Knuts Hamsuns (1859–1952)

Izlase divos sējumos

Pirmais sējums

Bads. Mistērijas

Knuts Hamsuns

I

Knuta Hamsuna labākie darbi jau sen ir kļuvuši par pasaules jaunākās klasiskās literatūras neatņemamu sastāvdaļu. Viņa daiļrades mantojuma mākslinieciskā nozīme ir visai ievērojama. Nesaraujamām saitēm saistīts ar savu dzimteni — nelielu valsti Ziemeļeiropas nomalē, saaudzis ar šās zemes skarbo dabu, it kā pilnīgi iegrimis gausajā dzīvē, kāda rit Norvēģijas mazpilsētās un šērās ieslēptajos zvejnieku ciematos, iekļāvies šās dzīves nosvērtajā un ierastajā ritumā, Hamsuns tomēr pratis savos romānos, lugās un novelēs skart jautājumus ar vispārēju nozīmi un uztvēris daudzus jaunus konfliktus un sabiedriskās noskaņas, ko pasaulei atnesis divdesmitais gadsimts ar tā civilizācijas pretrunām.

Hamsuna darbiem raksturīga noteikta un spēcīga dzīves izjūta. Asu skatienu viņš ielūkojas meža biezoknī, kur viss pakļauts noslēpumainajai dabas likumībai — gan gadalaiku maiņa, gan zālaugu izaugšana, ziedēšana un novīšana, gan putnu atlidošana un aizlidošana, kur acīm paveras esamības mūžīgais riņķojums, valdonīgi ietverdams savā aplī arī cilvēku — šo ar gara spējām apveltīto Visuma atomu.

Hamsuna vārda māksla liek saskatīt un izjust pasaules dabisko skaistumu — kalnu pļavu stipro smaržu, mēness nakts sidrabaino rēnumu, tālo zibeņu kluso plaiksnījumu.

Vēl iespaidīgāk nekā dabu viņš aprakstījis cilvēku jūtu izpausmes, iekšējās pasaules disharmoniju, mīlestības kaisles pārvarīgo spēku, dīvainās noslieces un sarežģītību, emociju mainīgos uzplūdus, attiecību nesaskaņu un naidīgumu — visu to, ko apslēpj ikdienas dzīves parastība.

Hamsuna nervozajai, smalkajai un izteiksmīgajai prozai ir iezīmīgs arī sabiezināts lirisms. Tomēr tā nav viņa darbu būtiskā īpašība, jo Hamsuns ir un paliek episkas mentalitātes vārda mākslinieks, kas, labi pazīdams aprakstāmo vidi, pārliecinoši atveidojis savu varoņu sarežģītos raksturus un patiesīgi attēlojis pārmaiņas Norvēģijas ciematu un mazpilsētu paražās un tikumos daudzu desmitu gadu laikā. Lirisms Hamsuna sacerējumiem tikai piešķir savdabīgumu, muzikalitāti un it kā sava veida pavadījums skan līdzi vēstījumu galvenajai tēmai, kas neaprobežojas vienīgi ar atsevišķa cilvēka jūtu atspoguļojumu, bet pievēršas arī objektīvajai pasaulei, meklē atbildi uz jautājumu — kādi faktori sekmē sabiedrības progresu. Gadu gaitā Hamsuns aizvien dziļāk sāk pētīt sabiedriskās attīstības pretrunu ietekmi gan Norvēģijas lauku un provinces pilsētiņu sadzīvē, gan atsevišķu cilvēku likteņgaitās. Viņš sarakstījis romānu ciklus, kuros attēlotas pārmaiņas, ko cilvēku dzīvē, uzskatos un pat domāšanas veidā radījis jaunā, divdesmitā gadsimta sarežģītais vēsturiskais process, ieraudams cilvēkus neapturamā notikumu gaitā.

Vērojot seno paražu un veco sadzīves formu laušanu Norvēģijas lauku dzīvē, rūpniecības nemitīgo attīstību pat visnomaļākajos nostūros un līdz ar to jaunu rūpniecības uzņēmumu rašanos ar tās neizbēgamu pavadoni — saltu, praktisku uzņēmēju, Hamsuns, kas pret buržuāzisko progresu izturējās visai kritiski, sociālo un ētisko balstu meklēja vecajās zemnieku tradīcijās, tajās, viņaprāt, nezūdošajās vērtībās, kuras glabā dzimtā zeme.

Sociālā problemātika it īpaši manāma Hamsuna pēdējos darbos, lai gan nav tik atsegta kā deviņpadsmitā gadsimta reālistiem. Hamsuns ir viens no tiem izciliem pasaules literatūras rakstniekiem, kura daiļrade veicināja tiklab laikmetam atbilstošas pārmaiņas mākslinieciskajā uztverē, kā arī jaunu reālisma izpratni, kas piemērota divdesmitā gadsimta garīgajām prasībām un sociālās dzīves īpatnībām.

Hamsuns ļoti uzskatāmi attēlojis savu varoņu diendienīgās dzīves ritumu, paražas, raksturu savdabības. Viņš visos sīkumos pazina viņu sadzīvi, aizspriedumus, tieksmes, interešu loku. Zemnieki-gruntnieki, zvejnieki, meža cirtēji, tirgoņi, muižu īpašnieki, klaidoņi, matroži, provinces inteliģenti — ārsti, advokāti, skolotāji, — kalpotāji, kā vīrieši, tā sievietes, dažādu kārtu un paaudžu cilvēki noderējuši par modeļiem viņa mākslinieciskajai fantāzijai. Hamsuna daiļrade paver sulīgu, daudzkrāsainu un pilnskanīgu pagājušā gadsimta beigu un jaunā gadsimta pirmās desmitgades ainu Norvēģijas pilsētās un laukos. Taču ne jau šī dzīve pati par sevi saistīja rakstnieka radošo iztēli. Viņam patika attēlot un risināt psiholoģiskos konfliktus, kādos dzīve ierāva viņa varoņus, kas cīnījās ar sabiedrību un savām jūtām. Sociālā problēma viņa darbos ir pastarpināta, un Hamsuna daiļrade ar pilnām tiesībām pieder pie tā psiholoģiskā reālisma paveida, kura aizsācējs pasaules literatūrā ir Dostojevskis. Pats Hamsuns vienmēr atzinis šā izcilā krievu rakstnieka nozīmi un lomu savas daiļrades mākslinieciskajā izveidē. «Dostojevskis ir vienīgais rakstnieks, no kura es kaut ko esmu mācījies, viņš ir pats diženākais starp krievu gigantiem,» Hamsuns rakstīja savai sievai Marijai Andersenai. Attēlojot dziļas iekšējas drāmas, smalkas, svārstīgas, loģiskai analīzei nepakļaujamas varoņu psiholoģiskās noslieces, grūti izskaidrojamas noskaņu maiņas, Hamsuns sasniedzis izcilu meistarību, pierādījis neparastu prāta asumu un spējas izprast cilvēka dvēseles vissarežģītākos labirintus. Lai gan Hamsuns savu darbu centrā izvirzīja psiholoģisko analīzi, taču vienmēr paturēja prātā, ka cilvēks ir sociāla būtne, kuras iekšējo dzīvi galu galā noteic cilvēka sabiedriskais stāvoklis. Tādējādi Hamsuna rakstnieka talants ievirzījās un izvērtās reālistiskās mākslas gultnē.

Tomēr viņš ļoti skaidri izjuta atšķirību, kāda pastāv starp viņu un agrākajiem norvēģu rakstniekiem reālistiem. Tai laikā, kad veidojās Hamsuna uzskati par mākslu un daiļrades paņēmieni, norvēģu literatūrā, tāpat kā visā pasaules literatūrā, notika būtiskas pārmaiņas: reālistiskā metode pārdzīvoja nopietnu evolūciju sakarā ar jauna tēlošanas veida ieviešanos, kurš radīja iespēju parādīt līdz šim nebijušas norises, kas guva aizvien spēcīgāku izpausmi. Estētisms un dekadence paplašināja savu ietekmes sfēru. Tā Henrika Ibsena pēdējo gadu daiļradē skaidri izpaudās nosliece uz simbolismu, taču šis literārais novirziens Hamsunam būtiski bija gluži svešs. Kaut arī Hamsuns ļoti cienīja rakstnieku Bjernstjernu Bjernsonu, tomēr viņš uzskatīja, ka Bjernsona galvenais estētiskā reālisma princips, kas pamatojās vienīgi uz tiešu, precīzu dzīves attēlojumu, jau ir novecojis, vairs nesaskan ar laikmeta garu.

Pilnīgi apzināti Hamsuns novērsās arī no naturālisma un pozitīvisma tendencēm, kas reālismā sāka parādīties deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē. Hamsuns neatzina nedz mehānistisko priekšstatu par cilvēka un sabiedriskās vides savstarpēju sakarību, nedz uzskatu, ka cilvēka rīcību nosaka vienīgi ārējie un arī bioloģiskie faktori. Viņš prata saskatīt, cik sarežģītas mēdz būt cilvēku savstarpējās un sabiedriskās attiecības, un attēloja tās, izvairīdamies no naturālistiskās un pozitīvistiskās pasaules uztveres aprobežotības. «Kas ir dzīvojis pietiekami ilgi, lai izprastu septiņdesmitos gadus, tas zina, kādas pārmaiņas notika ar rakstniekiem, sākot no tā laika,» ironizē Hamsuns savā ceļojumu aprakstu krājumā «Pasaku zemē», stāstīdams par savu ceļojumu pa Krieviju un Kaukāzu. «Līdz tam viņi bija dziesminieki, noskaņu attēlotāji, vēstītāji, bet pēc tam viņus aizrāva laika gars, un viņi kļuva par darboņiem, audzinātājiem. Tieši angļu filozofija ar tās tieksmi uz laimes praktisko jēgu sāka ietekmēt cilvēkus un pārveidot literatūru. Tā parādījās daiļrade, kam trūka spilgtas fantāzijas, toties netrūka centības un veselā saprāta. Varēja rakstīt par itin visu, kas apņem parastu cilvēku, tikai jāpaliek «uzticīgam īstenībai», un visās zemēs tūlīt radās daudz diženu rakstnieku.» Pats Hamsuns «uzticību īstenībai» saprata citādi nekā šie sīkie «diženie» rakstnieki, kas balstījās uz pozitīvisma filozofiju un naturālisma estētikas teoriju. Hamsunam bija svarīgi uztvert un savos darbos attēlot lietu un parādību būtību, īstenības garu, nevis atdarināt īstenību visos sīkumos un detaļās.

Tāpēc viņa varoņu raksturi ir plaši, varoņi vispārināti, dažkārt pat pārvērsti par sava veida sabiedrisko spēku personifikāciju, kas tomēr nemazina viņu realitāti.

Šāda veida tēlu vispārinājums raksturīgs ne tikai Hamsunam — tā ir divdesmitā gadsimta reālisma īpatnība. Līdzīgs tipizācijas princips, kas paver plašumu, lai varētu vispārināt ikdienišķas parādības un varoņu raksturus, sastopams arī Gorkija, Tomasa Manna, Folknera, vēlākos Hemingveja un citu izcilu mūsu gadsimta reālistu darbos.

