну Случу в день, коли його не стане стане, передати древній знак вищої влади — різьблений жезл з кістки поліського тура, який сам Немович, одержав від свого ще німого предка і, чесно й гордо володів майже цілий вік… Скоро Немович перестав виходити зі своєї хатини і через кілька днів помер.

Хлопці в знак особливої вирішили поховати його в землі насипати засічний пагорб. Так і зробили… У ті часи людям жилося дуже важко, і вони не могли довго сумувати або радіти. Так і тепер: ледь поховавши Немовича, вони вже ні про що інше не думали, як про повернення у рідну печеру, щоб забрати до себе свою маму і сестричок.

Отож слідуючого світанку рушили в далеку дорогу. По знайомих місцях, через багато днів добралися до рідних, казалось зовсім недавно покинутих рідних місць.

До ночі вийшли з лісу на відкритий пагорб. Біля зіяючої пащі тієї самої печері, з якої прогнали Кряка, над уквітченим горбочком побачили двох молоденьких жінок, що примостились навпочіпки на землі. Поруч з ними згорбилась старша жінка. В сутінках важко було розгледіти обличчя і одяг. Але брати не сумнівалися, що перед ними їх мама Прип”ять і сестри — Язвінка і Рудинка.

— Це вони!.. Це сестри і мама!.. — Вигукнули Случ та Кряк, стискаючи руки Поляна і тремтячи від радісного хвилювання… Мабуть, не потрібно описувати здивування сестер при цих вигуках, воно й так зрозуміло і без слів…

Язвінці і Рудинці здавалося, що вони бачать уві сні, ніби маленький Полян перетворився на прекрасного молодого воїна…

Цілу ніч хлопці, сидячи біля багаття, навперебій розповідали матеріі сестрам, як вони живуть у поселені під віковими дубами. Під орудою старого Немовича навчилися будувати надійне і затишне житло.

Наступав світанок. Весь рід Немовича вирішив негайно рушити в далеку дорогу.

Цілий день стягали сухі повалені буревієм колоди, до річки. Міцно кріпили, обв”язавши їх засушеними жилами з ніг лося, благо їх було більше, ніж потрібно. Поклали провізію і рушили в таку вже й не далеку дорогу, бо ж знайома дорога не буває довгою…

Через десяток днів добралися до свого прекрасного дубового гаю… Роки важких мандрівок і гіркої розлуки закінчилися для них назавжди…

А, щоб залишити пам”ять по собі і своєму роду назвали ближні річки й у рочища своїми іменами. Так і появилися назви річок — Горинні й Случі і її приток Язвінки і Рудинки, урочище де поселилися- Поляна: весь рід перебрав ім”я свого первісного вчителя — Немовича…,а найбільшу річку краю, в пам”ять про свою маму, нарекли Прип”яттю…

І посеред цієї поліської краси — біленькі хатинки з сучасними у мовами життя у вишневому суцвітті садків. Люди тут живуть в добротних цегляних будинках під бляшаним або шиферним дахом, над яким приліпились, мов величезні гнізда казкових птахів «тарілки» сателітних телевізійних приймачів.

Характером немовичани твердого до завзятості, до фанатизму; разом з тим, він нескоро за щось візьметься, але вже що затіє, до того йде неухильно. Послуги і образи не забуває до могили і часто, помираючи, дітям своїм заповідає свою любов і помсту. У мові і манерах поліщука немає нічого підлесливого, рабського: він не любить розсипатися у ввічливості; навпаки в ньому є якась недбалість і необтесаність, але в ньому немає зухвалості, ні бажань стати рівним з людиною, яку він вважає вищою за себе станом і освітою. Коротше кажучи, він шанобливий з почуття своєї гідності, так само, як і з бажання щоб і до нього зверталися також, якщо не шанобливо, то принаймні не образливо…

ЗЕМЛЯКИ В НАРИСАХ І РОЗПОВІДЯХ

НАШ ЗЕМЛЯК ОЛЕКСІЙ ГАЮН — АРХІЄПИСКОП ФЕОДОР

У миру — Олексій Олексійович Гаюн

Народився 17.02.1958. Тезоіменитство — 24 серпня

Хіротонія — 05.08.1992

На кафедрі з 15.04.1997

Архієпископ Кам’янець-Подільський і Городоцький Феодор (Олексій Олексійович Гаюн) народився 17 лютого 1958 року в селі Немовичі Сарненського району Рівненської області в селянській родині.

1975 року закінчив середню школу і вступив до Рівненського інституту водного господарства, але навчання покинув. Протягом 1977–1978 років працював на одному з заводів у Рівному.

З 1978 по 1984 рік навчався в Московській духовній семінарії. Проходив військову службу. 1987 року закінчив Московську духовну академію з вченим ступенем кандидата богословських наук. Тоді ж був направлений до Свято-Успенської Почаївської Лаври.

24 грудня 1987 року прийняв чернечий постриг з ім’ям Феодор на честь преподобного Феодора, князя Острозького.

10 січня 1988 року був висвячений у сан ієродиякона, 7 жовтня 1990 року — в сан ієромонаха. Потім майбутнього владику було переведено до Свято-Духівського скиту Почаївської Лаври і призначено благочинним обителі.

У травні 1991 року ієромонах Феодор повернувся до Лаври і був призначений викладачем Почаївського духовного училища.

5 червня 1992 року був возведений у сан ігумена і призначений намісником Свято-Успенської Почаївської Лаври, 1 серпня того ж року прийняв сан архімандрита.

5 серпня 1992 року відбулася хіротонія архімандрита Феодора в єпископа Почаївського, вікарія Тернопільської єпархії.

8 грудня того ж року владику призначено ректором Почаївської духовної семінарії.

27 липня 1996 року звільнений з посади намісника Почаївської Лаври зі збереженням посади ректора духовної семінарії. Обителі було надано статус ставропігійного монастиря.

З 15 квітня 1997 року владика Феодор — єпископ Кам’янець-Подільський і Городоцький.

2006 року, в день Ангела Блаженнішого Митрополита Володимира, 28 липня, за Божественною літургією єпископ Феодор був возведений у сан архієпископа.

КУДИ ВЕДУТЬ ТЕБЕ БАТЬКУ!?

Савчин Олексій Степанович.

Рік народження 1900.

Голова села з 1942 по 1944 роки.

Загинув у Ровенській тюрмі.

Місце поховання поки що невідоме.

Той січень, місяць передостанньої воєнної зими 1944 року видався на біду для поліщуків лютим і холодним. Тріскучі крещенські морози з пекучими пекельними вітрами загнали весь Немовицький люд на єдині теплі місця на світі — печі,що казалися раєм у холодних, злиденних і принишклих у постійному передчуті горя і біди, оселях під солом" яними стріхами.

Снігова віхола не вщухала мабуть з тиждень. Біла ковдра стала такою товстою, що без лопати з хати не можливо вибратися. Село сховалось під цим холодним пухом. Якби не тонесенькі цівочки диму над хатками, бо вогонь підтримували в печі постійно, інакше прийдеться зичити жар у сусіда, то білі купини поліських хатинок з маленьким віконцем на всю стіну, були б зовсім не помітними.

Скрипіли на вітру в" язи і тополі, надривисто гуділи і стогнали старі ясени з вербами; вітер, мов між туго натягнутими струнами, натужно грав на гілках наскрізь перемерзлих дерев. Нагинав їх ледь не до самої землі, на мить стихав і знову брався за своє.

1943р. Наконечні Соня і

Тодік. Позаду в дверях

Савчин Дарка.

Фото зроблено німецьким

воякою і прислане ним

у 1945 році.

У вистудженій вітрами хаті Голови села Савчина Олексія Степановича, ладно складеного 44-річного поліщука, на печі сиділо четверо підлітків. Старший син від Федота, першого чоловіка Дарки — Йосип вже мав жінку Соню і синочка- до всього цікавого непосиду і не по літах розсудливого шестирічного Тодіка. Вже був самостійним, і тільки в нього, звісно крім батька, були німецькі блискучі чоботи. А менші Дарчині діти від Олексія: Паланя, Василь, Макар з найменшим Іваном щільно притулившись, вкрилися старезним, з діркою на дірці, дідівським кожухом, з острахом напружено вслухалися у завивання хурделиці, "коли ж вона проклята стихне?" бо вже тиждень сидять безвилазно на печі. А на вулицю так хочеться!.. Адже батько тиждень тому казав мамі, що в село увійшли "совецькі" солдати.

Підслухали також, що дуже переживають, бо тата можуть "забрати". Два рази вже забирали, але дякуючи Богу і мамі- відпустили. Ладна і проворна Дарка — жінка Голови вправно крутила веретено, пряла, а Олексій, присівши на коліна, вигортав з грубки печену картоплю.

"Ще є трохи квашеної капусти, отож повечеряємо на голодно, та й свято сьогодні підходяще — Голодна кутя, а завтра Водохреще.

Як же святити воду будуть? Ще й ополонки не вирубали в товстенному льоду, бо до ранку замерзне. Треба раненько підняти людей" — міркував Голова." "Добре, що лою лишилася дещиця від корови, яку зарізали для вояків, що прийшли в село пізно увечері 10 числа, відразу ж після Коляд. Викликали серед ночі в управу і наказали доставити корову. Остання надія була на неї, що якось величенька сім" я дотягне до весни, аж ні село повинне здати контрибуцію війську… Не забирати ж останнє у багатодітних голодних вдовиць…от і віддав свою, хоч в хаті вже голодом припікає".

Неспокій і якісь передчуття непоправної біди не полишали Голову. Моторошно на серці, бо ж добре розуміє, що рано, чи пізно його "загребуть";он у навколишніх селах що коїться; викликають в управу і не повертаються більше додому, такі, як він старости. Два рази вже за цей тиждень "закривали" в камеру у Сарнах, але кмітлива Дарка відкупилайого за курку і гусака у молодого слідчого, що прийшов разом з військом десь зі сходу України.

"Відкупила, але, чи надовго? За німців вдалося викрутитися: село не спалили і людей не понищили і з партизанами, і з бандерівцями якось ладив, а от на цей раз, здається не вирватися з цих цупких обіймів невідворотньої смерті, хоч і не воював проти Радянської влади, не шкодив просуванню Червоної армії, але те, що село було притулком повстанцям, а надто те, що Тарас Боровець, він же Тарас Бульба перед війною, в 40-му році осів в селі, а в 41-му тут, в селі видав свій перший наказ про створення "Поліської Січі" і початок боротьби з " совєтами" — звісно не простять. Та й розбиратись ніхто не буде у цьому павутині-винен, чи ні?

До того ж напевно знайдеться в селі якийсь незадоволений і настрочить донос на старосту, бо ж не родився ще такий чоловік, який догодив всім людям, та ще й в такий не простий жорстокий час і от вже трибунал "справедливої трійки" забезпечено"- тяжкі думи нав" язливо роїлися в пам" яті.

"Як же діти, жінка? Хоч би не вислали в Сибір, як у 39-му, коли ці "совєти" прийшли вперше-Пацьолу і Кіркова з сім" ями вивезли освоювати необ" ятну "Родіну", тільки за те, що мали двох коней і більшовики назвали їх "куркулями; без вини постраждали, а тут…староста села за німецької окупації…

— Ох, не просто так вчора викликали в місто у відділення НКВС і попередили, що, як тільки в селі зловлять хоч одного-єдиного бандерівця — поплатиться життям своїм і жінки, а дітей вишлють світ за очі…

А що ж він може вдіяти, коли близькі його родичі- Миша і Трохим промишляють в лісі. Хіба ж поясниш новій владі, що саме завдяки їм село не постраждало від бандерівських екзекуцій. І "кормити" мусить цих бандерівців, бо ж там є й свої, сільські, але які не пожаліють ні його ні дітей, коли він десь не дай Бог оступиться"…

Не встигли сісти за стіл, щоб "відсвяткувати" Голодну кутю, як зле і так голосно, коли у двір навідуються не сільські, чужі люди, аж захлинаючись загарчав собака. Від такого ричання серце лунко затріпотіло, аж дух перехватило…

" Неже прийшли?" — блискавкою промайнуло в голові. З гуркотом впали, зірвані з петель двері,хоча вони були не замкнені, в хату разом з пронизливим холодом ввалилися з автоматами на поготів офіцер і двоє вояків з фіолетовими петлицямина комірах. Голова все зрозумів. Прийшли по нього — серце не помилилось…

Поспішно почав прощатися з дітьми, жінка остовпіла- слова десь пропали… Везли його у відкритому кузові американського "Студебекера" під завивання крещенського скаженого вітру і голосіння його вірної і такої нещасної Дарки, що босоніж бігла по снігому на лютому морозі.

Уявив, як посиніли в неї ноги, як впала вона коліна, молячи в Бога про його пощаду, але вдіяти нічого не міг…

На слідуючий день, ранесенько відбулося засідання "трійки"… і от він вже у Рівненському тюремному пеклі. Мабуть самому Господу такого не довелося перенести, як судилося пережити йому- старості нічим непримітного села Сарненського Немовичі.

Рівненська тюрма зустріла його незбагненим жахом від побаченого.