Tikpat noraidoši kā pret naturālistisko tēlojuma veidu Hamsuns izturējās arī pret deviņpadsmitā gadsimta reālisma epigoņiem, kuri savus darbus tiecās pārvērst it kā daļēji mākslinieciskos, daļēji zinātniskos traktātos, kas tiem noderēja par moderno socioloģisko koncepciju vai bioloģisko teoriju ilustrāciju vai izklāstu. Viņš uzskatīja par labāku runāšanu un runāja caur saviem tēliem. Viņa sacerējumos reti parādās klaja publicistika. Publicistika, tieša politisku uzskatu un pozīciju izpaušana ir cits slānis Hamsuna literārajā mantojumā, kas nesaskan ar viņa daiļdarbu garīgo struktūru; savos daiļdarbos Hamsuns, sekodams sadzīves vai psiholoģisko norišu loģiskai attīstībai, kas bija viņa izpētes un tēlošanas objekts, nekad neaizstāja šās attīstības paškustību ar ērto vai izdevīgo publicistisko shēmu.

Hamsuns ir viens no tiem mūsdienās bieži sastopamajiem vārda māksliniekiem, kurus tirda nesamierināmas sociālas un psiholoģiskas pretrunas un kuru politiskie uzskati bieži vien nesaskan ar sacerējumu mākslinieciskām īpatnībām un iekšējo saturu. Tas nebūt nenozīmē, ka Hamsuna romānos nav filozofisma un moralizēšanas, tāpat arī noslieces vispārināt tās dzīves parādības, kuras Hamsuns uzlūkoja par vissvarīgākajām. Viņam raksturīgā dzīves izjūta pamazām izvērtās savdabīgā vitālismā, ko Hamsuns neatlaidīgi pretstatīja intelektuālismam un civilizācijai.

Ļoti agri Hamsuns sāka strīdu ar kapitālistisko progresu, kas bija pārņēmis viņa dzimto Norvēģiju, un šo strīdu turpināja līdz pat sava garā mūža galam.

Antikapitālistiski motīvi un nepatika pret buržuāzisko demokrātiju ļoti spilgti manāmi viņa daiļradē. Tomēr savos darbos Hamsuns ir konservatīvs kapitālisma kritiķis, kas vadās no vietējiem apstākļiem atbilstošas prāta ievirzes. Meklēdams atbildi uz jautājumu, kas īsti ir sabiedriskā progresa būtība, Hamsuns, palikdams nacionālos ietvaros, kapitālisma attīstībai Norvēģijā un arī citās valstīs pretstata pagājības ideālu — brīvā Norvēģijas zemnieka patriarhālo dzīves veidu.

Ar romānu «Loks noslēdzies», kas iznāca 1936. gadā, patiesībā noslēdzās arī Hamsuna mākslinieciskā darbība, kas ilga vairāk nekā septiņdesmit gadus. Taču faktiski viņa pēdējā grāmata ir 1949. gadā iznākušais krājums «Aizaugušās takas», it kā dienasgrāmatas veida piezīmju un atmiņu kopojums. Tad Hamsunam jau bija apritējis deviņdesmitais gads. Atstarpe starp šīm abām grāmatām ir Hamsuna visskumjākais un grūtākais mūža posms.

Ilūzijas, kurām augsni deva ierobežotā vide, arvien pieaugdamas, Hamsunu pamazām virzīja uz tiešās politiskās reakcijas pusi. Arī lielā vecuma dēļ Hamsuns vairs nespēja uztvert progresīvo sabiedrisko spēku prasības nedz dzimtajā zemē, nedz citur, nedz arī izprast Vācijas notikumu raksturu, būtību, nedz saskatīt politiskās reakcijas īsto seju. Šī reakcija sevi iztēloja par nacionālo tradīciju atbalstītāju un nolīdzināja ceļu totālajam režīmam, slēpdamās aiz demagoģiskās kapitālistiskās plutokrātijas kritikas, liberālisma un buržuāziskā parlamentārisma, kurus Hamsuns ienīda.

Senais naids pret Angliju un Ameriku, kuras Hamsuna acīs bija kapitālistiskā progresa negatīvo īpašību iemiesotājas, un tikpat senas simpātijas pret Vāciju — Anglijas un Amerikas pretinieci otrajā pasaules karā, valsti, kura viņam šķita kārtības un disciplīnas glābēja un kura nostājās pretī sabrukumam, ko radījusi buržuāziskā demokrātija, — negatīvi ietekmēja rakstnieka politisko uzskatu evolūciju.

Fašistiskās okupācijas gados sirmais rakstnieks sevi aptraipīja, sadarbodamies ar okupantiem un tādējādi nododams savu dzimteni.

Pēc Norvēģijas atbrīvošanas Hamsunu apcietināja un ilgi izmeklēja psihiatriskā klīnikā, kur konstatēja tikai nelielu garīgo spēju samazināšanos sakarā ar daudziem insultiem. Pēc tiesas, kas galvenokārt bija morāla rakstura akcija, Norvēģijas varas orgāni vairs neizsekoja Hamsunu un viņš atgriezās pie savas agrākās nodarbības.

«Mans tēvs, kā izrādījās, bija atsvešinājies no savas tautas dzīves ritma un tāpēc nokļuva zem riteņiem,» rakstīja viņa dēls Ture.

Novēršanās no vēsturiskās patiesības, nevēlēšanās vai nespēja saskatīt vēstures īstos virzītājus spēkus nenovēršami noved mākslinieku pie sakāves. To apstiprina arī Knuta Hamsuna — izcila rakstnieka, bet reakcionāra politiķa liktenis.

II

Knuts Pedersens dzimis lauku drēbnieka ģimenē Norvēģijas galējos ziemeļos.

Lauku mājas netālu no Hamareijas ciematiņa, kur dzīvoja rakstnieka ģimene, sauca par Hamsuni, un šo māju nosaukumu viņš pieņēma par savu literāta vārdu un tā parakstīja savus pirmos darbus. Publicējot vienu no viņa avīžu rakstiem, no paraksta nejauši bija izkritis pēdējais burts. «Hamsuns» jaunajam rakstniekam iepatikās, un ar šo pseidonīmu Knuts Pedersens iegāja pasaules literatūrā.

Hamsuna bērnība bija trūcīga un smaga. Ģimene nespēja uzturēt visus bērnus un Knutu atdeva audzināt tēvocim, ļoti cietsirdīga un drūma rakstura cilvēkam. Knutam sākās sūras dienas. Tikai tēvoča smagās slimības dēļ pusaugu zēns tika vaļā no badošanās, pārmetumiem un sitieniem un devās pasaulē meklēt maizes kumosu un laimi. Viņš strādāja visdažādākās profesijās — bija gan pārdevēja palīgs, gan tirgonis klejotājs, gan lēnsmaņa palīgs un ceļu būves rēķinvedis. Knuts bija nopietns, apdāvināts jauneklis, pētīgi vēroja dzīvi un cilvēkus, kurus satika savos klejojumu gados pa dzimto zemi. Viņš kvēli alka pēc zinībām. Viņš bija gājis tikai ciemata skolā, kur iemācījies lasīt un rakstīt, visas citas zināšanas Hamsuns guva no grāmatām, lasīdams visu, kas gadījās pa rokai. Būtībā viņš bija un palika autodidakts. Ar to arī daļēji izskaidrojama viņa nepatika pret dažāda veida filozofisko teoretizēšanu. Kā daudzi autodidakti, viņš par vislabāko skolu uzskatīja pašu dzīvi.

Rakstnieka talants Hamsunam izpaudās agri. Jau 1877. gadā viņš publicēja nelielus sacerējumus — «Noslēpumainais cilvēks» un «Nurlandes mīlestības stāsts», šie darbi bija rakstīti lētas literatūras un tā laika populāro grāmatu garā, bet pēc gada publicēja lielu balādi «Satikšanās», kurā attēloja spēcīgas, liktenīgas kaislības.

Šie darbi guva panākumus, un Hamsuns nolēma pilnīgi nodoties daiļradei. Saņēmis diezgan prāvu materiālu pabalstu no kāda tirgoņa, ko bija ieinteresējis apdāvinātais jauneklis, Hamsuns, iebāzis kabatā mīlestības stāstu no lauku dzīves — «Frīda», gaišu nākotnes cerību pārpilns, devās uz Kopenhāgenu — toreizējo Skandināvijas garīgās dzīves centru. Taču «Frīdu» noraidīja visi izdevēji, kam viņš stāstu piedāvāja. Nauda izsīka. Ar lielām grūtībām Hamsuns atgriezās atpakaļ Norvēģijā un apmetās Kristiānijā, tagadējā Oslo. Tur viņš nolēma griezties pie Bjernsona.

Vārgs un izmocījies Hamsuns pakrita uz slidenās ietves pie rakstnieka logiem, tāpēc viņu noturēja par piedzērušu un pirmajā apmeklējumā nepieņēma. Otrā dienā Bjernsons paņēma «Frīdu» un, ar nepatiku uzdūries frāzei: «Jauneklis raudāja,» — pašķirstījis manuskriptu un noburkšķējis: «Ak jauneklis joprojām raud,» — ieteica Hamsunam, kas trīcēja pie visām miesām, kļūt par aktieri. Hamsuns saprata, ka ar «Frīdu» cietis neveiksmi, un pēc neilgas šaubīšanās manuskriptu sadedzināja. Taču viņa griba nebija salauzta. Viņš mēģināja pārtikt no literāriem darbiem — dažkārt viņam laimējās publicēt kādu rakstu vai piezīmes Kristiānijas laikrakstos. Tomēr dzīvot no tā nevarēja, un, pamazām aiznesis uzpircējiem visu savu mantību, Hamsuns nokļuva pilnīgā un iesīkstējušā nabadzībā. Viņam, tāpat kā daudziem viņa tautiešiem, atlika tikai viena izeja — emigrācija. 1882. gadā viņš aizbrauca uz Ameriku, kur lāgiem dzīvoja kā klaidonis, reizēm strādāja fermās gan par laukstrādnieku, gan par cūkkopi, reizēm dabūja kantorista vai pārdevēja vietu. Šie grūtie gadi Hamsunam nāca par labu. Viņš iepazinās ar Norvēģijas emigrantu inteliģentajām aprindām un ievērojami papildināja savas zināšanas un padziļināja kultūru. Taču smagā eksistences cīņa iedragāja viņa spēkus, un viņam sākās rīkles asiņošana. Tomēr viņa spēcīgais organisms uzvarēja, lai gan veselības uzlabošanas dēļ viņam vajadzēja atgriezties dzimtenē.

Hamsuns visu laiku nemitējās rakstīt. Viņa domas, mākslinieciskā izjūta un forma, valoda un stils nobrieda. Publicējis dažus rakstus un aprakstus avīzēs, Hamsuns, ko iedvesmoja šie nelielie panākumi, nolēma sākt literāta dzīvi Kristiānijā.