"…В одній із камер було дуже багато крові. Там ще було декілька трупів, що були приперті до стінки. Трупи були всі голі і чомусь коричневі, напевно їх вбивали струмом, Це була жахлива картина. В багатьох були повикручувані ноги і руки, що було зв'язано не з передсмертною агонією, а із слідами катувань, тому що ноги і руки не держалися практично тіла. В багатьох трупів не було очей, були повиривані язики…" /Архів НКДБ/

Одному з синів — Макару вдалося побачитися перед самим його розстрілом. Під голосний ричання величезних, подібних на вовків псів і таку ж лайку напівп" яних конвоїрів, з тюремної брами висунулася сіра колона засуджених на смерть. В сірій масі понурих понуро брівших істот, подібних на людей, Макар ледь впізнав страшенно змарнілого батька.

— Батю! Куди тебе ведуть!? — щосили, як тільки міг, вигукнув хлопчина…

А той підвів голову, поглядом знайшов Макара у натовпі і у відповідь лише зложив навхрест руки на грудях…

ЗГАДУЮ ЗАМЕТІЛЬ ВИШНЕВОГО ЦВІТУ…

«Сто доріг — одна твоя». На все життя запам’ятав це гасло, адже висіло воно на стіні рідної школи. Перечитував роками, отож ввійшли ці слова в мою ще незрілу свідомість. Власне, що ми в дитинстві та ранній юності можемо думати про дороги, які чекають кожного з нас? А яких людей зустрінемо на них? Пізніше сходив немало різних доріг у прямому розумінні: степові й гірські, пустельні й міські, перепливав море.

Та найцінніше в дорогах — це люди. З багатьма спілкувався, у кожного — своя доля, досвід, історії. Й вони зостаються з тобою в житті подальшому. Якось занесла мене доля в стольний град Москву, а звідти — на Кіпервейм (це притока знаменитої ріки Колими), а потім ще за Колиму кілометрів із 300. Будували там котедж губернатору краю, знаменитому олігархові.

На диво, замість очікуваної дикої тундри проживали в сучасному містечковому центрі. Робота, хоч і нелегка, досить швидко ввійшла в колію, отож почали подумувати про підзаробіток. Незабаром взяли підряд на перебудову й оформлення сцени місцевої школи мистецтв. Там і звернув увагу на сторожа, який пильно прислухався до наших розмов. В один із вечорів він підійшов до мене й попросив затриматись. Запитавши ім’я, звідки, дуже зрадів, швидко заговорив: «Я земляк твій, хлопче. Волиняка я. Так хочеться хоч словом перемовитись із земляком. Візьми щось суттєве, приходь та й поговоримо». Взявши пляшчину спирту, який у тих краях коштував дешевше «паленої» горілки, повернувся до школи. Зрадів старий, зметикував закуску тих широт: рибу, ікру. Потекла розмова, я більше слухав.

«Довго живу тут, хлопче, уже понад 50 років, але мову твою визначив зразу. Зрозумів західний акцент, хоч і не був на батьківщині довше, ніж тобі років. Але дороге мені все рідне. Пам’ятаю, якось за 10 пачок української «Прими» віддав хутро соболя. Може, й дурість, але хотілося хоча б рідний гіркий дим вдихнути.

…Село наше було красиве. Та і як можна сказати про ту маленьку батьківщину? Ми ж як комахи. Для комашки батьківщиною стає стеблина деревію, і де б вона не опинилась, а цю стеблину не забуде. Так і ми, люди…

Ріс я здоровий і сильний, працював багато й старанно. І закохався в найкращу дівчину Настю. Разом ходили на вечірки й з вечірок, але завжди я втрачав можливість говорити з нею. Бачив, як її зачіпали парубки. Бачив, слухав, а що мав робити? Чомусь думав, що не маю місця в її серці. Страждав, звісно, мучився. Була весна… Якось вертались з вечірки однією компанією. Чогось тоді й наважився, поглянув на хлопців так, що залишили нас самих. Підходили до перелазу, а саме вітерець, цвіли вишні й кружляв навкруги вишневий цвіт, встеляв землю. Справжня заметіль вишневого цвіту…

Взяв за плечі Настусю, глянув в її озера-очі й сказав про те, про що стільки мовчав:

— Настуню. Кохана моя… Може, і не вмію говорити ладно, та кохаю тебе так, як ніхто не кохатиме. Та й прикро мені дивитися, як увиваються навкруги тебе дурні солодкоголосі. Виходь за мене заміж!

Пригорнулась Настя до мене та й проказала:

— Як довго чекала цього від тебе, хоча знаю, скупий ти на слова. Засилай сватів!

Якими солодкими були її вуста… І кружляв довкола нас вишневий цвіт. Був травень 1941 року. В неділю ми обручились. Через три тижні думали відгуляти весілля, збудувати дім, про щастя мріяли. Та грянула війна, не встигли й накохатись. У числі перших пішов на фронт. Не буду розповідати тобі про війну, не здивую своїми розповідями. Ти й сам знаєш, що шрами — це не доблесть і хоробрість, а швидше, помилки й невдачі. Та й сюди люди потрапляють більше неординарні.

Воював я. Нагороди мав, за спинами товаришів не ховався. Коли прогнали фашистів з України, написав листи й отримав відповідь. Цілував рядки, писані рідною рукою, й дало це снаги витримати. Закінчував війну вже в Празі.

Дочекавшись демобілізації, поспішив додому. Боліло чомусь гострим болем серце, та й листів давно не отримував».

Дід скуйовдив сивину, налив у склянки й, не припрошуючи мене, випив, наче воду, міцнющий напій: «Побоявся йти зразу додому, наче віщувало щось серце. На околиці села стояла дядькова хата, материн брат лісникував до війни. Зрадів мені неймовірно, хоча й примітив я, що чомусь розгубився спочатку. Дістала дядина зі сховку пляшку, накрила нехитрий стіл, присіли з дядьком, відмітили Перемогу. Вляглась радість зустрічі. Спохмурнів дядько… Тенькнуло в мене тривожно серце.

— Не ходи, племіннику, зараз додому. Заночуй у мене. Неспокійно в нас, а ти у формі, при орденах, з погонами.

А коли підхопився по цих його словах, узяв твердо за полу шинелі, посадив:

— Не чекає тебе більше Настя. Немає її. І батька твого немає. Будь сильним. Не дожила, не дочекалася Настя твого повернення. А хотіла ж як!.. Та й сина мого Юрка, а твого брата, теж немає. Бачив, яка сива стала тітка твоя Дарина? А я кріплюсь. Важко, а кріплюся. А дочка наша Марія зараз десь в Росії живе. Заміж вийшла, за офіцера… І благословення нашого не попросила. Коли прийшли фашисти, багато хто не міг стерпіти їх присутності. А Настя… в райцентрі… на головпоштамті працювала. Була зв’язковою ОУН-УПА. З німцями спочатку воювали. Потім — проти більшовицької навали. І яка молодь полягла… Там і запримітив її якось капітан НКВС. Вродлива ж була вона в тебе, а ще й більш розквітла. І тебе все чекала… Коли її розсекретили, не змогли зламати. Отой капітан і вивіз її в ліс. Лютий був, що відмовила йому. Закатували її там же в лісі…

Захитався світ мені, хлопче, це вже зараз спокійніше про це говорю. А спочатку!.. Попросив дядька відвести мене до побратимів Настиних у ліс. І відомстити капітану вирішив. Вислідив і випустив у нього й охоронця всю обойму з трофейного «Вальтера».

А потім — ліс, криївки. Хоч із недовірою ставилися до мене, бо не зняв кров’ю завойованих орденів, але поважали. Уже пізніше, взимку 1947, пораненого взяли в полон, та знову ж таки, зглянувшись на ордени, бойове минуле, зробили поблажку: тайга, лісоповал, бараки. Там і зрозумів: рік-два від сили. Більш сильні ламались, можу не вижити. Треба тікати. Тікати одинаком. Дома ніхто не жде, та й шукатимуть там. Отож втікав далі за Колиму. Уже на Кіпервеймі мене, знесиленого, зовсім охлялого, знайшли й виходили брати-чукчі. Понад півстоліття живу тут. Тягло спочатку додому, а потім і звик.

Налив після мовчання мій оповідач та й сказав:

— Давай за нашу неньку Україну. Трохи знаю, що там робиться. А мені повертатись уже пізно. Але єдине, на що хотів би глянути перед смертю — то це на вишневий цвіт. А вже потім і помирати не страшно. Та вже, мабуть, не судилось мені. Приїдеш, хлопче, на Україну, вклонись їй від імені її сина Охріма.

Вперше він назвав своє ім’я. Я хотів був заперечити, що зараз кажуть не «на Україну», а «в Україну», але змовчав. Для діда Охріма Україна має залишитись тою, з вишневим цвітом шевченківським, могилою Насті, батьків, багатьох безіменних братів і сестер, що віддали своє життя за її волю…

Пройшли вже роки, не знаю, чи живий ще дід Охрім, але коли цвітуть вишні, згадую розповідь сивочолого жителя Крайньої Півночі, нашого земляка, невизнаного героя України Охріма, його розповідь про заметіль вишневого цвіту.

Михайло КАБАНЕЦЬ, с. Немовичі.

ЇХ СПОГАДИ НАМ ОСОБЛИВО ДОРОГІ

Наконечний Федір Йосипович.

«Ми часто чуємо вираз «діти війни». Це люди, на чиє дитинство припали страшні часи лихоліття. Попри жорстокість і страх, якими були сповнені їх дитячі роки, вони не втратили оптимізму й великої любові до життя. І їх спогади нам дорогі особливо», — такими словами розпочала вечір-концерт, присвячений творчості земляка Федора Наконечного, завідувачка Немовицькою публічно-шкільною бібліотекою Любов Жук. Федір Наконечний приїхав у Немовичі не один. Його супроводжували рідні, друзі, онуки. Сельчани у фойє місцевого Будинку культури, де й проходила зустріч, могли ознайомитись із матеріалами про життєвий шлях поета-пісняра, розміщеними на стендах. Вони викликали великий інтерес у всіх, хто прийшов на його творче свято. «І фізик, і лірик», — жартома говорить про себе Федір Йосипович. Майже півстоліття життя присвятив радіотелевізійному становленню й розвитку Рівненщини. Тому його так і називають — батько рівненського телебачення. І хоча й проживає в Рівному, завжди залишається немовичанином, часто навідується в рідне село. Саме з його легкої руки про цей населений пункт знають в Україні. На зустріч випускників Одеського інституту зв’язку Федір Наконечний привіз диск із записом місцевих вокального тріо «Джерело» та народного колективу «Терен», який виконував пісні на його слова. Друзям твори дуже сподобались і всі бажаючі отримали платівку, яку повезли в різні куточки країни. А для творчого колективу немовичан вони стали візитівкою. Тож народний колектив «Терен» «Піснею про Немовичі» привітав земляка з днем народження. А знаєте чому Федір Йосипович має титул батька рівненського телебачення? Далекого 1966 року він безпосередньо опікувався зведенням телевежі в Антополі — однієї з найпотужніших на теренах колишнього Радянського Союзу. Ця споруда дала змогу жителям краю побачити недоступне тоді диво. І разом з тим, Федір Наконечний — тонкий поціновувач прекрасного. Саме дивовижним почуттям і емоціям присвячена його пісня «Весняне диво». Музику до неї написав директор немовицького Будинку культури Віктор Савчин, а виконав соліст Ілля Крат. Життєвий досвід, мудрість, що приходять з роками, по-новому окреслюють родинні зв’язки, дозволяють відчути особливу міць родового єднання. Багато хто з людей, присутніх у залі, знайшов себе в генеалогічних деревах, що відтворив Федір Йосипович. А сам герой дня розповів про пошуки родинних першоджерел. Слухала його з великою зацікавленістю й повагою. Подумала: нехай ніколи не переривається родинний зв’язок. Нехай він для всіх поколінь стане цілющою чистою силою єдності й підтримки. І навіть якщо в житті не все складається просто, то нехай завжди буде поряд той, хто зможе віднайти самотню криницю й відновити до неї стежину. Мабуть, саме про це думав Федір Наконечний, коли писав пісню «Самотня криниця», яка прозвучала у виконанні ансамблю «Терен». А Федір Макаревич виконав твори на слова Федора Наконечного «Повір мені, мамо» й «Калинова туга». Саме невичерпна материнська любов, калина, посаджена мамою в садку біля хати, як місточок, що поєднує рідні душі, подарували натхнення автору написати надзвичайно душевні пісні. Попри всі випробування долі, він завжди вміє наповнити силою духу не лише своє життя, а й усіх навколо запалити ентузіазмом. У свої понад 70 він надзвичайно активний. Саме з його ініціативи зустрічаються випускники школи, інституту. Так, кожні п’ять років збираються разом колишні однокласники Сарненської ЗОШ № 1 (нині школа-колегіум), яку закінчив Федір Наконечний. На святі виступили його шкільні друзі — секретар обласного об’єднання «Просвіта», кавалер ордена «За заслуги» третього ступеня Олександр Волощук і секретар Сарненського райкому компартії 1980 року, заступник голови сільгосптехніки області Володимир Нікітчук. Не могли не приїхати й директори обласного телерадіоцентру Віктор Талімончик і ТОВ «10 канал» Костянтин Бертух. Вони розповіли про цікаві сторінки життя колеги. Адже Федір Наконечний по праву може називати себе підкорювачем вершин, бо піднімався не лише на 240 метрів рідної Антопільської щогли, а й підкорив 532 м Останкінської у Москві. Такий уже в нього характер — якщо віддається справі, то сповна. Його знають не лише як вимогливого керівника, а й майстра на всі руки: від власноруч зробленого ще в 60-ті роки кольорового телевізора, зведеного будинку — до понад півсотні раціоналізаторських пропозицій. А ще — грає на акордеоні, пише портрети — енергії вистачає на все. Пісні на його слова звучали в дарунок гостям і всім присутнім у залі Будинку культури не лише у виконанні керівника народного ансамблю «Терен» Марії Генько, художнього керівника Будинку культури Лариси Крат, автора музики, директора БК Віктора Савчина, учня Немовицької ЗОШ І-ІІІ ст. Ярослава Гордієнка. Гучно аплодували немовичани гостю з Рівного, головному спеціалісту управління культури облдержадміністрації, заступнику голови обласного відділення Національної спілки кобзарів України, лауреату багатьох конкурсів Назару Волощуку. Не обійшлося на святі й без виступу Надії Мельник. Надія Леонтіївна від імені родичів щиро зізналась, як вони цінують Федора Йосиповича, як готують зелений борщ, коли він приїжджає в рідне село. Віктор Савчин, який з честю підтримує родинний талант Ф. Наконечного, пише музику, грає, співає, розповів про те, як виникла ідея проведення творчої зустрічі із земляком. Упродовж вечора він неодноразово підходив до мікрофона, розповідав, ділився спогадами, запрошував до слова рідних, дякував усім, причетним до організації свята, землякам. У свою чергу сільський голова Володимир Онищук від імені односельців висловив вдячність гостю за цікаву зустріч, якій, як зауважив винуватець торжества, позаздрив би сам Володимир Гришко. До вітальних слів приєднались Віктор Савчин, Любов Жук і всі учасники концерту, які виконали пісню «Земляки-немовичани». Закінчився вечір, але ще довго Федір Наконечний спілкувався з рідними, друзями, односельцями. Такі зустрічі зближують. І відомий вислів «Єднаймося, бо ми того варті» має справді сакральний зміст. Куди б пролягла життєва стежина кожного, нас завжди єднатиме важливе й незмінне слово — Немовичі. Тут — наша земля, наші витоки, наша могутня сила.