Tajos gados Hamsuns ļoti daudz lasīja, sekodams Eiropas literatūras attīstībai. Viņš pat nolasīja publiskas lekcijas par Flobēru, Zolā un Ibsenu, — tiesa, vairāk pārsteidza auditoriju ar dedzību, gleznaino valodu un literāro uzskatu nikno radikālismu, kas izpaudās, uzbrūkot izciliem norvēģu klasiķiem, starp citu, Ibsenam, nevis — ar literāru erudīciju. Tajos gados viņu visvairāk ietekmēja Nīčes darbi.

Taču ar Hamsunu atkārtojās vecu vecais stāsts: Kristiānijā viņu neatlaidīgi vajāja trūkums, un 1886. gadā viņš no jauna bija spiests braukt uz Ameriku, šoreiz uz Čikāgu, kur neilgu laiku strādāja par omnibusa konduktoru, pēc tam lielās fermās un norvēģu emigrantu izdevniecībās Amerikā. Viņa garīgās dzīves un daiļrades brieduma posms bija noslēdzies. Amerikā pārdzīvotais un pieredzētais guva izpausmi novelēs «Cakejs», «Klejojumu dienas», «Sievietes mīlestība» un citās. Asi, skarbi un nežēlīgi uzrakstītās noveles, kurās jautās tveicīgie prēriju vēji, attēloja laukstrādnieku smago un beztiesisko darbu fermās milzīgajos melnzemes plašumos, stāstīja par stepēs valdošajām mežonīgajām paražām, kad revolvera šāviens nereti izbeidz ķildu vai nesaskaņas, par klaidoņu pasaules vilku likumiem un cietsirdīgām cilvēku attiecībām lielajās pilsētās.

Šās aizokeāna republikas dzīves novērojumu kopsavilkums kļuva pamflets

«Amerikas garīgā dzīve». Hamsuns bez jebkādām ilūzijām bija ielūkojies šās zemes sociālajā un garīgajā dzīvē, zemes, kuru uzskatīja par buržuāziskās demokrātijas balstu un avangardu. Viņš analizēja Amerikas žurnālistiku, mākslu, literatūru un teātri un parādīja buržuāzisko aprobežotību, liekulīgo svētulību, politisko un reliģiozo divkosību, uzskaistinājumu un pārspīlēto pašslavināšanu, naidu pret visu ārzemniecisko, kas strāvoja Amerikas izglītības iestādēs. Ar rūgtu sarkasmu viņš izsmēja mītu par «vispārēju vienlīdzību» Amerikas sabiedrībā. «Republikā radusies aristokrātija, kas ir nesalīdzināmi spēcīgāka par karaļvalstu un impēriju aristokrātiju, — naudas aristokrātija.

Vai, pareizāk sakot, mantas, uzkrātā kapitāla aristokrātija… Šai aristokrātijai, ko reliģiskā godbijībā kultivē visas tautas, piemīt «īsta» viduslaiku varenība… tā ir rupja un nežēlīga atkarībā no tik un tik zirgspēku ekonomiskās nesatricināmības.

Eiropietis nemaz nevar iedomāties, kā šī aristokrātija valda Amerikā, tāpat kā viņš nevar iedomāties, lai gan itin labi zina naudas varu savā dzimtenē, kādu nedzirdētu varenību šī vara sasniegusi tur.» Tikpat secīgi Hamsuns atmasko leģendu par Ameriku kā «brīvības zemi», parādīdams, cik tālu īstenība ir no idealizētā priekšstata, kādu tēlo Eiropas, ieskaitot arī Norvēģiju, liberālā žurnālistika. Hamsuns asi kritizē to gadu Amerikas literatūru, tās provinciālo godkāri, bezgaumību, nepastāvību un novēršanos no dzīves īstenības. Vitmena dzeja viņā modina skeptisku ironiju. Par izņēmumu viņš uzskata vienīgi Marku Tvenu. Tiesa, Hamsuns nenoliedza amerikāņu literatūras attīstības iespēju, taču toreizējo tās stāvokli uzskatīja par nožēlojamu. Tajos gados Amerika viņam atgādināja milzīgu, trokšņainu, kņadīgu zemi, varenu mašīnu zemi, kas sapulcējusi cilvēkus no visām pasaules malām, zemi ar irdenu, raženu augsni un leknām pļavām, un — melnām debesīm.

Amerikas melnās debesis Hamsuns atcerējās visu mūžu un savam galvenajam uzskatam par buržuāziskās demokrātijas īpatnībām un tās radīto civilizāciju, ko aprakstīja savos darbos, palika uzticīgs līdz mūža galam.

Mazliet uzlabojis materiālo stāvokli, Hamsuns no emigrācijas atgriežas dzimtenē.

Laikrakstos iespiestie raksti — «Amerikas garīgā dzīve» modināja lielu interesi, kas vēl pieauga, kad sāka parādīties fragmenti no lielāka apjoma daiļdarba, pie kura Hamsuns strādāja spraigi un neatlaidīgi. Viņu ievēroja Brandess un Bjernsons, bet, kad 1890. gadā nāca klajā romāns «Bads», kļuva skaidrs, ka Eiropas literatūrā parādījies spēcīgs un savdabīgs talants.

«Bada» mākslinieciskās īpatnības, varoņa psiholoģiskais traktējums, lai cik patstāvīga bija Hamsuna daiļrade, tomēr atklāja tipoloģisku radniecību ar Dostojevska darbiem. Tradicionālais pirmās personas vēstījums, kas netraucēja agrāko laiku reālistiem atveidot varoņa iekšējos pārdzīvojumus un dzīves objektīvo ritējumu, Hamsuna darbos ir būtiski pārveidojies. Stāstītāja personība, viņa sarežģīto psihisko stāvokļu un noskaņu atklāsme, pārejas no izmisuma, dusmām, spīva niknuma uz savdabīgu eiforiju — mānīgu spēku pacēlumu — kļuva par romāna galveno saturu. Stāstītājs smalki novērojis savu uzvedību, kas vairs neatbilst parastajām sadzīves normām, jo to ietekmējusi ilgstoša badošanās un vientuļa, izsalkuša cilvēka uzturēšanās paēdušo sabiedrībā, un šī sevis izpēte pārsniedz apziņas parastās robežas un iespiežas zemapziņas sfērās, kas it kā nav pakļautas prāta kontrolei. Taču stāstītājs pats saprot, ka dīvainās domas, vārdi, tēli un fantastiskās gleznas rodas un gaist tikai viņa galvā tāpat kā Dostojevska «Balto nakšu» sapņotāja galvā un īstenībā ir viņa paša vēlmes un cerības, ko radījušas nesaskaņas ar apkārtējo pasauli. Romāna «Bads» stāstītājs it kā atrodas ārpus parastās cilvēka esības un nespēj saplūst ar to, atrast tajā savu vietu.

Notikumi, kas iekļauti romāna tēlojumā, Hamsunam ir svarīgi ne jau paši par sevi, bet kā savdabīgi varoņa psiholoģisko stāvokļu katalizatori. Tāda pati loma notikumu elementam ir arī Dostojevska vēstītājā daiļprozā. Bads saasinājis Hamsuna varoņa iekšējo skatījumu, un viņš ievēro vissīkākos ārējās dzīves faktus, tos neapzināti sabiezinādams un palielinādams to apmērus. Tas izskaidrojams ar ilgstošu afekta stāvokli, kādā bada dēļ atrodas romāna varonis. Arī Dostojevskis ļoti bieži tēlojis savus varoņus afekta stāvoklī — ne jau aiz slieksmes pētīt dvēseles pataloģisko stāvokli, bet gan tāpēc, ka afekts, sagraudams ikdienišķo, triviālo, parasto cilvēku apziņā un attiecībās, ļauj iespiesties īstajā dzīvē, tajā, kas slēpjas aiz ārējās savaldības un noregulētības. Pasaule, kurā ar badu cīnās Hamsuna romāna varonis, arī atklāj savu īsto būtību. Nemitīgā badošanās un tās radītais satraukums liek romāna varonim raudzīties uz pasauli citādām acīm nekā iepriekš.

«Bads» daudzējādā ziņā ir autobiogrāfisks darbs, kas nedaudz atsedz tos drūmos, briesmīgos gadus, kad Hamsuns savās jaunības dienās cieta badu Kristiānijā.

Cilvēku saltā vienaldzība un cietsirdība, ar ko Hamsuns saskārās tajā laikā, visā pilnībā attēlotas romānā. Viņa varonis, ciezdams bada smagās, fiziskās mokas, kas aprakstītas ārkārtīgi spilgti, saskaras ar apkārtējās vides pilnīgu nevērību. Tikai kaut kur dzīves padibenēs, nožēlojamās, netīrās «istabās iebraucējiem», starp pagrimušiem, cīņā dēļ maizes kumosa notrulušiem cilvēkiem, kas attēloti visai tuvu Dostojevska Pēterburgas «ūķu» iemītniekiem, Hamsuna varonis rod kaut ko līdzīgu līdzjūtībai vai vismaz sava stāvokļa izpratni. Sabiedrība negrib neko zināt par saviem izstumtajiem, par tiem, kas pamesti dzīves ceļmalā, jo ikviens šajā sabiedrībā aizņemts pats ar sevi, savām domām un darbiem. Ar to arī aprobežojas romāna sociālais kriticisms.

Tomēr, ja Dostojevska reālisms pārsniedz attēloto personu iekšējo konfliktu robežas un tādējādi atklāj arī visas pasaules disharmoniju, tad Hamsuna reālisms pēc tāda mērķa nemaz netiecas. Viņa romāna varonis pat dzīves briesmīgākajos mirkļos, drebēdams niknumā un zaimodams dievu, pieņem pasauli tādu, kāda tā ir, un savu likteni uztver kā atsevišķu individuālu gadījumu, neizdarīdams no dzīves ačgārnībām nekādus tālākus secinājumus. Viņš neapdraud izveidojušos un pastāvošo pasaules kārtību. Vēl vairāk, viņš visādi pūlas no apkārtējiem slēpt savu nožēlojamo stāvokli. Viņš ir sevī noslēgta monāde, kas pastāv daudzu tādu pašu noslēgtu monāžu vidū. Cilvēka vientulības motīvs citu, līdzīgu cilvēku vidū ieviesies Hamsuna romānā saskaņā ar viņa pasaules uztveri, ar pieredzi, kas gūta dzīves vērojumos. Šis divdesmitā gadsimta literatūrai raksturīgais motīvs ieved Hamsuna darbus problēmu lokā un vēl ilgi saglabājas viņa daiļradē.