Марія КУЗЬМИЧ.

ЖИВ КОЛИСЬ В СЕЛІ ВИСОКИЙ ХЛОПЧИНА

Для людини суто технічної, інженерної натури, для якої завжди найприємнішим трунком був запах каніфолі від паяльника при монтажі якогось небаченого в селі радіодива, перші римовані думки стали несподіванкою, навіть для неї самої.

В дитячі іа юнацькі роки багато читав, але поезія його в полон ніколи не брала, адже любив лише прозу і тільки її.

І ось- тобі на, така метаморфоза…

В 1988 році, коли йому стукнуло п”ятдесят появився перший недолугий вірш. В переддень того ювілею довго не міг заснути, переосмислюючи своє життя, збагнув всю суть, всю значимість, оцієї життєвої віхи….

“…Рог изобилия скудеет

Что же там на дне,

Остались только шишки

И коль зима вдали уже белеет,

Проверь дружок,

Запасены ль дровишки…”

А, коли, того ж таки, 88 року на святкуванні 25-річчя випуску з інституту привітав своїх колег — випускників у віршованій формі, то ті подумали, що Федір Наконечний мабуть теж примудрився сісти на трансформатор, як той студент, про якого розповідав викладач. Колись він відвідав один з радіоцентрів, де й зустрів свого колишнього студента. Звісно той уже був інженером. Викладач здивувався, що той розмовляє віршами. Прямо Пушкін! В чому причина феномену, що трапилось? Виявилось, що той сів на високовольтний трансформатор. Крім просмаленої дірки на штанях обійшлося все більш-менш благополучно, от тільки після цього…почав писати вірші.

Однак у своїй книзі “Телевізійними стежками” Ф.Наконечний авторитетно заявляє: “…., що на трансформатор не сідав, хоч кіловольти для мене теж давно знайомі..”

Особливий стиль і манера автора висловлювати свої думки, задушевна мелодійна лірика й філософія поетичних рядків викликають асоціації з образами філософів Сократа, Сковороди, Шевченка.

Доведена до філігранності майстерність і композиційна стрункість рядків із винятковою музикальністю та пластичністю образів, несе глибокий життєвий зміст. В кожному рядку відчувається — поет віддано любить людей і той світ, в якому вони живуть. Йому властиве не лише тонке, а й по справжньому глибоке відчуття струн людської душі й барв поліської природи. Мова рядків його віршів ясна, чиста, співуча…

“Птахи у вирій відлітають,

Весна прийде, повернуть знову…

Роки ж за обрієм зникають,

Немов той вітер за діброву…”

Вірші, що наведені нижче читаються легко і з величезним задоволенням. Зовсім не відчувається штучності і навмисності в образах, читаєш і віриш, що це не вигадане, живе і таке колоритне, яким його бачить романтик, поет-лірик, радіоконструктор і телевізійник Федір Йосипович Наконечний:

День села

Знов знайома дорога повертає додому,

Знову вулицю бачу, з дитинства знайому…

Чом сюди ця дорога так поспішно вела?

Бо сьогодні тут свято — День села, День села!

Приспів:

День села, День села, День села —

у нас свято сучасне,

Хоч і осінь кругом та тепло

у душі хай не згасне!

Земляки, земляки! До вас їду я знову,

За святковим столом ми продовжим розмову.

Вже роботи усі перероблені вчасно,

До нас свято прийшло, це для кожного ясно.

Вже спокійно в полях на порозі зими,

Тож святкує село, тож святкуємо ми.

За поріг мене доля знову в світ поведе,

Та зустрічі радість вже не зникне ніде…

Знаю, рік пролетить, повернусь я сюди —

Знову в свято пірну, бо я знов молодий.

Тож скоріше вертай у праотчий свій край —

Тут вже друзі чекають і рідні…

Повний келих нальєм і йому підморгнем:

Він повірить, що ми того гідні!

/2 / Шепни на ухо мені, доле…

Шепни на вухо мені доле,

Чи зможу ще в житті радіти?

Чим ще засію своє поле —

Тільки бур”ян, чи може й квіти?

Шепни мні доленько, скажи,

Хто поведе мене тим полем

Й коли чекать тої межі,

Де радість зникне — стане болем?

Та присуд винести не смій,

Хоч навіть море край десь має,

Збудую човен із надій —

Простори часу хай долає.

Є в морі берег, є межа

І у моїм життєвім полі …

Душа в це вірить не бажа —

Мені не каже: все, доволі.

Покинь думки свої сумні,

Поглянь, довкола все радіє —

Чекають блага хай земні,

А з ними й серце змолодіє!

/3/12.01.2008 р.

Повір мені, мамо

Я знов сьогодні бачив маму,

Таке буває лиш вві сні…

Благав, просив ріднішу саму,

Щоби сказала щось мені.

Розмова та не відбулася —

Я відчував свою вину —

Мама пішла, в світ подалася…

Себе питав: чому, чому?

Може сказати не схотіла,

Що щось не так в житті робив,

Тому-то й мовчки полишила,

Щоб те шукав, що загубив.

В житті губив дуже багато

І добрих друзів, й гарних справ…

Мабуть, таки вже важкувато

Те віднайти, що колись мав.

Я компенсую ті утрати

Поки пульсує в жилах кров…

Чекаю — знову прийде мати,

Й розмову ту продовжить знов.

15.12.2006 р.

/4 / Іній на скронях…

Іній на скронях вже давно

Багато літ як появивсь…

Життя одне, довге воно,

Та ще любити не втомивсь.

Навіть зимою, в сніговерть

Чомусь радію, чимсь любуюсь…

Єство наповнене ущерть

Цим щедрим даром, з ним спілкуюсь.

Зима мине, розтане сніг —

На скронях лиш залишиться —

Весняна зелень біля ніг,

П’янким повітрям дишеться.

В житті людськім весна одна,

Жаль, відцвіте й зів’яне…

Тому й зимі краса дана,

Хоч вже тепла й не стане.

Та нагадаю знов і знов,

Життя дане нам не дарма:

Доки в серцях живе любов —

Доти у душах зим нема.

30.05.2008 року

/5/ Усміхаймося

Нас «home sapiens» назвали,

Знать розумом ми мавпу обскакали.

Чи ж варто нам оцим гордитись?

Критично треба подивитись

І до себе, до друга, до сусіда…

Сидить десь часто в нас обіда,

Часом гніздиться, мов зараза,

На цілий світ якась образа.

Хоч кривдить нас ніхто не хоче,

Та нерви все ж собі лоскочем.

Чомусь шукаємо невпинно

Якусь зачіпку чи причину,

Що хтось образить вас зібрався:

Півслова скажеш — вже й нарвався.

Мабуть, з пелюшок це лишилось —

Образу бачим, де й не снилось.

Певно у душах таки щось морочиться —

Ображеним бути чомусь дуже хочеться.

Отож, любі друзі, пора схаменутись:

Образ не шукати, друг другу всміхнутись.

Усмішка лікує, усмішка хорошить

Й для цього не треба ні ліків, ні грошей!

14.04.2010 р.

/6/ Літа медові

Стримать плин часу ми не взмозі

І захід сонця зупинить…

Все швидше йдем ми по життя дорозі,

Тому шануймо, друзі, кожну мить.

Хай пам”ять нас у юність переносить,

Далекий спогад хай тепло несе:

Коли дівчиська погляд ласки просить —

Співа душа, кругом співає все…

Ночі медові та духмяні

Пісень рулади солов”їв,

Рожевий обрій в час той ранній,

Вологий подих сонних ще гаїв…

Медовий місяць, насолода —

Це пік буття, це Еверест…

Так вже створила нас природа,

Такий її нам щедрий жест!

А далі що, невже вже фініш:

Сіра нудьга, нудне буття?

Якщо цим щастя не заміниш,

Для чого нам тоді життя?

Якщо той місяць шле нам доля,

То рік медовий сам будуй:

На це потрібні сила й воля,

Характер твердий теж гартуй.

Люби й цінуй ту половину,

Щаслива доля що знайшла:

Творець послав тобі людину,

Щоб лиш добро вона несла.

Тоді життя медовим стане,

Десь зникнуть горе і печаль;

Любов ще довго не зів”яне —

Й душі широка й світла даль.

Медовий рік — це небагато,

Навіть десяток — не межа…

Прожить життя: що день — щоб свято,

Хай кожен сам собі бажа!

08.08.2007 року

Знов тебе зустрічаю…

" 7"

Знов тебе зустрічаю,

Хоч не знаю чи люб,

Знов усмішку чекаю,

Щоб злетіла із губ.

Та дарма те чекання,

Бо весни вже нема —

В серці щем, осінь рання… / Двічі /

А що далі? Зима.

Та залиш мні надію,

Геть її не жени,

Бо про тебе ще мрію:

В цім не бачу вини.

Хай душа стрепенеться —

Ця тривога дарма —

Весна знову вернеться, /Двічі/

Зачекає зима!

Знов усмішка зустріне,

Ясний погляд зловлю…

Ніжний шепіт долине:

«Тебе вірно люблю».

Ми про зиму забудем

Й про роки, без жалю…

В раю знову побудем, /Двічі/

Де є слово «люблю».

20.05.2008 р.

/8/ Ми — земляки

Для всіх нас, друзі, люба Україна,

Багата й щедра звіку тут земля…

Та ще Мала у всіх є Батьківщина,

Де перший подих робить немовля.

Приспів:

Ми — земляки — немовичани,

Ми любимо село своє…

Хоч не герої — люди ми звичайні,

Та дружба всім наснаги додає!

Нехай той Київ від Немович більше,

І не біда, що в нас метро нема,

Та не знайти ніде людей щиріше:

У наших душах не оселиться зима.

Тому разом збираймося частіше,

Ми — земляки, рідні в нас півсела…

Батьківська хата в світі найрідніша,

Вона дорогу нам в життя дала.

Стоїть село, бо древнє тут коріння

Стоїть село, бо древнє тут коріння,

Росте село, тут молоді розмай…

Своїх дідів нащадки це — насіння,

Всміхнись їм доле, Боже помагай!

А згадка ця в дитинство переносить,

Є вулиця в селі, що Вістровом зовуть

Спогад про неї в душу щем привносить.

Тут починався мій життєвий путь.

Я пам’ятаю, ранньою весною

Лиш човен взмозі доплисти сюди…

Та не була та вулиця сумною,

Де лиш хати і верби край води.

Дитячий галас звично йшов луною,

Веснянки дзвінко по воді пливли,

Бо розпрощалися з зимою,

Сніги пройшли, надії ожили.

Дитинства спогад в Вістрів мене манить,

Тут просльозитись не боюсь…

Коли в село заглянуть поталанить,

Корінню верб старих тих поклонюсь.

Червень, 2011 року

Наконечний Ф.Й.