Cilvēka noslēgtība individualitātes čaulā padara gandrīz neiespējamas savstarpējas attiecības. Šo Hamsunam tik svarīgo domu, kas atspoguļo jaunu, agrāk nepazītu vilcienu cilvēku savstarpējo attieksmju izvērsumā, apliecina romāna varoņa dramatiskā tikšanās epizode ar nepazīstamu sievieti, ko viņš nosauc par Ilajali — bezjēdzīgā, taču skanīgā vārdā, kurā, pēc viņa domām, ietverts šās jaunās sievietes valdzinājums un noslēpumainība. Pat mīlestības kaisle nespēj uzvarēt šo divu cilvēku nošķirtību un pavērt sirds dziļākās jūtas, kas ir viņu būtības kodols. Šis motīvs top par vienu no galvenajiem motīviem Hamsuna darbos, un tā parādīšanās romānā

«Bads» pierādīja, ka šis darbs atklāj un ietver sevī noskaņas un problēmas, kas kļūs iezīmīgas visai divdesmitā gadsimta literatūrai. Ne tikai tādi mākslinieciski paņēmieni kā psiholoģisma padziļināšana un izsmalcināšana, vērīgāka cilvēku mainīgās un svārstīgās psihes kā patstāvīga fenomena aplūkošana, bet arī varoņa iekšējie monologi, viņa satrauktā un impulsīvā pašatzīšanās liecina par «apziņas plūsmas» ieviešanu vēstītājprozā kā līdzekli cilvēka dvēseles vēl sīkāk detalizētai atklāsmei.

«Bads» Hamsunam sagādāja slavu, un pēc šā romāna iznākšanas viņš kļuva par profesionālu rakstnieku. Viņa talants nobrieda, kļuva smalkāks. 1892. gadā iznākušās «Mistērijas» liecināja par viņa daiļrades jaunu posmu.

«Mistēriju» mākslinieciskā kompozīcija, situāciju atveidošanas princips, uz kura balstās stāstījums, tolaik bija kaut kas jauns un oriģināls. Visa romāna poēzija un varoņu attieksmes dibinās uz līdz galam neizteikto, noklusēto. Bjernsons un Ibsens savos reālistiskajos darbos centās iespējami skaidrāk un vispusīgāk atklāt cilvēku raksturus un savstarpējās attiecības, turpretī Hamsuns visiem sava romāna notikumiem pārklāj noslēpumainības plīvuru. Romāna darbība ir dramatiska, saspringta, sastāv no asiem psiholoģiskiem konfliktiem un sadursmēm, taču klāta ar mīklainības un noslēpumainības plīvuru. Varoņu rīcības pirmcēloņi, it sevišķi Juhana Nilsena Nāgela jeb Simonsena darbība, slēpti zem notikumu virspuses. Hamsuns savu vēstījumu balstījis uz zemteksta — paņēmiens, kas ir plaši izplatīts mūsu gadsimta literatūrā.

Taču Hamsuna zemtekstam ir cits nolūks nekā, teiksim, «zudušās paaudzes» rakstnieku, it īpaši Hemingveja, darbos, kur zemteksts pauda šo autoru stoisko attieksmi pret dzīvi, nevēlēšanos atklāt savas jūtas, lai neliktos sentimentāli vai pārāk vaļsirdīgi, jo pasaule, kurā darbojas viņu varoņi, ir salta, nežēlīga un vienaldzīga pret cilvēku jūtām.

Hamsunam zemteksts radās, apzinoties pašas dzīves noslēpumainību, tā visuma noslēpuma neaptveramību, kāda ir cilvēka personība. Hamsuns izjuta pārmaiņas, kas notika esamībā, jaunos procesus, kādi tajā parādījās, norobežotību, vēsturiskās pārvērtības laikmetā, kādā viņš dzīvoja, jaunu, neskaidru, vēl nenoteiktu spēku rūgšanu dzīves dzīlēs, un šās nojausmas plūsmoja viņa romānā, ieraudamas savā straumē visus tā varoņus — tiešus vai netiešus dalībniekus drāmā, kas norisa nelielā piejūras pilsētiņā.

Lai gan romāna darbība risinās vietās, kas liekas tālu no tiem civilizācijas centriem, kur notiek galvenie dzīves cīniņi, tās ietvars tomēr ir visai plašs. Hamsuns, atspēkodams pārmetumus, ka materiālus saviem daiļdarbiem gūst vienīgi Norvēģijas provinces sadzīvē, romānā «Sievietes pie akas» (1920) raksta: «Lielajās pilsētās pastāv uzskats, it kā mazpilsētu iedzīvotājiem nebūtu gandrīz nekādu ievērojamu notikumu; tas ir melīgs un aizskarošs uzskats, jo mazpilsētās tāpat notiek bankroti, blēdības, slepkavības un tieši tādi paši skandāli kā lielpilsētās.» Šī sarkastiskā replika apstiprina, ka Hamsuns savos darbos pēta un attēlo nevis vietējas, bet vispārējas dzīves norises. Tas attiecas arī uz «Mistērijām», it īpaši uz romāna varoni Nāgelu, ko plosa iekšējas pretrunas pārejas posmā uz jaunu laikmeta periodu. Nāgels ar savu negaidīto parādīšanos piejūras pilsētiņā un dīvaino uzvedību pārtrauc šās pilsētiņas vienmuļo dzīvi, un daudz kas, ko slēpa ikdienība, iznirst uz āru. Par fermentu, kas sagrauj parastības stabilitāti, kļūst Nāgels — mākslinieks, klaidonis, cilvēks, kurš neiekļaujas vietējā dzīves veidā, it kā sekls un vulgārs cilvēks.

Romānā cilvēku dzīve it kā dubultojas, sadalīdamās redzamajā slānī — neīstā un virspusējā un slēptajā — mīklainajā, taču patiesā. Ikdienā pilsētiņas iedzīvotāji saskaras cits ar citu: visi paraduši ņirgāties par gaudeno Minūti, kas, liekas, varētu modināt tikai līdzjūtību; neviens neinteresējas par klusās, sirmās sievietes Martas Gudes dzīvi; risinās parasti notikumi, piemēram, Dagnijas Kjelanas saderināšanās ar flotes virsnieku, kuram ir glīta āriene un parasta seja. Vietējie ierēdņi un inteliģenti — tā saucamā sabiedrība — par varēm cenšas vērst savu dzīvi daudzkrāsaināku, sarīkodami izbraucienus, saviesīgus vakarus, vecpuišu dzīres un labdarības bazārus.

Taču arī šajā mietpilsoniskajā allažībā ielaužas patiesā dzīve — notiek strīdi par sociālismu, mākslu, diženiem rakstniekiem, par visu, kas tolaik satrauca cilvēku prātus. Sociālisms negūst piekritējus starp pilsētas domātājiem — tas viņiem šķiet tīri teorētiska mācība, bez jebkādas praktiskas jēgas — zemāko šķiru protests pret valdošajām aprindām, un šajā ziņā viņi nemaldās. Šajos strīdos atklājas Nāgela paradoksālie uzskati, kas pauž dīvainu individuālisma sajaukumu ar cilvēku mīlestību, anarhistisku Tolstoja un Ibsena morālo principu kritiku, apgarotās mākslas spēka dievināšanu. Vairāk vai mazāk neatzinīgi Nāgels izturas pret buržuāzisko liberālismu, buržuāzijas veselo saprātu, par kura iemiesotāju uzskata lordu Gledstenu, tikpat noraidoši viņš izturas pret pašmāju norvēģu politiķu pašapmierināto aprobežotību; šiem politikāņiem, pēc Nāgela domām, nebūtu par ļaunu atbrīvoties no apsūnojušiem priekšstatiem un plašāku skatienu raudzīties uz pasauli. Viņš pats, viņa personība, impulsīvā rīcība, viņa fantāzijas rotaļa ir tiešā pretstatā sasmakušai provinces esībai. Nāgela svārstīgajos un pretrunīgajos uzskatos izpaužas autora uzskatu iekšējās pretrunas, kaut arī tās nav identiskas.

Autors savā gaišredzībā ļauj Nāgelam aiz ikdienas rutīnas saskatīt drāmas, cilvēku attiecību nesaskaņu, slēpto jūtu dzīvi, kas reizēm stihiski izlaužas cauri ierastības čaulai. Nāgels spēj iespiesties pilsētiņas un tās iedzīvotāju slepenajā dzīvē.

Viņš uzminēja sirmās Martas Gudes un pilsētiņas āksta Minūtes noslēpumu, saskatīdams aiz pieglaimīgās pazemības bijušā jūrnieka melīgo dabu. Nāgels nojauta, ka Minūte kādreiz iejaucies Martas liktenī un nodarījis šai naivajai un šķīstajai būtnei neizlabojamu ļaunumu. Viņš uzminēja arī citu iedzīvotāju noslēpumus, drīz vien saprazdams, kāda loma ir pilnvarotam Reinertam ārsta ģimenē un kāpēc ārsta attiecībās ar sievu nav saskaņas.

Īstenībā Nāgelam nekas tieši nav zināms par šo cilvēku dramatiskajām attiecībām — viss, ko viņš domā, ir savērpts no pieņēmumiem, mājieniem, psiholoģiskiem minējumiem, tomēr tas viss ir patiesība, viss savijas dzīves noslēpumainajā pavedienā. Esamība jau pati par sevi ir noslēpums, apbrīnojams un neaptverams, taču no visiem tās noslēpumiem, pēc Hamsuna domām, pats lielākais noslēpums ir mīlestības mistērija, valdonīga, iznīcinoša, neaptverami spēcīga, tā nepazīst žēlsirdību, prasa no mīlošā visu, bieži pat dzīvību. Nabaga seminārists Karlsens, kas bezcerīgi un bez pretmīlestības iemīlējies Dagnijā Kjelanā, nerod citu izeju kā pārgriezt rokām dzīslas, atstādams piezīmi ar melodramatisku Viktora Igo citātu, par kuru ironizē Nāgels. Taču pašam Nāgelam neklājas labāk.

Kad Nāgels gluži kā meteors iekrita miegainā klusumā iegrimušajā pilsētiņā, lai uz visiem laikiem pazustu no dzīves, viņu pārsteidza mīlestība. Savā ziņā Nāgels ir cilvēks no nekurienes — par viņa pagātni un nodarbošanos var minēt tikai pēc aplinkus norādēm. Turklāt viņš ir sava laika dēls, ietvēris sevī visu šā laika rūgšanu un nepastāvību un līdz ar to kā personāžs ieguvis pietiekamu skaidrību. Viņam jau ir iedzimta nosliece uz afektāciju un nervozitāti, un, kad viņu it kā zibens ķer mīlestība pret Dagniju Kjelanu, afekta stāvoklis, satraukums un iekšējais nemiers kļūst pastāvīgs, neuzvarams, postīgs. Acīmredzot Nāgels pagātnē piederējis pie mākslinieku bohēmas un pārdzīvojis to garīgo vērtību sabrukumu, kuras sabiedrība uzskata par noturīgām. Viņa vibrējošo dvēseli pārņēma skepticisms, un viņa esības atbalsta punkts varēja kļūt tikai mīlestība un tai atbilstoša tuvība. Hamsuns saved Nāgelu kopā ar vairākām sievietēm. Viena no tām ir sieviete no viņa pagātnes — Kamma alkatīgu dabu un egoistisku loģiku, tēls, ko Hamsuns skaidri saskatījis un smalki atveidojis. Nāgela un Martas Gudes attiecības daudzējādā ziņā atgādina Stavrogina attiecības ar klibo meiteni no Dostojevska «Velniem», tikai bez drūmās pašmocības, kas iezīmēja dīvaino krievu muižnieka laulību ar nabadzīgo plānprāti.