КАШЕВСЬКИЙ СТАВ

Ф. Наконечний

Таке було: в селі з’явлюся,

На став Кашевський я біжу…

Я — не рибалка, зізнаюся,

Спінінг з собою не вожу.

Чом на ставу мені так мило?

Не старожил, бо, цей наш став:

Колись Рудинка ледь струміла

Серед городів і заплав.

Кашевський міст і шлюз бетонний

Рудинку сонну запрудив

І плин її, хоч монотонний,

В дзеркальне плесо розродив.

Рибалкам нині вольна воля,

Навіть в негоду там клює…

То не моє, чомусь доволі

Душа шукає все ж своє.

Окраса ставу — не карасик,

Там гордий птаха поселивсь.

Так, білий лебідь плесо красить,

З країв заморських появивсь.

Дружня сім’я, вже й лебедята

З батьками рядом, знай, пливуть…

Такої вірності, мов свята,

Сельчани теж роками ждуть.

Я долучитися бажаю —

Батон-презент в руках несу.

Його на радість обміняю,

Радість відчути ту красу.

І хоч не довгі ці гостини,

Що ж, пригостились, попливли…

Несуть нам щастя ці хвилини —

В раю земнім ми побули!

28.06.2011 року

Пісні

Ми — земляки

Для всіх нас, друзі, люба Україна,

Багата й щедра звіку тут земля…

Та ще Мала у всіх є Батьківщина,

Де перший подих робить немовля.

Приспів:

Ми — земляки — немовичани,

Ми любимо село своє…

Хоч не герої — люди ми звичайні,

Та дружба всім наснаги додає!

Нехай той Київ від Немович більше,

І не біда, що в нас метро нема,

Та не знайти ніде людей щиріше:

У наших душах не оселиться зима.

Тому разом збираймося частіше,

Ми — земляки, рідні в нас півсела…

Батьківська хата в світі найрідніша,

Вона дорогу нам в життя дала.

Каштанова осінь

Ф. Наконечний

Ще літо надворі, а в каштана осінь,

А звідки біда та, не знаємо досі…

Вже листя могуче чомусь побуріло

І землю довкола завчасно покрило.

У клена, що рядом, ще шати зелені,

А каштан вже жовтий, не схожий на клена.

Стоїть і сумує в печалі, в зажурі —

Кругом лист зелений, а в нього вже бурий.

А в долі людській хіба ж так не буває?

Одному все в радість, а другий ридає…

Як долю благати, як долю молити,

Як щастя шукати, де радість зустріти?

Не дам вам поради, не дам, бо не знаю —

В житті заблудився, сам вихід шукаю.

Бо гірко дивитись, як каштан могутній —

Трима ще коріння, а лист вже відсутній.

Отож, любі друзі, таке зрозумієм:

Життю усміхаймось, як ще зеленієм!

16.08.2011 р.

СТУДЕНТСЬКА ДРУЖБА

Ф. Наконечний.

Піввіку пройшло, наша юність минула…

Студентські роки — час весни, пік краси…

Й та дружба міцна досі нас не забула,

Теплом зігріва і в холодні часи.

Листва календарна невпинно шурхоче —

Вона обліта, мов те листя берез,

Коли, пожовтіле, ще втриматись хоче,

Хоч дощик осінній вже сипле з небес.

Життя рознесло нас, немов вітер те листя,

Довгі кілометри роз’єднують нас…

Та дружба ця гріє в пургу і ненастя,

Її не загасить негода, ні час.

Дзвінок телефонний — душа стрепенеться:

— Привіт, друже Федька, давно щось не чув…

— Спасибі, друг Колька, в житті все минеться,

Лиш дружба не в’яне, хоч де б ти не був.

— Щось Пашки не чутно…Як Зойка, Васятка?

Пішов від нас Вовка, вже й Борьки нема…

Земля хай їм пухом…А ми складем долі

Подяку велику, що нас ще трима.

Тож знову згадаєм роки ті чудові,

Тривогу від сесій і радість буття,

Пісні під гітару в часи світанкові…

Ця пам’ять не згасне все наше життя

" Якщо на відлюдді ти живеш багато,

Зустріч з земляками — це найбільше свято.

Дійсно, свят в державі наплодилось досить…

Та спитайте душу — чи ж радість приносять?

Є й патріотичні — неньки України,

Є і релігійні, що святкуєм й нині.

А вже професійних — календар червоний…

Ще й свої, сімейні, хіба ж заборониш?

Та для мене свято — земляка зустріти,

В вічі подивитись, згадати прожите…

В душі защемить щось, у серці проснеться,

Про друзів, про край свій спогад той торкнеться.

Ото ж зрозумійте про що тут ведеться…

Маршрутка з гостями на Сарни несеться.

А може в них думка така теж блукає,

Бо зустріч миттєвість, а час не дрімає.

Прощання настане — від нього не дітись,

Дай Бог перспективу, щоб знову зустрітись.

Мене зрозумійте, оці сентименти,

Повірте, щемливі в житті ці моменти…

Вернувсь я додому, а в них ще дорога,

Пошли нову зустріч, прошу знов у Бога!

18.10. 2011 року

ПРО НАС ПИШУТЬ

Вони знають про війну не із книг

СН Коли молоді люди отримали атестат зрілості 21 червня 1941 року, і щасливі гуляли до ранку, ніхто не думав, що завтра буде війна. Її ніхто не чекав і не хотів. Вона прийшла без попередження і забрала мільйони життів за чотири виснажливі роки. Не обминула Велика Вітчизняна і село, де я народилась і живу. Мої посивілі земляки пам’ятають, як це було.

Храмове свято 1944-го… Немовичани завжди шанували церкву, Бога і храмове свято св. Параскеви. 28 жовтня 1944-го (другий день престольного празнику) стало останнім для двох хлопчаків — Романа Кишенка та Івана Баранова. Вони знайшли у копиці сіна сплячого німця і хотіли забрати у нього зброю. Останній виявився спритнішим і одним пострілом убив Івана, а Романа відбив на руці палець. Після цього радянські солдати, які були в селі, наздогнали фашиста аж під Сарнами, де застрелили.

І солдат, і коваль Вони живуть поруч. І щороку їх стає все менше. Та й задуємо про них тоді, коли фронтовики одягають святкові піджаки з окропленими кров’ю бойовими нагородами. Вони самі занадто скромні, щоб розповісти про свої подвиги, та й кому хочеться пам’ятати жахливу війну, душевні та фізичні рани якої не заживають уже 66 років. За Андрієм Баєчком смерть ходила слідом. Спочатку забрала в нього матір Теодору Петрівну і 17-літнього брата Івана, чиї порубані тіла знайшли сусіди. Не зміг залишатись жити дома, перейшов до тітки. Працював на залізниці, на перегоні Ковель-Остошрик. У жовтні 1944 мобілізували та повезли на навчання до Чкалова. Весною, коли мали їхати на фронт, дізнались про жадану Перемогу. Але війна для 23-річного Андрія і його товаришів ще не закінчилась. Вони чекали відправлення на Захід, та ешелон поїхав на далекий Схід. Так опинились у Монголії. Маленькі китайські хатки, тепла вода у флягах, якою не можна було втамувати спрагу, неймовірна спека і американська тушонка в жерстяних банках. А ще — 70–80 кілометрів у день під супроводом нещадної спеки. Це була війна з Японією. У Китаї пробули до 1947, звідки через Владивосток, Читу, Київ поїхали додому. Головне, живі-здорові — це було найбільшим щастям. У Сарнах Андрій Баєчко став на облік, і з цього моменту війна для нього закінчилась. А потім — 25 років тяжкої ковальської праці, такої необхідної в зруйнованому після війни рідному селі Немовичі. Недаремно в 70-х роках вона була оцінена медаллю «За доблесну працю». Про інші нагороди учасник бойових дій Великої Вітчизняної війни небагатослівний. Серед них — медаль «За перемогу над Японією», 1945 року, орден Вітчизняної війни 2 ступеня, медаль Г. Жукова. А ще особиста подяка за виявлену мужність від Верховного Головнокомандуючого Генералісимуса тов. Сталіна. Молодь у мирний час самостверджується по-різному. Хтось носить сережку у вусі, інший приєднується до демо чи готів, ще хтось грається у неонацистські ігри. Це особиста справа кожного. Але ніхто не має жодного права забути чи зневажати здобуте потом і кров’ю і ціною власного життя все те, що маємо. Низький уклін вам за все, дорогі ветерани. Здоров’я вам на многії літа.

Захистив доньку Німці заїжджали в села, щоб забрати людей на примусові роботи — на аеродром, копати окопи, збирати врожай. Як згадує Парасковія Панчук, жати жито на Малушці зігнали селян із Тинного, Зносич, Немович. Але в лісі на загарбників чекала засада. Люди кинулись втікати, однак деякі з них до села так і не добігли. Молодь вивозили в Німеччину, як дешеву робочу силу. За даними довідки сільської ради (1963 року), із села забрали 35 чоловік. Пам’ятають випадок, коли, щоб захистити доньку, у чужу країну замість неї поїхав батько — Василь Кірков (по вуличному Цвірко). На щастя, був звільнений радянськими військами. Василь Васильович залишився живим. Віддячила йому доля: за врятоване доньчине життя зберегла батьківське.

Коли прийшли чужинці Війна наближалася до села. Фашисти з’явились в Немовичах на велосипедах і мотоциклах. Перелякані люди, побачивши, як їхнє поселення оточують чужинці, хапаючи дітей та найнеобхідніше, кинулись ховатись на пасіку. Кулеметною чергою тяжко поранили Ольгу Бебіну, яка згодом померла. Але німці в селі не зупинились, — поїхали в Сарни. Щоб не бути захопленими зненацька, люди чергували ночами. Коли виникала щонайменша тривога чи підозра, били в рейку. І селяни ховались у сховах і схронах, які спеціально облаштовували під хатою, у сараях, клунях, навіть у боковій стіні дерев’яних колодязів, — так стверджують очевидці тих подій, чиї спогади зібрала й продовжує збирати завідувачка сільською бібліотекою Любов Жук. Старожили діляться з Любов’ю Сергіївною унікальними історичними фотографіями і документами, які вона використовує для написання історії села.

Підготувала Марія КУЗЬМИЧ.

МОБІЛІЗОВАНИЙ У 17 РОКІВ

Антон Петрук

Усе більше віддаляються в часі події Другої Світової війни, але в пам’яті й серці тих, хто воював і пережив воєнне лихоліття, вони здаються вчорашнім днем. Таким є і 81-річний ветеран бойових дій Василь Мичка з Немович. У своєму селі він наймолодший учасник Великої Вітчизняної, бо його в далекому 1944-му році мобілізували в Радянську Армію 17-річним.

- Із села нас призвали дванадцятеро хлопців, і всі повернулись з війни живі—здорові, ніхто навіть поранений не був, — з вогником завзяття в очах згадує Василь Андрійович. — Тоді тільки звільнили від німців Україну, йшли тяжкі кровопролитні бої в Польщі й інших європейських країнах. Ну, думаю, відправляють у саме пекло…

Проте новобранців повезли в інший бік, на схід, аж у Марійську АРСР. У 139 запасному полку посилено готували молодих солдатів до боїв на фронті. І умови були наближені до фронтових: мороз до мінус 50 °C, жили в землянках, обмундирування видали з убитих солдатів, харчувались погано, гірше, ніж на передовій. Тоді вперше пив сік із хвої, аби врятуватись від авітамінозу. Кажучи про цей смак, і нині кривиться: «Як запече — зорі побачиш!»

7 жовтня прийняв присягу, а через місяць повезли далі на Схід, у Хабаровськ. Там в артилерійському полку опанував спеціальністю радиста і вмінням коригувати вогонь далекобійних гармат. З дому писали батьки, що від старшого брата Семена, якого ще взимку мобілізували в армію, довго не було вісточки. І раптом прийшла похоронка. Піхотинець Семен Мичка загинув під час атаки, штурмуючи місто-фортецю Кенінсберг.

А в полку, де служив Василь, як і по всій лінії кордону з Маньчжурією відчувалась напружена обстановка підготовки до війни. Відгриміли салюти перемоги над фашистською Німеччиною, і все нові військові з’єднання таємно прибували на Далекий Схід, зосереджувались уздовж кордону, їх поповнювали боєприпасами, технікою, особливо танками й гарматами. Василя Мичку з товаришами щодня залучали до завантаження вагонів снарядами, патронами, інших заходів з підготовки бойових дій.

— Важко нам було напівголодним, схудлим й вантажити 80-кілограмові снаряди, — згадує ветеран. — Якось з товаришем не втримали небезпечну ношу, впала на землю, добре, що не вибухнула. Навколо війська, тисячі солдатів, десятки ешелонів прибувають і прибувають. Зрештою і наш полк вивели на прикордонну смугу, вночі наказали окопуватись. А грунт кам’янистий, копаючи збивали руки до кривавих мозолів. 9 серпня надійшла команда почати бойові дії проти мільйонної Квантунської армії Японії.