Maigā un biklā Marta Gude Nāgelā modina līdzjūtību, lāgiem viņš pats gandrīz tic savai fantastiskajai iedomai, ka savienos savu likteni ar viņu. Tiesa, šis nodoms ir izaicinājums Dagnijai Kjelanai, vēlēšanās modināt viņā sacensības instinktu ar Martu, tāpēc Nāgela attieksmes pret sirmo Martu ir divkosīgas un ne gluži patiesas.

Tām pamatā ir aizvainojums.

Līdz ar mīlestības uzliesmojumu pret Dagniju Nāgelā iedzirkstas jau nodzisusī cerība par iespēju nomierināt pretrunu haosu dvēselē, atrast dzīvē atbalsta punktu un savas esības jēgu. Nāgela mīlestība it kā izrauj Dagniju no viduvējības, piešķir viņai nozīmīgumu, padziļina viņas tēlu, apvelta ar noslēpumainību un valdzinājumu.

Vēstījumā viņas raksturs neatsedzas pilnīgi, taču šajā raksturā jūtams spēks un stihiskums, varenu iekšēju pārvērtību iespējas. Dagnija gandrīz padevās Nāgela brāzmainajiem jūtu uzplūdiem, taču viņu no izšķirošā soļa atturēja nojauta par tā cilvēka jūtu nepastāvību, kurš viņu aicināja sev līdzi. Un viņa nealojās. Nāgels atteicās cīnīties ar dzīvi, tātad arī par dzīvību.

Aina, kas tēlo Nāgela pēdējās stundas, kad viņa apziņā murgi jaucas ar īstenību, pagātne ar tagadni, pārņemdama visu Nāgela būtību, pēc sava kolorīta ļoti līdzīga Svidrigailova pašnāvības ainai Dostojevska romānā «Noziegums un sods», kuru Hamsuns bija izlasījis neilgi pirms tam, kad sāka strādāt pie «Mistērijām». Nāgela — cilvēka, kas zaudējis pamatu zem kājām — bojā eja ir neizbēgama.

«Mistērijas» pierādīja, ka Hamsuns, saskardamies ar pārejas laikmeta sarežģītajiem konfliktiem, apstājas to priekšā kā pret lielu mīklu. Viņš ir atteicies no daudzām pārejošām buržuāziskās sabiedrības vērtībām, jaunas viņam vēl jāmeklē.

Drīz pēc tam uzrakstītie divi pamfleti — kritiskie romāni «Redaktors Linge» (1892) un «Jaunie asni» (1893), kuriem patlaban ir tīri literatūrvēsturiska nozīme, apliecina, ka Hamsuns sācis šīs vērtības noskaidrot.

«Redaktorā Lingē» viņš satīriski un ļaunvēlīgi attēlojis neprincipiālu avīžnieku, kas sevi iedomājas par tautas garīgu vadoni. Romānā skaidri izpaužas Hamsuna buržuāziskā liberālisma un tā mīkstčaulīgās pērkamības nicinājums un tikpat skaidri parādās viņa tautiskās un nacionālās jūtas; Hamsuns nešaubīgi uzstājas par Norvēģijas pilnīgu neatkarību un pieprasa atcelt ar bruņotu varu 1814. gadā uzspiesto apvienību ar Zviedriju, kuru likvidēja tikai 1905. gadā.

Ievērības cienīgs ir fakts, ka starp Eiropas radikālo kustību vadoņiem Hamsuns blakus Gambetas vārdam min Aleksandru Uļjanovu. Šis fakts liecina, ka Hamsuns vērīgi sekojis sava laika politiskajai dzīvei un tai laikā, kad mākslā uzplauka un valdīja estētisms, nav ieslēdzies ziloņkaula tornī. «Redaktorā Lingē» Hamsuns pabeidz vēstījumu par Dagniju Kjelanu, kas apprecējusi flotes virsnieku un kļuvusi sabiedrības dāma. Taču atmiņas par pazudušo Nāgelu joprojām traucē viņas dvēseles mieru.

Romāns «Jaunie asni» ir asa mākslinieku bohēmas un, tverot plašāk, mākslinieciskās inteliģences kritika, tās vides kritika, no kuras nācis Nāgels.

Rakstnieks ironizēja par šās vides lielajiem un mazajiem dieviņiem, par vienas stundas ģēnijiem, kurus nomoka skaudība citam pret citu. Viņš izsmēja bohēmas parazītiskumu, tās amorālismu, spriedumu lēto radikālismu. Zināmas cerības Hamsuns lika uz tirgoņu kārtu, saskatīdams tajā norvēģu darījumu dzīves sākumu, un iekļāva romānā diezgan salkanus labdarīgu komersantu tēlus. Taču šīs cerības bija pārejoša rakstura. Dziļas simpātijas Hamsunā izraisīja zemkopības tradīciju aizstāvis un saglabātājs — lauku skolotājs Koldevins, kas neuzticējās pilsētas civilizācijai, un, kad viņa mīļoto skolnieci pazudināja bohēma, viņš pārliecinājās, ka šīs aizdomas ir dibinātas. Šajā romānā Hamsuna lauku dzīves noskaņas tikai iezīmējas, bet vēlāk tām ir svarīga loma viņa daiļradē.

Tendencioza publicistika, visai tāla atklātai mākslinieciskai tendencei, un sabiezināta psiholoģija ir Hamsuna deviņdesmito gadu darbu galvenās iezīmes. Ja cilvēku jūtu un kaislību cīņa raksturīga romānu «Pāns» (1894) un «Viktorija» (1898) tēliem, tad dramatiskajā triloģijā — «Pie valstības vārtiem» (1895), «Dzīves rotaļa» (1896) un «Norieta blāzma» (1898), kura klaji pauž Hamsuna neuzticību buržuāziskajam progresam, galvenā ir sociālā problēma.

Gleznainas poēzijas apdvestajā romānā «Pāns» Hamsuns cilvēku vispirms tēlo kā neatņemamu dabas daļu. Leitnants Glāns, dzīvodams mežā kopā ar savu medību suni Ezopu, kuru viņš upurē mīlestībai pret Edvardu, īstu brīvību, pilnīgu laimi izjūt tikai tur — pilnīgā vientulībā, vienatnē ar nedziestošo ziemeļu vasaras dienu, ieklausoties rāmajā dabas elpā, esības mūžīgajā plūsmā. Civilizētā pasaulē viņš jūtas netīkami un neveikli. Viņa skatiens, ass kā zvēram, pārāk skaidri redz cilvēku domu un rīcību tukšumu, to cilvēku, kuri vada savu ikdienišķo dzīvi viņam līdzās zvejnieku ciematiņā.

Viņam ir garlaicīgi sabiedrībā, kas sapulcējusies vietējā bagātnieka — tirgotāja Maka mājā, kad jāklausās banālās sarunās par lietām, kam Glāna acīs nav nekādas vērtības. Viņa raksturs, viņa personība ir vīrišķības un bruņnieciskuma iemiesojums, un veikalnieciskais gars, kas valda šo cilvēku ikdienā, viņam ir pilnīgi svešs.

Glāns ar visu savu dvēseli jūt brālību ar dabu, kuras valoda viņam ir saprotama un tuva. Viņa tēls daudzējādā ziņā līdzīgs Hemingveja tēliem — medniekiem un sportistiem, kuri no cietsirdīgās sabiedrības aiziet tuvāk pie dabas. Tomēr Glāns nejūt tik klaju nesaskaņu ar civilizāciju kā viņi. Viņš ir vairāk instinktīva būtne, un viņam trūkst pasaules karu pārdzīvojušās «zudušās paaudzes» rakstnieku veidoto tēlu traģiskās pieredzes. Taču arī viņš pazīst esamības nepastāvīguma izjūtu, bet pati esamība viņam šķiet dīvaina un neizskaidrojama. Romāna pamatā ir doma par pasaules disharmoniju, un tas piešķir romānam savdabīgu melanholiju, kuru nespēj apslāpēt pat rakstnieka organiskā dzīves mīlestība.

Neatlaidīgi un nemitīgi romānā skan Pāna stabules kvēlā melodija, kas saausta no dienas svelmes un zvaigžņotās nakts mirguļojošās gaismas. Tā pavada romāna galveno motīvu — mīlestības motīvu, un mīlestība brāzmo romānā kā nepārvarams spēks, kas nepadodas saprāta kontrolei, nepazīst šķēršļus un nicina morālos aizspriedumus. Tās valdonīgā stihija ierauj savā mutulī Glānu, bet, kā jau ikviena stihija, tā ir bīstama un, līdzīgi elku dievībai, prasa upurus.

Hamsuns pasaules literatūrā ieņem vienu no izcilākajām vietām kā mīlestības apdziedātājs, mākslinieks, kas atklājis un attēlojis jaunas mīlestības jūtu nianses.

Romānu «Pāns» ar pilnām tiesībām var nosaukt par mīlestības mistēriju, jo tieši mīlestība nosaka romāna varoņu rīcību un attieksmes. Mīlestība vieno Evu, lauku kalēja sievu, un leitnantu Glānu. Mīlestība pārvērš Evu no padevīgas un pazemīgas būtnes, kas dzīvo no dienas dienā, par personību, kas ieguvusi zināmu patstāvību.

Viņu nebiedē greizsirdīgā Maka spaidi, viņa nebaidās arī no vīra. No Glāna viņa neprasa itin nekā, nezina, kur novedīs viņu abu attiecības, viņa par to nemaz nedomā.

Viņa ir maiguma un uzticības pārpilna pret iemīļoto, un Glāns, būdams kopā ar viņu, izbaudīdams viņas labdabības valdzinājumu, viņas rakstura viengabalainību, jūtas laimīgs, lai gan Eva nevalda nedz viņa sirdī, nedz dvēselē. Mīlestības stihija aizrauj līdzi Evu un padara par savu pirmo upuri. Eva aiziet bojā zem uzspridzinātās klints atlūžņiem.

Viss šajā romānā traģiski savijas grodā dzīves pavedienā: pulveri zem klints paliek Glāns, gribēdams sarīkot neparastu izrādi Edvardas un viņas līgavaiņa aizbraukšanas stundā, stundā, kad viņam jāzaudē sieviete, kuru viņš mīl mokoši un spēcīgi. Pulvera mīnu aizdedzina greizsirdības tirdītais Maks, aprēķinādams, ka sprādziena brīdī Eva atradīsies apakšā, klints pakājē. Dieva Pāna mierīgajā valstībā ielaužas cilvēku kaislības — nežēlīgas un nesamierināmas.

Edvarda ir pavisam cita tipa sieviete nekā Eva. Edvardai stiprs raksturs, viņa nespēj izkust mīlas svētlaimē kā Eva. Viņai mīlestība nozīmē cīņu, un šajā cīņā viņa vēlas gūt uzvaru, pakļaut un pat paverdzināt mīļoto. Tāpēc viņas attieksmes ar Glānu iegūst mīlestības divkaujas raksturu, tam piejaucas abpusējs lepnums un patmīlība.