Василь Мичка рацією коригував стрільбу 152-их гаубиць свого полку. Війна проти імперіалістичної Японії почалаось великомасштабною артилерійською підготовкою. Кілька годин по всій довжині фронту в бік противника безперервно били гармати та реактивні міномети «Катюші». Після того радянські дивізії перейшли кордон і швидко просувались углиб Монголії та Південного Китаю.

47 артполк, в якому служив Василь Мичка, за перший тиждень заглибився на 300 кілометрів у Маньчжурію, без особових зусиль знешкоджуючи дорогою вогневі точки японців могутнім вогнем своїх гаубиць.

Відтак дійшли до китайського міста Харбін, через деякий час передислокувались у Порт-Артур, де згодом і закінчив свою 6-річну військову службу Василь Мичка у званні сержанта. Хотіли з ровесниками дізнатись, чи не скоротять їм строк служби в армії як призовникам-малоліткам, писали колективний запит в Москву, в Міністерство оборони СРСР. Звідти надійшла відповідь, що оточений капіталістичними країнами Радянський Союз потребує міцного захисту. «Служіть, і Батьківщина вас не забуде!» — закінчувався лист зі столиці.

Утім, не забували в полку, хто звідки є родом, а надто наших земляків — західноукраїнців. Василя багато разів викликав «на бесіду» офіцер одного із відділів, допитуючись про зв’язки рідних чи знайомих з формуваннями ОУН-УПА, в Немовичах. І в школу молодших командирів його відправили аж на шостому році служби саме через підозри в симпатіях націоналістам. У рідному селі тоді набули розмаху репресії проти учасників руху Опору та членів їх сімей. Так за вітчима — бійця УПА безневинно вислали в Сибір двоюрідну сестру Василя, ще зовсім молоду Марію Мичку. Коли демобілізувався і їхав додому, то на добу зупинився в сестри в шахтарському селищі Черемхово Іркутської області. Побачив поліщук, як тяжко працюють вона й інші земляки-українці на чужій сибірській землі. Плакала Марія, як прощались, бо думала, що більше ніколи не побачить рідних з Немович. Так воно і вийшло…

На батьківщині Василь Мичка влаштувався працювати кондуктором поїзда на залізниці. Невдовзі за доносом про його зв’язок з ОУН-УПА звільнили з роботи. Працював у майстерні з ремонту вагонів на станції Сарни, а потім — у колгоспі «Радянська Україна» в рідному селі майже три десятиліття. Не хотіли відпускати на пенсію відповідального та досвідченого працівника-фронтовика, але підготував собі молоду зміну й пішов на заслужений відпочинок.

На свято Перемоги Василь Андрійович одягає новий піджак з державними нагородами. Їх золотий відблиск нагадує ветерану про бойову юність, побратимів. Із тих 12 односельців, які пішли разом з ним служити й воювати на Далекому Сході, живе в Немовичах тільки один — Пилип Мелещук, який уже майже нічого не бачить. І його першого привітає Василь Мичка зі святом, радісним і щемливим, бо обидва фронтовики зі зброєю в руках наближали цей день, не шкодуючи сил, крові й самого життя.

Антон Петрук

Храмове свято 44-го

Коли молоді люди отримали атестат зрілості 21 червня 1941 року, і щасливі гуляли до ранку, ніхто не думав, що завтра буде війна. Її ніхто не чекав і не хотів. Вона прийшла без попередження і забрала мільйони життів за чотири виснажливі роки. Не обминула Велика Вітчизняна і село, де я народилась і живу. Мої посивілі земляки пам’ятають, як це було…

Храмове свято 1944-го… Немовичани завжди шанували церкву, Бога і храмове свято св. Параскеви. 28 жовтня 1944-го (другий день престольного празнику) стало останнім для двох хлопчаків — Романа Кишенка та Івана Баранова. Вони знайшли у копиці сіна сплячого німця і хотіли забрати у нього зброю. Останній виявився спритнішим і одним пострілом убив Івана, а Романа відбив на руці палець. Після цього радянські солдати, які були в селі, наздогнали фашиста аж під Сарнами, де застрелили.

І солдат, і коваль Вони живуть поруч. І щороку їх стає все менше. Та й згадуємо про них тоді, коли фронтовики одягають святкові піджаки з окропленими кров’ю бойовими нагородами. Вони самі занадто скромні, щоб розповісти про свої подвиги, та й кому хочеться пам’ятати жахливу війну, душевні та фізичні рани якої не заживають уже 66 років. За Андрієм Баєчком смерть ходила слідом. Спочатку забрала в нього матір Теодору Петрівну і 17-літнього брата Івана, чиї порубані тіла знайшли сусіди. Не зміг залишатись жити дома, перейшов до тітки. Працював на залізниці, на перегоні Ковель-Остошрик. У жовтні 1944 мобілізували та повезли на навчання до Чкалова. Весною, коли мали їхати на фронт, дізнались про жадану Перемогу. Але війна для 23-річного Андрія і його товаришів ще не закінчилась. Вони чекали відправлення на Захід, та ешелон поїхав на далекий Схід. Так опинились у Монголії. Маленькі китайські хатки, тепла вода у флягах, якою не можна було втамувати спрагу, неймовірна спека і американська тушонка в жерстяних банках. А ще — 70–80 кілометрів у день під супроводом нещадної спеки. Це була війна з Японією. У Китаї пробули до 1947, звідки через Владивосток, Читу, Київ поїхали додому. Головне, живі-здорові — це було найбільшим щастям. У Сарнах Андрій Баєчко став на облік, і з цього моменту війна для нього закінчилась. А потім — 25 років тяжкої ковальської праці, такої необхідної в зруйнованому після війни рідному селі Немовичі. Недаремно в 70-х роках вона була оцінена медаллю «За доблесну працю». Про інші нагороди учасник бойових дій Великої Вітчизняної війни небагатослівний. Серед них — медаль «За перемогу над Японією», 1945 року, орден Вітчизняної війни 2 ступеня, медаль Г. Жукова. А ще особиста подяка за виявлену мужність від Верховного Головнокомандуючого Генералісимуса тов. Сталіна. Молодь у мирний час самостверджується по-різному. Хтось носить сережку у вусі, інший приєднується до демо чи готів, ще хтось грається у неонацистські ігри. Це особиста справа кожного. Але ніхто не має жодного права забути чи зневажати здобуте потом і кров’ю і ціною власного життя все те, що маємо. Низький уклін вам за все, дорогі ветерани. Здоров’я вам на многії літа.

Німці заїжджали в села, щоб забрати людей на примусові роботи — на аеродром, копати окопи, збирати врожай. Як згадує Парасковія Панчук, жати жито на Малушці зігнали селян із Тинного, Зносич, Немович. Але в лісі на загарбників чекала засада. Люди кинулись втікати, однак деякі з них до села так і не добігли. Молодь вивозили в Німеччину, як дешеву робочу силу. За даними довідки сільської ради (1963 року), із села забрали 35 чоловік. Пам’ятають випадок, коли, щоб захистити доньку, у чужу країну замість неї поїхав батько — Василь Кірков (по вуличному Цвірко). На щастя, був звільнений радянськими військами. Василь Васильович залишився живим. Віддячила йому доля: за врятоване доньчине життя зберегла батьківське.

Війна наближалася до села. Фашисти з’явились в Немовичах на велосипедах і мотоциклах. Перелякані люди, побачивши, як їхнє поселення оточують чужинці, хапаючи дітей та найнеобхідніше, кинулись ховатись на пасіку. Кулеметною чергою тяжко поранили Ольгу Бебіну, яка згодом померла. Але німці в селі не зупинились, — поїхали в Сарни. Щоб не бути захопленими зненацька, люди чергували ночами. Коли виникала щонайменша тривога чи підозра, били в рейку. І селяни ховались у сховах і схронах, які спеціально облаштовували під хатою, у сараях, клунях, навіть у боковій стіні дерев’яних колодязів, — так стверджують очевидці тих подій, чиї спогади зібрала й продовжує збирати завідувачка сільською бібліотекою Любов Жук. Старожили діляться з Любов’ю Сергіївною унікальними історичними фотографіями і документами, які вона використовує для написання історії села.

Марія КУЗЬМИЧ.

СТО ГРИВЕНЬ СОВІСТІ АБО ЧОРНИЦІ НА УЗБІЧЧІ

Коли почалися канікули, а в лісі з’явились чорниці, Василько, який жив у бабусі, вирішив їй допомогти та й собі якусь копійчину заробити.

Хто в літній період проїжджає трасою Сарни-Рівне, має можливість спостерігати за дорослими й малими, які, розмістившись у холодку уздовж дороги, з надією дивляться на проїжджі машини. Коли вже яка зупиняється, біжать до неї, пропонуючи ягоди.

Красивий «Ланос» не просто зупинився, а підім’яв під колеса одну з двох, зібраних Васильком, літрових банок дарів з лісу.

— Що ж ви зробили? — підняв на водія очі, які наповнились слізьми.

— На, і забудь, — протягнув той, вийнявши з кишені дві гривні.

— Так я за ці гроші навіть порожню баночку не зможу купити, а в мене ж ягоди були.

Не довго думаючи, молодик з усієї сили вдарив ногою по другій посудині Василька, сів у машину і, незважаючи на обмеження швидкості в населеному пункті, помчав на Рівне.

Діти, які були поряд, як могли, заспокоювали хлопця. Найкмітливіші записали номерний знак машини. А ввечері пішли з проханням провчити кривдника до місцевого депутата районної ради Віктора Савчина. Вияснивши всі деталі, Віктор Макарович разом з Олегом Жошком звернулись особисто до начальника райвідділу міліції Василя Бурика. Треба віддати належне Василю Івановичу, за декілька днів зловмисник уже стояв біля Немовицької сільської ради, чекаючи на хлопченя, якою він образив, і його бабусю. Заплативши сто гривень за завдані збитки (сільська жінка, працьовита і доброзичлива, не вимагала компенсації моральної шкоди онуку, яким разом з його сестрами, опікується замість батьків), поїхав геть. А бабуся Надія з Васильком щиро дякували і депутатам, і особливо, полковнику Василю Бурику.

Марія КУЗЬМИЧ.

ЖУРАВУШКА

Мільйони яєць від «Журавушки»

Майже три роки тому в Немовичах заснували птахопідприємство «Журавушка», яке нині є найбільшим на Поліссі виробником курячих яєць: тільки в нинішньому році поставило споживачам 15 мільйонів 400 тисяч штук. Починали потрібну справу зі спорудження першого пташника. Згодом збудували приміщення для вирощування молодняка, зерносховище. Кожна з його восьми металевих башт вміщує півтори сотні тонн зерна. У планах — розширення виробничих площ, зокрема встановлення двох башт ємністю тисяча тонн зерна кожна, спорудження ще одного пташника. Відповідно збільшиться й кількість робочих місць. Нині на підприємстві утримують 90 тисяч голів дорослих курей і 54 тисячі молодняка. За минулі 10 місяців від кожної несучки отримали 268 яєць. Для порівняння — за весь 2008 рік цей показник становив 318 штук. Тутешні фахівці вважають, що є реальні можливості довести середньорічну несучість курки до 325 яєць, а щодоби отримувати їх до ста тисяч. Уже нині підприємство досягло виробничого рубежу в 70 тис. штук за добу. Процес зростання обсягів випуску продукції, її якісні показники ґрунтуються на високих технологіях європейського рівня. Для вирощування молодняка беруть червону птицю з Угорщини, про що є відповідна домовленість. Частину молодих курей планують продавати на вітчизняному ринку, зокрема в районі. Попит на таку продукцію чималий. Та і яйця від «Журавушки» йдуть нарозхват, їх розбирають споживачі за лічені дні. На підприємстві використовують для годівлі курей тільки високоякісні корми без гормонів і стимуляторів росту, а якість продукції постійно контролює обласна державна лабораторія. Жодного разу вмісту шкідливих добавок в яйцях не виявили. Керівництво «Журавушки» сподівається також на сприяння держави, її підтримку в кредитуванні будівельних робіт. Адже на черзі — спорудження забійного цеху, за ним — переробних потужностей, щоб випускати ковбаси, консерви тощо. А забезпечують тут роботою в першу чергу інвалідів і пересічних громадян, які можуть справлятись з доведеними завданнями. Працівників з обмеженими фізичними можливостями нині на підприємстві більше половини всієї кількості. Однак кожен з колективу має право на безкоштовне отримання певної кількості продукції. А головне, вона стабільно користується високим попитом у районі та за його межами.

Анатолій Петрук.

СЛУЖІННЯ ГОСПОДОВІ Й ПАСТВІ

Заклопотані повсякденністю, рідко замислюємось над справжньою сутністю буття, не знаходимо часу, щоб подумати про душу. Але ж справжній підмурівок життя — це і є духовність.

Напередодні світлого Христового Воскресіння зустрівся з настоятелем храму святої Параскеви, що в с. Немовичі, отцем Володимиром, життя якого сповнене благородного прагнення служити Богові та людям, прищеплювати парафіянам віру у вчення Господа.

Діяльність священнослужителя, підкреслив отець Володимир, — це служба й обов'язок, веління душі, а не робота. Приходить час — і людина сама розуміє, що Господь обрав її для цієї благородної місії.