Dažādu emociju sajaukums, kas slēpjas aiz viņu mīlestības, jo Edvarda tomēr mīl Glānu, izskaidro viņu dīvainās un neloģiskās izdarības, kas vērotājam no malas liekas nesaprotamas, taču tām ir iekšēja jēga. Glāna vēlēšanās katrā ziņā pievērst sev Edvardas uzmanību arī izskaidro to, ka, vizinoties pa jūru, viņš iesviež ūdenī Edvardas kurpi. Vēlēšanās, lai Edvarda viņam parādītu tādu pašu uzmanību, kādu velta vietējam ārstam, kurš ir klibs, pamudina Glānu uz mežonīgu rīcību — viņš sašauj sev kāju, lai arī vajadzētu klibot. Greizsirdība un nicinājums pret Edvardas līgavaini — somu baronu noved Glānu līdz pilnīgai apvalda zaudēšanai, un viņš iespļauj sāncensim ausī. Taču šī rīcība, ko Glāns izdara afekta stāvoklī, nav nemaz dīvaināka nekā Stavrogina rīcība Dostojevska romānā «Velni», kur Stavrogins muižnieku klubā satver Gaganova kungu aiz deguna un pārvelk pāri visai zālei.

Glāna un Edvardas impulsīvo rīcību izskaidro viņu mīlestības impulsivitāte, eksplozivitāte. Pat tajos brīžos, kad viņu dvēseles ir gatavas viena otrai pavērties, kaut kas tās attur. Edvardas un Glāna attieksmēs jaušas kāds noslēpums, ko autors izjūt, taču līdz galam neizskaidro. Divu spēcīgu raksturu sadursmes psiholoģisko zīmējumu Hamsuns veicis precīzi un objektīvi. Viņš parāda, ka aiz Edvardas iekšējās nelīdzsvarotības ir kaut kas vairāk nekā untumi vai brieduma trūkums. Edvarda no mīlestības gaida brīnumu, neparastu dzīves pilnību. Šīs brīnuma gaidas viņai neļauj pareizi novērtēt tagadni, proti, Glāna mīlestību. Šī nianse manāma Edvardas jūtās, tomēr autors nepaskaidro, kāpēc viņai nevar rasties tuvība ar Glānu.

Romāns, kas sākas kā idille, kā himna dzīves skaistumam, beidzas ar dramatisku, bēdīgu finālu un nav atšķetinājis autora ievirzītos konfliktus. Hamsuns tomēr līdz beigām aprakstījis savu galveno varoņu likteņus. Mīlestības stihija, kas skāra Glānu, laupa viņa dzīvību. Novele «Glāna nāve» ir savdabīgs šā romāna epilogs. Glāns, kurš aizbraucis uz medībām kaut kur Indijā, saņem no Edvardas, kas apprecējusi baronu, aicinājumu atgriezties pie viņas, dzimtenē. Taču Glāns nepieļauj pat domu par jaunas satikšanās iespēju ar šo sievieti, kuru joprojām mīl. Bet arī dzīvot bez viņas Glāns nespēj. Un viņš šķiras no dzīves. Viņš dara visu, lai savā medību biedrā — aprobežotā un patmīlīgā cilvēkā uzjundītu greizsirdību un dusmas, un šis cilvēks galu galā arī raida pret Glānu lodi. Šīs noveles situāciju atkārto Hemingvejs savā novelē «Frensisa Makombera neilgā laime», arī šīs noveles varonis šādi beidz savu dzīvi.

Stāstījumu par Edvardu un viņas tēvu Maku Hamsuns turpina romānos «Benoni» un «Roze», ko uzrakstīja pēc desmit gadiem — 1908. gadā.

Jēga, kas ietverta Glāna tēlā, kurš atzina labāk dzīvot dabas klēpī nekā civilizētajā pasaulē, piešķir lielāku skaidrību Hamsuna dramatiskās triloģijas filozofijai; pēc «Pāna» šī triloģija ir viņa lielākais darbs. Triloģijas sižets ir diezgan sazarots, tās darbība pārslogota ar blakus motīviem. Triloģijas otrā daļa — «Dzīves rotaļa» pauž melodramatismu, un lugā izmantota simbolika — mākslinieciskais elements, ko Hamsuns neatzina un kritizēja Ibsena darbos. Hamsuna lugām vispār raksturīgs dramatisks irdenums: gan romantiskajā drāmā «Mūks Vends» (1902), kuras darbība notiek astoņpadsmitā gadsimta beigās, gan tikpat eksotiskajā, cik romantiskajā lugā «Cariene Tamāra» (1903), kurā izpaudās Hamsuna Kaukāza ceļojuma iespaidi, gan viņa pēdējā lugā «Jūtu varā» (1910), kas uzrakstīta psiholoģisma garā.

Dramatisko triloģiju apvieno Ivara Kareno — filozofa brīvdomātāja tēls, kurš uzsāk atklātu cīņu ar valdošo sabiedrisko domu un iesīkstējušiem uzskatiem. Šo tēlu, tāpat Hamsuna attieksmi pret viņa varoņa teoretizēšanu, var pareizi novērtēt, vienīgi pieņemot triloģiju kā veselu, nedalītu sacerējumu, jo tās pirmajā un beigu daļā Ivars parādīts gluži dažādos traktējumos. Hamsuna triloģija savā būtibā ir polemiska — tajā turpinās Hamsuna senais strīds par Ibsena daiļrades vērtējumu, un Kareno ar pilnām tiesībām var nosaukt par Antibrandu. Ja Brands un viņa iespējamais prototips ir dāņu filozofs un teologs Serens Kjerkejors, viens no mūsdienu eksistenciālisma priekštečiem, ko var uzskatīt par paraugu savu pārliecību konsekventā īstenošanā, tad Kareno triloģijas pirmajā daļā ir noteikts un nelokāms cīnītājs, kas apstājas tikai pie tās valstības vārtiem, kuru viņam piedāvā, bet kurā ieiet viņš var, vienīgi mainot savus uzskatus; triloģijas pēdējā daļā, kļuvis divdesmit gadus vecāks, Kareno savus agrākos uzskatus sāk atzīt par jaunības maldiem un labprāt kļūst par stūrtinga deputātu, pie vienas reizes pieņemdams arī bagātību, ko viņam piedāvā sieva, kas savā laikā viņu pameta, bet tagad vēlas atgriezties likumīgā laulībā un beidzot iegūt noteiktu sabiedrisko stāvokli. Kareno likteņstāsts ir garīgas nodevības izklāsts. Bet ko tad Kareno īsti nodod?

Hamsuns ļoti skaidri parādījis korupcijas mehānismu un iecirtīgā intelektuālisma pakļautību valdošajām šķirām. Ivaram piedāvā spožu zinātnieka karjeru, ja viņš rīkosies tāpat kā viņa kolēģis Jervens, kurš pārstrādā savu disertāciju saskaņā ar valdošajiem uzskatiem. Kareno ir dārga viņa teorija, tāpēc viņš, zaudēdams visu — karjeru, mantu un sievu, parāda durvis tiem, kas viņu gribēja nopirkt. Taču viņa teorija nav diez cik oriģināla. Kareno ir pilnīgs nīčeietis, kas nicina angļu liberālismu, Džonu Stjuartu Millu, pozitīvismu. Viņš neieredz proletariātu, universitāšu profesorus, kas savā buržuāziskajā mīkstčaulībā pļāpā par humānismu un gaida jauna Cēzara atnākšanu, cilvēku ganāmpulka pavēlnieku. Viņš atbalsta jaunekļus tikai tāpēc, ka tie ir jauni un pasludina karu pret sirmgalvjiem. Vienīgais oriģinālais Kareno uzskats ir tas, ka, būdams agrāras zemes dēls, viņš izvirza tēzi, ka nepieciešams iznīdēt proletariātu, uzliekot augstus nodokļus maizei un visādi atbalstot zemniecību. Kareno pat prātā neienāk doma, ka izsalkušie proletārieši spējīgi visasāk un visietekmīgāk ar ieročiem rokā izkritizēt gan viņa teoriju, gan sistēmu, kas varētu pieņemt šādu teoriju, — tik tālu viņš savos prātojumos ir no dzīves realitātes.

Būtībā Kareno uzstājas pret kapitālistisko attīstību un cīnās par agrārā dzīves veida saglabāšanu, kur nav vietas proletariātam kā ienīstā kapitālisma produktam.

Kareno teorija pauž arhireakcionāru utopiju. Viņa uzskatus nevar pilnīgi identificēt ar paša Hamsuna uzskatiem, jo Hamsuns jau «Mistērijās» ir atbrīvojies no Nīčes ietekmes. Taču Kareno juceklīgie priekšstati par zemniecības un proletariāta vēsturisko lomu atklāj paša Hamsuna uzskatu pretrunas, kuras viņš nepārvarēja līdz pat mūža galam.

Buržuāziski demokrātisko sabiedrības formu neatzīšana, lai gan šīs formas strauji ieviesās dažādos Norvēģijas sociālās dzīves novados, spieda Hamsunu meklēt ētiskās un garīgās vērtības ārpus tās darbības sfēras un jauno attīstības faktoru ietekmes, kuri pārvērta viņa dzimtenes seju. Tas arī noteica tāda tēla kā leitnants Glāns parādīšanos Hamsuna daiļradē, cilvēka, kas aiziet no sabiedrības un civilizācijas pie dabas, un to iespaidu, kādu Hamsuna dzīves filozofijā gūst emocijas un pirmām kārtām mīlestība, kura ne tikai paverdzina cilvēku, bet arī vērš cildenu un apgaro cilvēka dzīvības sākumu. Šādas Hamsuna attieksmes pret mīlestību kvintesence ir viņa liriskais stāsts «Viktorija» — viens no izcilākajiem darbiem pasaules literatūrā, kas veltīts mīlestības tematam.

Stāsta sižets ir vienkāršs, dramatisks un ietilpīgs, tas vēsta par divu cilvēku dziļu, ilgstošu, taču nepiepildītu mīlestību, jo šos cilvēkus šķir kārtas, naudas intereses, liekulīgā morāle. Lauku dzirnavnieka dēls Juhanness Mellers un Viktorija, kādreiz bagāta, bet tagad panīkuša muižnieka meita, veido it kā divus Volta loka pretējus polus, starp kuriem šaudās un mirdz mīlestības nedziestošā liesma. Aizrit gadi, koki pie dzirnavu dīķa sazaro un izaug lielāki, novecē muižas plašās zāles; dzirnavnieka dēls izaug un kļūst ievērojams rakstnieks, viņa slava sasniedz arī dzimto pusi, kur muižas īpašnieks grasās izdevīgi izprecināt Viktoriju. Pats Juhanness saderinājies ar Kamillu — meiteni, kam viņš reiz izglābis dzīvību; nejaušs šāviens medībās nāvējoši trāpa Viktorijas līgavaini; izjūk arī Juhannesa saderināšanās, jo Kamilla iemīlējusi citu; nodeg Viktorijas tēva muiža, kuru viņš pats aizdedzinājis, tēvs ugunsgrēkā aiziet bojā. Viktorija paliek viena; dzīve, apstākļi, cilvēki un lepnums joprojām neļauj Juhannesam un Viktorijai savienoties. Taču mīlestības liesma joprojām deg tikpat vareni, un tās gaisma apstaro mirstošās Viktorijas pēdējās dienas, viņas vēstule mīļotajam ir ardievas pasaulei — apskaidrotas un skumju apdvestas.