У 1993 році отця Володимира направив владика для служіння людям і Богові в місцеву церкву, яка, належить до архітектурних цінностей місцевого значення. Освячена вона в 1881 році, на празник святої Параскеви. А збудована на тому ж місці, де колись у прадавні часи був храм Божий.

Про себе настоятель говорить неохоче, коротко повідомив, що народився в простій сім'ї в селі Котів Рівненського району. За покликанням пішов учитися в Одеську семінарію. І це в неспокійні часи перебудови! Було нелегко, проте віра додавала сил. По закінченні отримав парафію в Костополі, в Олександро-Невському храмі. Відтак опинився на Сарненщині. Молодший брат отця Володимира теж служить Господу в скиті Липенського монастиря…

Відомо, що людину оцінюють не за її словами, а за діяннями. Багато чув від односельців про добрі справи отця Володимира. За його ініціативи та сприяння в храмі облаштували газове опалення, поставили, огорожу, облагородили навколишню територію, викопали у дворі колодязь для забезпечення водою культового закладу.

У 2003 році за участю та допомогою отця Володимира збудували й освятили храм у с. Малушка Березнівського району, який відвідують місцеві жителі для задоволення духовних потреб. З благословення владики, архієпископа Анатолія нині будується каплиця в у виравній колонії с. Катеринівка, де раніше була кімната для богослужіння. Люди є люди, переконує пастир, і навіть якщо вони порушили закони держави й Божі заповіді, у них виникає бажання помолитися, отож і тут потрібен храм Божий.

Беручи участь у будівництві нових церков, отець Володимир помітив, що старше покоління поступово відходить у кращий світ, а відроджувати духовні традиції поліського краю повинна молодь. У важкі часи руйнували храми Господні, тож час їх відбудовувати. У заповідях сказано: "Є час розкидати каміння, і є час будувати з нього". У своїх проповідях отець Володимир закликає паству звернутися до духовності. Ще триває Великий піст, люди ремонтують свої домівки, займаються благоустроєм дворів, вулиць. Але обов'язок кожного християнина — не тільки наведення ладу в оселі, але й у своїй безсмертній душі. Потрібно підготуватися до таїнства покаяння та прийняти причастя тіла й крові Христової. І сорок днів святого посту — це і є підготовка до входу Господнього в Єрусалим. Люди радіючи зустрічали Христа, але не радів спаситель тому, бо знав: ті, які співали похвальні пісні, невдовзі кричатимуть: "Розіпни, розіпни його!". У середу церква згадує зраду Іуди, у четвер — тайну вечерю, п'ятницю — страсті Христові, у суботу — захоронення тіла Христа. Цього дня в Єрусалимі сходить благодатний вогонь, який засвідчує правду православної віри. Його очікують багато паломників, які розвозять цю правду по всій вселенській. Спаситель воскресив наші душі, повчає священнослужитель, змінив спосіб життя, щоб ми йшли правильною дорогою для спасіння наших безсмертних душ.

Господь, звертаючись до своїх апостолів, сказав: "Не ви мене вибираєте, а я вас вибрав". Отець Володимир — з обраних, адже все його життя, за присудом Господа, є служінням Богові та пастві. Священнослужитель має надію, що духовність відродиться: нині більше людей, зокрема молодих, відвідують храм Божий. Користуючись нагодою, отець Володимир закликає людей відмовитись від згубного вживання алкоголю й наркотиків і подумати про спасіння та чистоту своїх душ, про нові покоління, які мають бути здоровими духовно й тілесно. А здоровлячи з величним святом Воскресіння Христового, запрошує відвідувати храми Господні, виконувати Божі заповіді.

Михайло КАБАНЕЦЬ,

с. Немовичі.

СВЯТО-ПАРАСКЕВСЬКІЙ ЦЕРКВІ В НЕМОВИЧАХ — 130 РОКІВ /?АВТОР/

25 October, 2011 — 10:27 — СН

27 жовтня, коли трава покривається листом, земля — снігом, вода — льодом, а дівчата одягають на голову шлюбний вінець, у немовичан престольний празник — свято Преподобної Параскеви. І в цьому році воно особливе. Церкві виповнюється 130 років. Якщо поринути в історію її створення, то, як повідомляє під час занять юним краєзнавцям Немовицької ЗОШ І-ІІІ ступенів їх керівник і учасниця церковного хору Людмила Мороз, перший храм у селі збудували аж понад 3 тисячі років тому — у 1721-ому. Проте до наших днів він не зберігся. Нову церкву звели у 1881-ому, яка діє донині. У селі ще був римо — католицький костел (каплиця), поряд з якою розташовувалось католицьке кладовище. Що ж до православного, то воно за церквою, внизу. У 1886-ому для священика збудували дім і господарчі будівлі, псаломнику передбачили лише частину господарських, а будинок — власний. Церковний причт, як записано у «Ведомости о церкви Параскеевской Ровенского уезъда села Немовичъ 1896 года», нараховував одного священика, псаломника, пономаря та просфорника. Новий храм звели на пожертвування селян і священика Василя Божовського. Перша відправа відбулась на свято преподобної Параскеви, тому й престольний празник відзначається цього дня. З 1877-го при церкві діяло однокласне народне училище міністерства народної освіти, і у 1884-ому у ньому навчалось 50 учнів: 45 хлопчиків і 5 дівчаток. Після Василя Божовського служив тут Василь Дучинський, а церковним хором, який співав слов’янською мовою, а на Великдень — українською, керував Шостацький. Чимало матеріалів з історії села і церкви, розповіді старожилів та фото тих часів зібрала завідувачка сільською бібліотекою Любов Жук. Але повернемось до наших днів. Хто потрапляє в Немовичі вперше, обов’язково зверне увагу на храмову споруду із двома стрімкими банями. Їх кількість на святинях може бути різною — від 1 до 13 і має відповідну символіку. Дві символізують гармонійне поєднання Божого й людського єства в особі Сина Божого Ісуса Христа. З-поміж благочестивих і ревних Його прихильників — преподобна Параскева. Не можу не розповісти, бо не всім відомо, про преподобну Параскеву Сербську, уродженку сербського поселення Єпіват, що між Селімарією та Царградом у Болгарії. Вона виховувалась у благочестивій родині. Після смерті батьків залишилась вірною Божим заповідям, дотримувала посту. Мирське життя її не приваблювало. Тож після постригу відправилась у монастир в Йорданській долині, де прожила до старості. За два роки до смерті повернулась на батьківщину й поселилась у храмі апостолів, там і померла. Цар Асан розпорядився перенести мощі преподобної Параскеви в Тернов — колишню столицю Болгарії. Коли місто захопили воїни султана Баязета, останки перевезли в столицю Валахії — Ясси. А коли і це місто підкорили турки, благочестива сербська княгиня Миліша випросила мощі преподобної Параскеви й перевезла в Бєлград. У 1521-ому їх розмістили у Константинополі, а згодом — у Яссах, де вони перебувають і понині. Храм святої Параскеви Сербської в Немовичах зачаровує всіх не схожим на жодну іншу церкву силуетом. Стіни з не багатьма прикрасами, але дуже високі, а його бані велично здіймаються над селом. Вибір місця під будову також не був випадковим. Християни чинили подібно, як наші предки праслов’яни, які не знали відокремленої сакральної будівлі, де б могли зустрічатись зі своїм Богом і молитись. Для такої зустрічі їм вистачало «святого місця» — гора, гай, джерело, берег річки, печера. Улюбленим місцем Ісуса Христа також були гори, особливо Оливна. Тому Свято-Параскевська церква розташована на найвищому пагорбі села, в його центрі. На церковному подвір’ї ростуть старі буки та кущі бузку, які лише своїм виглядом створюють атмосферу затишку та спокою. Впродовж кількох століть у церкві горять свічки, сяють у вишиваних рушниках ікони під час тисячоліттями незмінної Святої Літургії, а Благодать Господа нашого Ісуса Христа, любов Бога Отця, спільність Святого Духа, заступництво Пресвятої Богородиці і Всіх Святих освячують і очищують від гріхів чергові покоління місцевих жителів: від найменшого до найстаршого. Відрадно, що в селі традиційними стали хрестини, вінчання. Щорічно учні—краєзнавці радують односельців Різдвяним вертепом. Переважна більшість учасників церковного хору — вчителі місцевого навчального закладу, що свідчить про його професійність. Але це не єдина гордість немовичан. Не знаю населеного пункту в районі, де б стільки молоді навчалось у духовних училищах. Скажімо, Олег Гаврильчик закінчив Почаївську духовну семінарію і Київську духовну академію. Сьогодні він править у Стрільському храмі, викладає уроки етики та християнської етики у Стрільській ЗОШ І-ІІІ ступенів. Кременецьке регентське духовне училище закінчила Оксана Горова. Вийшла заміж за священика, і нині вони мають парафію на Закарпатті. У цьому ж навчальному закладі здобувала освіту регента й диплом викладача основ християнської етики Наталія Мельник (Мороз). Працює методистом КНМУ «Сарненський районний методичний кабінет» районної ради. Людмила Мичка після закінчення Городецького регентського училища була дяком і керувала церковним хором. На час відпустки по догляду за дитиною її деякий час заміняла зносичанка Марія Ющик, а тепер Людмила повернулась до своєї справи. Не можу не згадати родини Олексія й Галини Гаюнів, про яких уже писала на сторінках «Сарненських новин». Олексій Лук’янович майже 30 років був справжнім помічником пастора й незмінним старостою. Старший син Олексій, колишній настоятель Почаївської лаври, нині — владика Кам’янець — Подільської єпархії, середній Василь — настоятель однієї з церков Донецька, а донька Тетяна вийшла заміж за батюшку і служить у Підмосков’ї. Добре пам’ятають односельці й тих, хто залишив після себе хороший слід. Серед них священики Федір Шилан, Петро Кукурудза, Петро Бичковський, Григорій Крупенко. Божою милістю слова духівників залишались у серцях мирян, укріплювали їх у вірі, даючи наснагу звершити духовний подвиг заради спасіння. А надійними помічниками настоятелів були диякони Кіндрат Кірков, Андрій Мичка. Чимало для своєї пастви зробив і нинішній настоятель храму святої Параскеви, протоієрей Володимир Зущенко. За його ініціативи та сприяння тут тепер є газове опалення, на місці старезного ясена, за благословенням владики Анатолія, викопали колодязь. Поставили огорожу та благоустроїли територію. У минулому році відкрили Свято — Катеринівський храм у селі Катеринівка. Добре пам’ятаю 1993-ий, коли отця Володимира, якому не так давно виповнилось 20, владика направив у Немовичі служити Богові і людям. З того часу вік його майже подвоївся, і для немовичан отець Володимир, батюшка, як вони його називають, уже давно став своїм. Обранець Бога глибоко переконаний і переконує у цьому парафіян, що дорога, яка приводить до Спасителя, пролягає через храм Божий. У церкві людина має можливість Його пізнати, почути про Нього, поєднатися з Ним, особливо в таїнстві Святого Причастя — до такої повноти, як нерозривно з’єднані в нашому житті душа і тіло. Давня мудрість стверджує: легко створювати майбутнє, але важко змінити минуле. Кожному з нас накреслено випробування на землі. У момент народження — перше, смерті — останнє. У проміжку між ними те, що називається життям. У теперішньому нашому бутті багато потворного: пиятика і насилля, навіть підлітки і молодь потрапляють під згубний вплив алкоголю й наркотиків, без смаку одягаються, говорять брутальні слова, не звертаючи увагу на оточуючих. Неприродно, коли хлопці й чоловіки показують свою явну перевагу над жінкою, люди завдають один одному болю, коли кожен думає лише про себе, не помічаючи інших, зраджують один одного, розпускають плітки і багато іншого. «Що ж робити, якщо навкруги так багато зла?» — запитаєте ви. Багато хто скаже: «Оскільки не можна добитися моральної досконалості, то чому б не визнати, що люди справді припускають помилок, і тут уже нічого не вдієш. Тож годі переживати з цього приводу». І що означає насправді вираз «правильно жити»? Виявляється, все дуже просто. Жити за трьома правилами: по совісті, по любові і по розуму. Та цьому треба вчитися все життя. І хороших людей набагато більше, ніж поганих. Просто останні помітніші, тому й здається, що їх більше. Духовне життя — це творіння добра, коли людина, взаємодіючи з іншими, стає досконалішою, здатність розуміти, терпимість, вміння пробачати іншому навіть тоді, коли той винен, — у цьому найвища мудрість. Саме тому духовність і мудрість схожі. «Господи! Скільки разів прощати братові моєму, що погрішив проти мене?»… «До семижди семидесяти разів». Такою має бути людська мораль. Тоді багато що у світі налагодиться. У стосунках між рідними, друзями, приятелями, знайомими, випадковими супутниками. І настане мир і злагода і в сім’ї, і в країні, і у світі. Таким постулатам навчає парафіян храму святої Параскеви Сербської його настоятель протоієрей Володимир Зущенко. Напередодні 130–літнього ювілею церкви хочу привітати з цим святом односельців, парафіян і їх духовного наставника отця Володимира, побажати здоров’я й Божої благодаті.

Марія КУЗЬМИЧ.

СІМ’Я, ЯКА СЛУЖИТЬ БОГУ

Торік урожай яблук видався на славу. Раділо подружжя Гаюнів — буде собі чим поласувати й сусідам вистачить. Зараз Олексій Лук’янович і Галина Василівна живуть у гарному чепурному будиночку в с. Немовичі, який колись важкою працею будували. Є в ньому і газове опалення, і вода. Ходять Гаюни до місцевого храму святої Параскеви Сербської, дякують Богу за дітей і не нарікають на долю.

Та якщо подивитесь на натруджені руки господаря, то зрозумієте, що вона, доля, в нього нелегка. У багатодітній родині був найменшим. Мати народила семеро дітей, двоє померло. Коли Олексію виповнився рік, пішов з життя 40-літній батько, тож довелося бідувати. Пам’ятає, як з братом узимку їздив у ліс по дрова. Личаки (одна назва!) так витерлися, що по снігу ступав майже босоніж. Поки діставалися хлопці додому, нижніх кінцівок не відчували. А скільки разів на ковзанку босоніж вибігав, бо навіть шматянки на родину не вистачало.

У школі провчився декілька років, а згодом у Сарнах здобув професію тракториста. У негоду, мороз не один кілометр довелося долати пішки в місто й назад. Потім — три з половиною роки служби в армії в далекому Владивостоці. Після демобілізації працював механізатором у колгоспі. І на комбайні не один рік збирав хліб. Коли ж здоров’я послабшало, перейшов на тваринницьку ферму. На пенсію вийшов у 63 роки.

А з вірною дружиною в парі вже понад півстоліття. Галина Василівна після закінчення семирічки й до пенсії працювала в школі техпрацівницею. Відпустку мала всього 18 днів, та й то не завжди. Могли ви-кликати на роботу і в перший день великодніх свят, і на другий день Різдва…

Радістю в родині стали діти. Один за одним народилися два сини — Олексій і Василь, а з часом і донечку Тетяну дочекались. Подружжя почало ходити до храму, обоє співали в церковному хорі. Олексія Лук’яновича, як глибоко віруючу й авторитетну людину, громада обрала старостою храму. І впродовж 27 років чоловік не тільки щонеділі й у свята, а за будь-якої потреби поспішає до святині, аби відчинити двері парафіянам, допомогти здійснити священику службу…

Діти підростали. Старший став студентом Українського інституту інженерів водного господарства. Добре навчався Олексій, але через небажання вступити до комсомолу його з вузу відрахували. Нинішнім студентам, які мають право вибору не лише навчального закладу, а й віросповідання, важко, мабуть, повірити в те, що відбувалося з юнаком, який зібрався в духовну семінарію. Його чекали на залізничному вокзалі, щоб перешкодити виїзду. Але не так сталося, як гадалося. Олексій поїхав автобусом у Рівне, а далі — поїздом до Москви. І став невдовзі семінаристом у підмосковному Загорську. Після закінчення семінарії відслужив у війську в Азербайджані. За два роки неодноразово отримував подяки за добросовісне виконання військового обов’язку. Опісля продовжив навчання в духовній академії і через чотири роки почав служити Богу звичайним монахом — послушником у Почаївській лаврі. Згодом поступово піднявся сходинками до диякона, архімандрита, єпископа… Зараз владика Федір — архієпископ у Кам’янець-Подільську.

Другий син Гаюнів — Василь — після закінчення школи, технікуму та служби в армії теж вирішив присвятити своє життя пастирській діяльності. Закінчив духовну семінарію, одружився й отримав парафію в Новотроїцьку Донецької області (за 30 кілометрів від шахтарського центру). Служить у храмі й досі.

Дочка Тетяна, здобувши середню освіту, працювала в’язальницею. А потім поїхала в Загорськ провідати братів. Там і залишилася. Спочатку працювала швачкою, потім — закрійницею в цеху, де шили одяг священикам. А згодом познайомилась із семінаристом Сергієм. Нині ж Сергій і Тетяна служать у підмосковному храмі, якому вже понад 400 років. У ньому колись вінчався цар Іван Грозний. Чимало зусиль доклало подружжя, щоб відродити колишню його велич. Велику допомогу отримали від держави й російських політиків.

— Таня — завідуюча господарством. Вона опікується і великою кухнею, що діє при храмі. Отримання церковного автобуса теж було її турботою та заслугою. Приймали тут і московського патріарха, — не без гордості за свою дитину розповідає Галина Василівна.

Трьох донечок виховують Тетяна й Сергій. Двоє з них — 18 та 16 років — здобувають музичну освіту. А найменша, п’ятикласниця, крім музичної, відвідує ще й художню школу. Змалку живуть вони за заповідями Господніми, шанують своїх батьків і дідуся з бабусею з Немович, беручи з них приклад. Коли Тетяна з родиною навідується сюди, обов’язково всі разом відвідують церкву в рідному селі. А ще завжди привозять батькам гостинці, продукти, примовляючи: «Поділіться, мамо, ще з кимось».

І Галина Василівна щедро ділиться. Бо ж глибоко поважають людей, служать їм вірою та правдою і в молитвах просять у Господа щастя для України та кожної родини.

Марія КУЗЬМИЧ.

ДОДАТКИ

НЕМОВИЦЬКИЙ ХРОНОГРАФ

Немовичі

Біля села знайдено поховання часу Княжої доби — 11–13 ст.н.е..

— Через німе віче громаду почали називати Німовичами. З часом назва ‘Німовичі’ транформувалася вНемовичі.Поліський край згадується у Волинському літописі 1270–1280 роках під назвами Подлєсьє,Полєсє,Палєсє. Відомо, що населення Полісся складають представники різних етносів. Полісся з давніх давен було зоною творення праслов”янської культури. У 12–13 століттях землі Полісся були поділені між кількома великими князівствами: Київським, Чернігово-Сіверським, Володимиро-Волинським /пізніше Галицько-Волинським/Сама перша писемна згадка про наш край, Дубровицю відноситься до 1005 року, коли князь Київський Володимир Великий, заснувавши в Турові християнську єпископію, у переліку міст, що мають до неї належати, називає і Дубровицю. У VІІІ-ІХ ст. на території Волині, до складу якої входили землі сучасної Рівненщини, жили східнослов′янські племена дулібів-волинян і древлян. Кордон між ними проходив приблизно по річці Горинь. Вірогідно, що у Х ст. Дубровиця була одним із західних прикордонних пунктів древлянського князівства, з центром у місті Іскоростень (тепер місто Коростень Житомирської області). В ХІ ст. Дубровиця стала центром однойменного удільного князівства. А в Іпатіївському літописі під1183р. розповідається про те, що Дубровицький князь Гліб Юрійович, правнук Михайла Святополка, брав участь у переможній битві Святослава Всеволодовича з половецьким ханом Кобяком. Цей запис засвідчує факт існування міста, яке вже тоді відігравало значну роль у захисті західних кордонів Київської Русі.У 1240 році під час ординської навали Дубровиця була зруйнована. З другої половини ХІV ст. місто підпало під владу Литви, а після Люблінської унії 1569 року його в складі волинських земель загарбала шляхетська Польща. У середині XV століття наш край, як і вся Волинь, потрапив під владу Литви. Великий князь Литовський передав селян у повне володіння феодалам, офіційно узаконив закріпачення. Часто селяни не витримували жорстокої експлуатації, відмовлялися виконувати феодальні повинності, нападали на панські маєтки, втікали в ліси. Для зміцнення свого панування на українських землях литовські феодали постійно йшли на політичне зближення з польськими магнатами. Вперше в письмових історичних даних Немовичі згадуються в 1533 році.Землі, де зараз знаходиться село, належали роду Гольшанських /Ольшанських/, чий рід мав володіння в Україні (на Волині — Дубровицьке та Степанське князівства), у Білорусі (Гольшани, Глузьк, Романов в Ошмянському пов.), Литві.Немовичі в цей час були власністю пана з Ковеля, що був зятем Гольшанського- Курбського Андрія Михайловича… Після Люблінської унії 1569 р. територію Сарненщини, як і решту Волинських земель загарбала феодальна Польща, панування якої тут тривало понад два століття. Особливо посилився антифеодальний рух на Сарненщині тоді,коли сюди у 1596 році прибули повстанські загони Северина Наливайка. Згідно “Историко-статистического описания церквей…”Н.И. Теодоровича у 1884 році у Немовичах було 147 дворів, 1187 були населення (а за даними довідника Барановича О. “Залюднення України перед Хмельниччиною”. Ч.1 Волинське воєводство. У Немовичах на 1629 рік налічувалось 59 дворів). “Словник географічний королівства Польського, виданийу 1902 році свідчить, що у селі налічується 239 обійсть, 1411 жителів. (З них 3 католики, 100 євреїв), дерев’яна церква, школа./ Управління — гмінне. Немовицька гміна (адміністративно-територіальна одиниця Польщі) об’єднувала 16 населення пунктів.;фільварк Бердуша, село Доротичі,колонія-хутір Орловський, село Глушиця, колонія Язвінка, фільварк Юзефпол, колонія Яновка, село Карпиловка, село Карпиловська Рудня, село Катериновка, село Константиновка, село Немовицька Гута, млин Немовицька Рудня, село Немовичі-гмина, хутір Ольшаниця, колонія Плоске, фільварк Перовка, хутір Пожога, фільварк Сарни, село Сарни. село Зносичі.Керували гміною голова і секретар. Пізніше всі питання вирішувала волость. Їй підпорядковувалось 6 сіл: с. Немовичі,с. Доротичі,с. Карпилівка,с. Катеринівка, с Зносичі,с. Сарни.… ” однокласне народне училище міністерства народної освіти в Немовичах відкрилось у 1877 році.У у ньому навчалось 45 хлопчиків і 5 дівчаток. Крім окремих предметів читався Закон Божий. Перша церква була збудована у 1721 році, але не збереглася. У 1881 році знову збудували церкву, яка діє і по даний час. Крім церкви у селі діяв римо-католицький костел. Поряд було католицьке кладовище. Православне кладовище знаходилось за церквою, внизу. Нова церква була збудована на пожертвування селян і священика Василя Петровича Боровського. Псаломщиком був Аристарх Федорович Левицьки (з 1858 року), пономарем — Іван Васильович Якимович (з 1843 р.). В П. Боровським — з 1868 року. Вперше відправа у церкві відбулась на свято Преподобної Параскеви Сербської. Тому і престольний Празник у Немовичах відмічається на це свято. За свідченням Боровика Олексія Хомича (1902р.н.) заклав її місцевий єврей (брат коваля Лейби). У 1873–1875 роках поблизу села велося будівництво залізниці Здолбунів-Ковель. Більше року поблизу села протримався фронт у 1916 році під час першої світової війни. Під час І війни у селі розквартирували козаків Оренбурзького полку.(У 1918 році в селі з”явився загін сил Директорії.В травні 1919 року село окуповують поляки, яких серед літа виганяють червоноармійці.У березні 1920 року Немовичі знову потрапляють під польську окупацію, майже на двадцять літ згідно Ризького договору Немовичі вливається у Сарненський повіт Поліського воєводства. В березні 1920 р. на карті Польщі, до складу якої тоді входила територія Рівненщини, виникла нова територіально — адміністративна одиниця — Сарненський повіт. З лютого 1922 р. Сарненський повіт перебував у складі