Kā allaž Hamsuna varoņi, pat mazāk nozīmīgie — Juhannesa kaimiņš vecais skolotājs pedants, Juhannesa un Viktorijas vecāki — atveidoti reālistiski un sulīgi, viņu psiholoģija iezīmēta ar Hamsuna daiļradei raksturīgo precizitāti. Kamillas jūtu pārmaiņa pret viņas līgavaini Juhannesu tēlota bez moralizēšanas, kā dabiska dzīves parādība, jo mīlestība aizvien ir patiesa. Tā domā ne tikai pats autors, bet arī viņa varonis, kurš piedod Kamillai, jo saprot, kas notiek viņas jaunajā sirdī.

Hamsuns savā stāstā drosmīgi ietver atkailinātus sociālus momentus, nebaidīdamies, ka tie skanēs kā disonanse šai prozaiskajā mīlestības poēmā.

Patiesībā tie tikai padziļina notikumu dramatismu. Konfliktus, kas uzliesmo starp Juhannesu un Viktorijas saderināto Oto, uz kura naudu cer Viktorijas tēvs, rada ne tikai greizsirdība. Viņus šķir mūžīgais zemnieka un muižnieka naids, un autora simpātijas pieder dzirnavnieka dēlam, kura raksturs pauž spēku un plebejisku lepnumu

Mīlestība vienmēr saista Viktoriju un Juhannesu, par spīti visiem šķēršļiem, un Viktorija, nicinādama aizspriedumus, ko viņai iepotējusi audzināšana un ierastais dzīves veids, pati izšķiras atzīties Juhannesam savās jūtās. Un ne jau iracionālā mīlestības fatalitātē šoreiz meklējami viņu drāmas pirmsākumi, tie slēpjas dzīves objektīvajā nosacītībā.

Stāstā «Viktorija» sižeta risinājums pakļauts raksturiem — tā smaguma punkts ir galveno varoņu emociju un psiholoģijas atveidošana. Nokrāsām bagātā Viktorijas garīgā dzīve, lai gan viņa spiesta nomākt savas dziļās jūtas pret Juhannesu ģimenes interešu labad, rakstura cēlums un sievišķība, pastāvīgā cīņa pašai ar sevi vērš viņas tēlu valdzinošu un dzejisku.

Mīlestība Juhannesa dzīvei piešķir jēgu un saturu, dod viņam spēku panest likteņa triecienus. Tā stimulē viņa daiļradi un nemitīgi bagātina garu. Juhannesa sirds saspringto dzīvi stāstā atklāj viņa liriskie iekšējie monologi, pilni kaislību un satraukuma.

Aiz poēzijas mānīgās vienkāršības slēpjas Hamsuna nobriedusī un izsmalcinātā māksla. Lai gan «Viktorija» ir mākslinieciski viengabalains darbs, tomēr tam ir diezgan sarežģīta struktūra. Objektīvais stāstījums tajā mijas ar iestarpinātām novelēm, dinamiskajā sižeta risinājumā iespraustas liriskas atkāpes, un viena no tām — izcilā mīlestības cildināšana — īstenībā ir dzeja prozā. Pielāgojoties mūsdienu aizrobežu literatūras estētiskajām normām, šis Hamsuna stāsts var likties mazliet manierīgs un sentimentāls. Taču tajā ir tādas īpašības, kas mūsdienu literatūrā ar tās skopajiem izteiksmes līdzekļiem kļuvušas visai retas: vēstījumā spēcīgi un atklāti skan jūtu balss, patiesa un skaidra, izteikta pilnīgi nobriedušā mākslinieciskā veidā.

Ar «Viktoriju» noslēdzas Hamsuna daiļrades loks, kurā pārsvarā ir liriskais elements. Viņa turpmākajos romānos stāstījums kļūst episkāks un objektīvāks. Jaunu posmu viņa daiļrades attīstībā iezīmēja nelielais romāns «Sapņotājs» (1904) — zvejnieku ciematiņa savdabīga sadzīves un paražu aina, kas attēlota ar vieglu humoru. Šis romāns varēja pat kļūt empīrisks, ja galvenais varonis — telegrāfists Rolansens, trakulis un sapņotājs, nebūtu apveltīts ar ekstravaganci. Piešķīris savam varonim spējas patstāvīgi spriest par apkārtējo vidi, Hamsuns tomēr saglabāja kritisku pieeju šai videi un pats ar to nesaplūda, kā tas notika ar rakstniekiem naturālistiem. Taču viņa kritika bija mērena: galu galā Rolansens, kas izgudrojis līmes pagatavošanu no zivju asakām, laimīgi izkļūst no dzīves likstām. «Sapņotāja» laimīgais atrisinājums pierāda, ka Hamsuns novērsies no savu agrīno sacerējumu varoņu — Nāgela un Kareno radikālajiem uzskatiem, kas izpaudās nesaskaņā ar pastāvošo dzīves kārtību, un sāk skatīties uz dzīvi kā uz kaut ko tādu, kuru nav iespējams radikāli pārveidot. Tajā var risināties visdažādākie notikumi, drāmas un traģēdijas, tās virzības nosliecēm var būt dažnedažāds raksturs — vienam tā var atnest laimi, citam ļaunumu, taču patiesas vērtības, pēc Hamsuna domām, iegūst tikai tie, kas stāv tuvāk dzīves pirmavotiem, mātes — zemes viedajai, mūžsenajai gudrībai. Šādu prāta ievirzi Hamsuna radīja simpātijas pret patriarhālo dzīves veidu un tradīcijām, un tas noteica romānu «Benoni» un «Roze» vispārējo idejisko atmosfēru.

It kā nespēdams šķirties no jaunībā gūtajiem iespaidiem, Hamsuns šajos sižetiski saistītajos darbos atkal pievēršas savu agrīno darbu personāžam, pirmām kārtām tirgoņa Maka tēlam. Viņš ienāk stāstījumā no vecajiem labajiem laikiem, kad Norvēģijas ciematos un mazpilsētās lieltirgotāji savās rokās gluži kā knaiblēs turēja visu novadu un viņu vara nebija mazāka par valsts varu. Maka kunga māja bija atvērta viesiem, viņa veikalos pārdeva vietējos un ārzemju ražojumus. Viņš uzpirka zivis, deva naudu un produktus uz kredīta. Viņa vārds bija kā likums, bet māja un veikals novada dzīves centrs, kur varēja uzzināt visus jaunumus, miltu un zivju cenas, kur pulcējās lauku meitenes, kurām Maka kungs gluži patriarhāli dāvāja savu labvēlību, bet tas nevienā nemodināja nepatiku, to uztvēra kā normālu parādību.

Hamsuns ar vieglu ironiju, bet arī ar cieņu tēlo šo gudro, cinisko un viltīgo veikalnieku, taču jūt, ka Maka laiks jau pagājis. Pagaidām viņam blakām parādās Benoni Hartvigsens — veiksmīgs un labsirdīgs zvejnieks, kam laimējies noķert savos tīklos milzīgu lomu siļķu, ar ko arī sākas viņa panākumi. Pagaidām viņš Makam nav bīstams, taču bez Benoni naudas Maks vairs nevar kārtot darījumus, un viņi kļūst kompanjoni. Benoni attieksmes pret cilvēkiem arī ir patriarhālas, viņam patīk just savu nozīmību, parādīt labvēlību un saņemt cieņas apliecinājumu no ciemata iedzīvotājiem. Viņam pietiek atjautības, lai neļautu Makam sevi izputināt, taču viņš būtībā nav veikalnieks. Viņu kārdina vienīgi bagātības ārējās pazīmes — viņš uzceļ sev verandu ar krāsainiem stikliem, iegādājas pilnīgi nevajadzīgas mēbeles un galu galā apprec Rozi, mācītāja meitu, un tas viss jau nozīmē diezgan daudz.

Maka un Benoni laikā cilvēki varēja dzīvot — tāda ir viena no galvenajām romāna domām, viņi bija šo vietu pamatiedzīvotāji, zināja visu par savu dzimto pusi un saviem novadniekiem. Tur slēpās viņu spēks. Ja kāds, piemēram, Rozes pirmais vīrs, vietējā ķestera Nikolaja dēls, pamet dzimto pusi, tas kļūst par atgrieztu riecienu, par cilvēku bez saknēm dzīvē. Tāpēc Nikolajam lemts bēdīgs gals — viņš noslīcinās, jo nekur, nedz dzimtenē, nedz svešumā, nejūt savu īsto vietu un nevar iekārtoties. Tas, ka Nikolajs nespēj atrast sev pamatu zem kājām, nodara lielu ļaunumu Rozei, sievietei ar viengabalainu raksturu, kas uzaugusi patriarhāli ētisko dzīves normu ietvaros.

Šajos Hamsuna romānos ir vēl viena persona, kas zaudējusi dzīves pamatus. Tā ir Edvarda, tagad baronese, un Hamsuna attieksme pret viņu tikpat neatzinīga kā pret dzīves nomaldos iestigušo Nikolaju. Noraidījusi īsto, dabisko un uzticīgo mīlestību, kāda bija Glāna mīlestība, baronese nespēj piepildīt savas dzīves tukšumu.

Meklēdama iedomātu mīlestības brīnumu, lai gan tādu bija palaidusi garām jaunībā, viņa nododas pretīgām izdarībām ar klaidoni — sāmu meža biezoknī pagānu dievekļa priekšā. Tā ar tikumisku degradāciju beidzas Edvardas neizdevusies dzīve, bet tajā vainojama tikai viņa pati.

Hamsuns apzinājās, ka šajos romānos tēlotā pasaulīte un tās iedzīvotāji jau pieder aizejošam laikmetam. To jauno, kas radās dzīvē, nepieciešami vajadzēja saskatīt un uzminēt. Divos nelielos darbos «Zem rudens zvaigznēm» (1906) un «Ceļinieks klusi koklē» (1909) tēlots konflikts, kas, par spīti ārējai trivialitātei, Hamsunam šķita ļoti svarīgs.