Поліського воєводства Польщі з центром у Бресті, У 1921 в Немовичах. проживало 94 евреї.В 19 — поч. 20 століття євреї Немович займалися в основному торгівлею і різноманітними ремеслами. У 1914 євреям належало 6 бакалійних лавок. У 1-й пол. 20 століття в Немовичах було дві синагоги (обидві хасидські). Влітку 1941 Немовичі зайняли частини вермахту. У 1942 немовицькі євреї були депортовані в гетто районного міста Сарни і наприкінці серпня 1942-го розстріляні разом з місцевими євреями. З листопада 1930 р. знову перейшов до складу Волинського воєводства. Територія Сарненського повіту не співпадала з кордонами сучасного району. Тоді до складу повіту входили Антонівська, Бєльськовольська, Домбровицька, Кісорицька, Клесівська, Любиковицька, Німовицька, Рафалівська, Володимирецька гміни.20 років проіснував Сарненський повіт.4 грудня 1939 року була створена Рівненська область, до складу якої спочатку увійшло 5 повітів, в т. ч. і Сарненський, а в січні 1940 р. на території області було утворено 30 районів. З території Сарненського повіту було виділено аж 11 районів — Сарненський, Рокитнівський, Клесівський, Дубровицький, Володимирецький, Антонівський, Рафалівський тощо. В 1962 році відбулося укрупнення районів і до складу Сарненського району повернули населені пункти Клесівського, Рокитнівського, Степанського районів;в січні 1965 р. населені пункти Рокитнівського району виведено зі складу Сарненського району в новоутворений Рокитнівський район. Внаслідок акту Молотова-Рібентропа16 вересня 1939року в селі з”явились солдати в обмотках з червоною зіркою на пілотках. В грудні місяці 1939 року село в складі Сарненського району ввійшло у новостворену Рівненську область. Почалася насильницька колективізація і політичний терор, сотні заможних селян було вивезено до Сибіру. Зимового світанку 1940 року вивезли з Немович у Вологодську область дві сім’ї, господарі яких були лісничими у пана: Пилипа Кіркова та Івана Пацьоли… З приходом Радянської влади почали створювати колгосп, який очолив Максим Степанович Пацьола (пізніше членів його сім’ї вирубали націоналісти, а сам загинув у Рівненській в’язниці НКВД — свідчення внука). Головою сільської Ради призначили Северина Свирида (доля його надалі — трагічна: знищили націоналісти) одного з синів — Михайла — забрали на каторгу до Німеччини, де він і загинув, дружина Женя з дітьми — Олексієм та Онуфрієм /Нічею/ — змушені були переховуватись, щоб уникнути смерті, у інших сім’ях. З початком нової війни розпочалася нова мобілізація. більшість чоловіків, котрих мобілізували на початку липня 1941 року, потрапили в Німецький полон. Дійшовши до Клесова, вони рушили в напрямку Білорусії, де їх оточили німецькі війська. Немовичани цілими сім”ями воюють в загонах Поліської Січі під проводом Боровця /Тараса Бульби/.,який до війни проживав у нашому селі і видав свій перший наказ 28 червня 1941 року: Приказ № 1«От 28 июня 1941 г., село Немовичи, район Сарны. ко всем командирам боевых группI. Приказываю всем боевым группам сейчас организовать небольшие повстанческие отряды и начать диверсионные акты в тылах Красной Армии. задачи: 1.Срывать мосты и связи.2. Уничтожать транспортные средства. 3. Собирать точные сведения по оборонительным сооружениям большевиков и немедленно направлять ко мне или непосредственно передавать на фронт немецким частям. 4. Не допускать в большевистские части украинцев, мобилизованных советами. II. В местах, освобожденных от большевиков — захватить власть, организовывая народную милицию с желто-голубыми повязками. Везде вывешивать желто-голубые знамена, организовывать торжественные встречи немецких войск. Приступить к организации нового отечественного порядка. III. Диверсионные нападения на большевиков осуществлять в таких условиях, которые исключают их возвращение и злостного уничтожения местного населения. голова Украины Тарас Бульба 17.”/Бій між станціями Немовичі й Малинськ на залізничному шляху Рівне-Сарни звели дві сотні УПА — сотня Дороша і сотня Яреми з каральним відділом німецького гештапа силою 150 люда. Ніччю з 23 на 24 червня 1943 р. зірванням шин здержано гестапівський відділ, що їхав палити села, і знищено його дощенту. Добиччю повстанців була велика кількість німецької автоматичної зброї та амуніції. В бою були ранені оба командири УПА Дорош і Ярема./Пізніше німцями за це було розстріляно десяток немовицьких селян. Для остраху інших, розстріляні довго лежали під сільською дерев”яною церквою./Старостою села на той час був Олексій Степанович Савчин 1900 р.н., людина неабиякого розуму, йому доводилося маневрувати, як кажуть між двома вогнями, щоб зберегти життя своє і людей. За свідченням односельців, О.С. Савчин, врятував життя не тільки багатьом немовичанам, а й жителям села Сарни. Був випадок, коли групу селян із Сарн гітлерівці хотіли розстріляти, вважаючи їх повстанцями, а Олексій Степанович Савчин заявив, що це його односельці, котрих він послав у поле працювати. В Чудлі січовики Яреми 20 травня 1943 року розгромили німецький гарнізон і знищили 30 окупантів. /У серпні 1943 року черкаський комуніст Клим Автономович Ткач був розстріляний українськими партизанами Поліської Січі. Похований в Сарнах. В повоєнні роки невтомні наші земляки піднімали з попелу руїни, помаленьку вилазили з землянок в хатинки, розорювали поля, зачищали ліси від жертв війни. Але життя ставало все більше подібним на пекло, насильницьким методом здійснювалась колективізація сільського господарства. Чесні,заможні господарі під гаслом ганебного “розкуркулення” за путівками “трійок” НКВС поспішили освоювати Сибір в таборах ГУЛАГу Під страхом виселення селяни стали більш зговірливими; почали писати зяви у колгоспи. У жовтні 1947 року у селі було створено колгосп”Радянська Україна”. В цей же час під страшенним тиском у с. Зносичі тільки одного дня в колгосп вступило 56 дворів, наступного дня надійшло ще 30 заяв. “Чим їхати у “висилку” до якогось там Сибіру, краще піти вдома у колгосп”-розраджували себе селяни. Головами колгоспу “Радянська Україна” були: Пацьола М.С., Лейсмар В., Добровольський М. Арс., Жакун П.І.,Гула В, Гнатюк Б.М., Кичан П.О., Мичка А.М.У проміжку з 1939 року по теперішній час Немовицьким сільським Головою були: У роки війни: 1939–1950 роки. Ткач К. А. 1939–1940 р.р. Васильчик М.В. 1941р. — початок 1942 року. Савчин О.С. 1942–1945 р.р. / з приходом німців/.Свирид С.М. 1945–1947 роки. Колядко Ф.Ф. 1947–1951 р.р.…. \\ …..?? \\??

Післявоєнний період — по наш час:

… Соломчук І., Гордієнко М., Пасічник М.- 2 каденції, Онищук В- 2 каденції і 31 жовтня 2010 р. обраний втретє…

І на завершення

Хай в нас і у вас все буде гаразд!

Зібрав матеріали, написав і опублікував Савчин О.М. Листопад 2011р. Закарпаття.

Використані джерела:

Спогади старійшин села і їх нащадків.

Книга Пам» яті І Слави Волині т.9. —Олександр Денищук.

Телевізійними стежками — Федір Наконечний

Боротьба УПА протии німецьких купантів — Олександр Денищук.

Реестр старшин УПА, членов ОУН и членов УГВР

Полісся | Історія, культура, традиції та природа Полісся

Полісся. Історія, культура, традиції та природа Полісся. Пісні та обряди поліського краю.

Історична Волинь — Кучинко М., Златогорський О. Поселенський

ІСТОРІЯ РАЙОНУ

Історична Волинь — Пархоменко Т. Історична Волинь — Андрій Жив'юк, Дмитро Сирота.

Ю. Крашевский — Рассказы…Славянский быт, славянская культура, история, религия, традиция, мировоззрение и миропонимание. 1. Цинкаловський О. Стара Волинь і Волинське Полісся. Краєзнавчий словник — від найдавніших часів до 1914 року в 2-х томах. Т. 1. — Вінніпег, 1984. - 600 с; Т. 2. — Вінніпег, 1986. - 578 с

2. Трембіцький В. Позиція Великої Волині в Українській державі 1918 року. — Вінніпег-Нью-Йорк, 1993. — С 60–61

3. Літопис Руський. — К.: Дніпро, 1989. — С 6, 82.

4. Янко М. Топонімічний словник-довідник Української РСР. — К., 1973. — С 38.

5. Андрияшев А. Очерк истории Волынской земли до конца XIV столетия. — К., 1887. — С. 7–14; Аркас М. Історія України-Русі. — К., 1990. -С. 10–17; Батюшков П. Волынь. Исторические судьбы Юго-Западного края. — СПб, 1888. — С. 1–8; Грушевский М. Очерк истории украинского народа. — К., 1990. — С. 15–22; Дорошенко Д. Нарис історії України. — Львів, 1991. — С. 40–42; Історія Волині з найдавніших часів до наших днів. — Львів, 1988. — С. 8–26; Иванов П. Историчес кие судьбы Волынской земли с древнейших времен до конца XIV века. — Одесса, 1895. — С. 27–65; Котляр Н. Формирование территории и возникновение городов Галицко-Волынской Руси IX — ХШ вв. — К., 1985. - 183 с; Крип'якевич І. Галицько-Волинське князівство. — К., 1984. - 172 с; Кучинко М. Історично-культурний розвиток західного Побужжя в IX–XIV століттях. — Луцьк, 1993. -С. 101–105; Левкович І. Нарис історії Волинської землі (до 1914 року). -Вінніпег, 1953 (перевид). — Луцьк, 1992. -С 5–8.; Пашуто В. Очерки по истории Галицко-Волынской Руси. — М., 1950 та інші.

6. Котляр Н. Формирование территории и возникновение городов Галицко-Волынской Руси IX — ХШ вв. — К., 1985. — С. 72–74, карта.

7. Любавский М. Областное деление и местное управление Литовско-Русского государства, ко времени издания первого Литовского Статута: исторические очерки. — М., 1892. — С. 38–43, 209–213.

8. Шабулъдо Ф. Земли Юго-Западной Руси в составе Великого кнжества Литовского. — К, 1987. — С. 37–103.

9. Крикун Н. Административно-территориальное устройство Правобережной Украины в XV–XVIII вв. — К., 1992. - 157 с, карты.

10. Державний архів Волинської області: Путівник. — К., 1990. — С 209–217 (Довідка про адміністративно-територіальний поділ Волинської області).

П.Батюшков П. Холмская Русь. — СПБ, 1887. — С. 37; Онуфрійчук М. Давній герб Волині//Волинь. — 1991.-№ 1.-С. 20–24;

12. Грушевський М. Ілюстрована історія України. — К.-Львів, 1913. -С 126.

13. Географія Волинської області. — Луцьк, 1991. - 164 с

14. Атлас Волинської області. — М., 1991. — С 2.

15. Атлас Ровенської області. — М., 1985. — С 15.

16. Полесье. Материальная культура. — К.: Наукова думка, 1988. -447 с.

17. Полісся: мова, культура, історія. — К.: Б.в., 1996. - 467 с.

18. Полісся: етнікос, традиції, культура. — Луцьк: Вежа, 1997. - 264 с

І ще багато, багато матеріалу оброблено із світової павутини інтернету., в тому числі «Пригоди первісного хлопчика» і «Русь первозданна», а також використані матеріали з інтернет видань: «Історична правда», «Український тиждень», «Сарненські Новини»

Величезна подяка землякам-немовичанам Наконечному Федору Йосиповичу., Ющику Євгенію Петровичу., Савчин Віктору Макаровичу, Савчин Віри Василівни, Пацьолі Віктору Іларіоновичу, за сприяння у створенні книги.

Особлива подяка Наконечному Федору Йосиповичу за його ліричну поезію про село…

Content

Савчин Олексій Макарович Німе віче

Вступне слово

ДЕЯКІ РОЗДУМИ (ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ)

ЧАСТИНА 1

ІСТОРІЯ СЕЛА І ЙОГО ЛЮДЕЙ

ЗВІДКИ Ж ПОХОДЯТЬ НАШІ КОРЕНІ І ЧИЙОГО МИ РОДУ — ПЛЕМЕНІ?

У ПЕРIОД ВИЗВОЛЬНОЇ БОРОТЬБИ

20 РОКІВ ПРОІСНУВАВ САРНЕНСЬКИЙ ПОВІТ

АЛЬТЕРНАТИВНА ВЕРСІЯ СІЛЬСЬКОЇ ІСТОРІЇ

НІЩО НЕ МОЖЕ ЗАМІНИТИ СПОГАДІВ САМИХ ОЧЕВИДЦІВ І ТВОРЦІВ ІСТОРІЇ ТОГО ТРАГІЧНОГО ЧАСУ

ЛИСТОК ПАМ”ЯТІ І СЛАВИ

ХТО Ж ТАКИЙ КУРІННИЙ «ЯРЕМА»

РІЗНЕ ТЕРЕВЕНЯТЬ ЗАРАЗ ПРО ТОЙ КОЛГОСПНИЙ СПОСІБ ГОСПОДАРЮВАНЯ

А ЯКЕ ЖИТТЯ БУЛО ТОДІ!?

ЧОРНОБИЛЬСЬКА КАТАСТРОФА

А ЩО Ж ЛЮДИ В СЕЛІ…

СУЧАСНІ СІЛЬСЬКІ РЕАЛІЇ

ЧАСТИНА 2.ОДНОСЕЛЬЦІ В НАРИСАХ, ОПОВІДАННЯХ І СПОГАДАХ

ПОВІСТЬ ПРО ПЕРВІСНОГО ВЧИТЕЛЯ

ЗЕМЛЯКИ В НАРИСАХ І РОЗПОВІДЯХ

НАШ ЗЕМЛЯК ОЛЕКСІЙ ГАЮН — АРХІЄПИСКОП ФЕОДОР

КУДИ ВЕДУТЬ ТЕБЕ БАТЬКУ!?

ЗГАДУЮ ЗАМЕТІЛЬ ВИШНЕВОГО ЦВІТУ…

ЇХ СПОГАДИ НАМ ОСОБЛИВО ДОРОГІ

ЖИВ КОЛИСЬ В СЕЛІ ВИСОКИЙ ХЛОПЧИНА

ПРО НАС ПИШУТЬ

МОБІЛІЗОВАНИЙ У 17 РОКІВ

Храмове свято 44-го

СТО ГРИВЕНЬ СОВІСТІ АБО ЧОРНИЦІ НА УЗБІЧЧІ

ЖУРАВУШКА

СЛУЖІННЯ ГОСПОДОВІ Й ПАСТВІ

СВЯТО-ПАРАСКЕВСЬКІЙ ЦЕРКВІ В НЕМОВИЧАХ — 130 РОКІВ /?АВТОР/

СІМ’Я, ЯКА СЛУЖИТЬ БОГУ

ДОДАТКИ