Šajos elēģiskajos vēstījumos rakstnieks, kam jau apritējuši vairāk nekā piecdesmit gadi, atkal, tāpat kā jaunības dienās, dodas klaiņot pa dzimto zemi un nesteigdamies, ar humoru stāsta par to, ko pieredzējis Norvēģijas laukos. Viņa vērīgā acs saskata visdažādākos cilvēku tipus. Viņš dodas no muižas uz muižu, pārtikdams no gadījuma rakstura darbiem: gan cērt kokus, gan ievelk ūdeni mācītāja mājā, tiekas ar saviem agrāko klaidonības gadu paziņām. Dzīve viņa acu priekšā atritina savu raibo virteni, un viņš vērīgi ielūkojas dzīves jaunajos vaibstos. No notikumu plūsmas, kas slīd viņam garām, viņš izceļ vienu atgadījumu — Falkenberga kundzes drāmu, viņas bojāejas izklāstu. Varētu likties, ka tas ir fināls parastai laulības pārkāpšanai, epizode no avīžu kriminālhronikas. Taču Hamsuns kapteiņa Falkenberga un viņa sievas attiecībās jūt kaut ko vairāk, kādu noslēpumu, kaut ko radniecīgu Glāna un Edvardas attiecībām. Cilvēku noslēgtības noslēpums, cilvēku, kuri pat mīl viens otru, tomēr nespēj izrauties no šīs noslēgtības, pārvarēt savstarpējo neuzticību, Hamsunam šķiet ļoti svarīgs un vērā liekams, tāpēc viņš to attēlojis romānā «Mūsu laika bērni» (1913) un tā turpinājumā — «Segelfosas pilsētiņa» (1915) kā visai raksturīgu cilvēcisko attiecību īpašību un jaunā laikmeta bērnu liktenīgo iezīmi.

Spēcīgāk nekā agrāk Hamsuna stāstos tagad izpaužas uzskats par cilvēka iejukšanu dzīves plūsmā. Hamsunam cilvēks nav dzīves aktīvais sākums, kas dzīvi pārgroza un pārveido. Nē, cilvēks ir tikai ceļinieks, kas soļo pa dzīves ceļiem, ir vienīgi savas eksistences pierādījums, jo dzīvība jau pati par sevi ir žēlsirdība un bagāta balva par visām bēdām un likstām, kuras cilvēks sastop savā mūža gājumā.

Vēlāk romānā «Pēdējais cēliens» (1923) Hamsuns vēl asāk izsaka savas domas par cilvēka vietu dzīvē: «Jā, mēs visi esam klaidoņi zemes virsū.» Šāda dzīves uztvere Hamsunu, protams, attālināja no jebkādām idejām, kas saistītas ar sociālām reformām. Viņam būtiskā dzīves filozofija noteica arī viņa darbu poēziju.

Viņš veido savus romānus it kā dzīves plūdumu, tāpēc to sižeta risinājums galvenokārt ir hronikāls. Sižets secīgi virzās laika plūsmā un ir daudzu, reizēm pat ne sevišķi svarīgu epizožu konglomerāts, kas tikai kopumā sniedz vispārēju pasaules ainavu. Patiesībā arī cilvēkam dzīve liekas svarīgu un mazsvarīgu notikumu kopojums, un Hamsuna romānos vēstījums visai mākslinieciski rada tieši tādu sajūtu.

Turklāt viņš nekad stāstījumu nenoved līdz naturālai īstenības atveidošanai, ļoti rūpīgi izvēlas dzīves materiālu un, rīkodamies kā burvju mākslinieks, ietilpina lielās un mazās epizodēs, tādējādi sasniegdams ļoti spilgtu estētisku efektu. Savā ziņā viņa romāni aizsteidzās priekšā tā saucamā plūsmas romāna poēzijai, kas bija sevišķi izplatīts gados starp abiem pasaules kariem. Hamsuns savos vēlākajos romānos vēstījumu reti koncentrē ap vienu varoni, bet paralēli risina vairākas, dažkārt pat neatkarīgas sižeta līnijas. Taču viņa romānos allaž ir idejiski estētisks centrs, kas apvieno būtiskās dzīves puses, kā bieži pietrūkst vēlāka laika plūsmas romānam. Pret saviem varoņiem Hamsuns izturas bez sentimentalitātes, nemīkstinot viņu vājības un kļūdas, taču arī neaizraujoties ar naturālistisku fotogrāfiju.

Viņa romāni par Segelfosas pilsētiņu veidoti pēc hronikas principa. Tajos stāstīts par divu bagātu dzimtu uzplaukumu un norietu, šo dzimtu locekļu likteņos atklājas dažāda attieksme pret sabiedrisko progresu. Tai pašā laikā Hamsuns atgriežas pie cilvēka noslēgtības temata, kas viņu jau sen nodarbina un ko viņš risinājis vairākos iepriekšējos romānos un novelēs. Bet, ja viņš agrāk šo tematu apcerēja bez tieša sakara ar vēsturiskā laikmeta īpatnībām, tad pirmajā Segelfosas cikla romānā viņš tieši sasaista indivīda nošķirtības problēmu ar jaunās sabiedriskās attīstības etapa specifiku, uzskatīdams savus varoņus par tipiskiem jaunā vēsturiskā laikmeta bērniem. Segelfosas muižas īpašnieka leitnanta Villaca Holmsena un viņa sievas Adelheidas kundzes attiecības ir raksturīgas daudzu Hamsuna personāžu mīlestības un savstarpējas atstumtības attieksmēm, tā ir sava veida naidīga mīlestība, kas izkropļo viņa varoņu dzīvi, noved pie sabrukuma un, kā tas notiek ar stāsta «Ceļinieks klusi koklē» varoņiem, pie traģiskām beigām. Šajā konfliktā, pie kura Hamsuns nemitīgi atgriežas, viņš būtībā uztvēris un attēlojis cilvēku attiecību iezīmi, kas visai raksturīga buržuāziskajā sabiedrībā un ko mūsdienu socioloģija un kultūras filozofija atzīst par nekomunikatīvu. Šim diezgan sarežģītajam mūsdienu sociālās psiholoģijas faktoram pamatā ir sabiedriskais atomisms, indivīda koncentrēšanās tikai uz savām interesēm, ko rada privātīpašnieciskās sabiedrības specifiskā struktūra. Šis faktors pastarpinājuma veidā pārvēršas individuālā psiholoģijā un ieslēdz cilvēku sava subjekta robežās, neļaudams viņam nodibināt atklātu, garīgu kontaktu ar citiem subjektiem. Hamsuns nav līdz galam izpētījis nekomunikācijas sociālo dabu, lai gan ir aprakstījis tās raksturīgās izpausmes, un nav pilnīgi atklājis sociālo mehānismu, kas radījis šo faktoru. Tomēr, būdams rakstnieks reālists, viņš neatzīst, ka nekomunikācijas iemesli rodami pašā cilvēka būtībā, bet meklē izskaidrojumu šai parādībai, kas rosina viņa iztēli, pašas dzīves objektīvajos apstākļos. Tiesa, to viņš dara savā īpašā veidā.

Leitnants Villacs Holmsens, izputējis muižnieks, kuru no galīga bankrota izglābj atrasta manta, ko kādreiz viņa sencis paslēpis, ir organiski saaudzis ar Segelfosu, tās zemi, mežiem, paražām un tradīcijām. Villacam Holmsenam, kas nabadzības dēļ nav zaudējis lepnumu, tomēr pieder nenoliedzama autoritāte un cieņa vietējo iedzīvotāju vidū, jo viņš personificē patriarhālo kārtību un tradīcijas, pie kādām cilvēki pieraduši, kaut arī viņu pametusi sieva un aizmirsis dēls, kas aizgājis no tēva mājām.

Holmsena sieva, augstprātīgā, patmīlīgā Adelheidas kundze, kas dzimusi Hanoverā, Segelfosā jutās svešiniece, gan viņas paradumi, intereses, gan gaume un slieksmes, vārdu sakot, visa viņas būtība bija sveša kā Segelfosas skarbajai dabai, tā arī šās muižas īpašniekam.

To nozīmi, kādu Hamsuns piešķir cilvēka organiskām saitēm ar dzimto zemi, parāda Segelfosas cikla romānu otrs svarīgs tēls — tirgonis Tobiass Holmengru, kas uz Segelfosu atbraucis no Meksikas, kā viņš pats stāsta. Viņš sev līdzi atvedis ne tikai divus bērnus, kam māte ir indiāniete, un ne tikai naudu, bet arī noslēpumainības varvīkšņaino oreolu, tālu zemju teiksmas, ceļojumu reibinošo vēju, kas vilina projām aiz dzimtās jūras pelēkā apvāršņa un satrauc Segelfosas iedzīvotāju prātus. Viņš personificē jaunā laika darbīgo garu, uzņēmību, liberālisma plašumu, ticību progresam. Viņš rada Segelfosā rosīgumu, ievieš laikmetīguma iezīmes. Taču īstenībā Holmengru ir cilvēks, kas jau sen zaudējis saikni ar dzimto zemi un, par spīti pūliņiem, vairs nevar tajā iesakņoties. Trūkumā nonākušā Holmsena priekšā cilvēki noņem cepuri un apklust, līdzko viņš bilst kaut vārdu. Bagāto Holmengru ciena tikai nedaudzi, strādnieki ar viņu nerimtīgi naidojas, vietējā avīzīte uzbrūk viņam kā ekspluatatoram un kapitālistam. Varvīkšņainais oreols, kas viņu reiz apstaroja, nodziest, un izputējušais negociants klusām pamet Segelfosu, lai nekad vairs tajā neatgrieztos.

Kas tad Segelfosā noturējās pretī dzīves likstām? Bodes Teodors, vietējais, glumais tirgonis, kas pamazām kļuva bagāts, — kauls no Segelfosas kaula. Hamsuns atveidojis gan viņu, gan viņa tēvu — paralizēto Pēru bez jebkādām simpātijām, pat ar ironiju, taču doma par to, cik liela nozīme ir cilvēka saiknei ar dzimto zemi, Hamsunam kļūst dominējošā.

III

Neilgi pirms pirmā pasaules kara Hamsuns ar visu ģimeni atstāj pilsētu un pāriet uz pastāvīgu dzīvi laukos — vispirms savā dzimtajā Hamerejā, bet vēlāk pārceļas uz dienvidiem — uz Grimstadi.

Šis lēmums nozīmēja kaut ko vairāk nekā tikai dzīves vietas maiņu un aizraušanos ar zemkopību. Norvēģija bija agrāra valsts, kura nekad nav pazinusi dzimtbūšanu, un brīvais zemnieks — zemturis bija šās zemes sociālās attīstības vadošais spēks līdz tam laikam, kamēr kapitālistiskās attiecības nebija pārņēmušas visas zemes sabiedrisko dzīvi. Hamsunam zemniecība ar tās patriarhālajām tradīcijām, organisko saikni ar zemi, ar dzimto augsni, ir sociālās stabilitātes galvenais faktors, norvēģu kultūras nacionālās savdabības garantija, tautas veselā gara avots. Uz visiem tā laika lokālajiem un pasaules notikumiem viņš sāk raudzīties no konservatīvās zemniecības pozīcijām, stādīdams šīs intereses par vienīgo materiālo un garīgo vērtību mērauklu. Hamsuns ar aizdomām un neuzticību izturējās pret pilsētām un to civilizāciju. Individuālās zemnieka — zemtura noskaņas ietekmēja arī paša Hamsuna individuālistiskās noskaņas. Tās bija pamatā viņa nepatikai pret proletariāta kolektīvo pasaules uzskatu, negatīvajai attieksmei pret sociālismu un darbaļaužu organizēto cīņu.

Vēsturisko notikumu gaita šķita apstiprinām Hamsuna pasaules uzskata principus: pasaules kara uzliesmojumu veicināja kapitālisms, buržuāziskā demokrātija — tie, pret kuriem Hamsuns vienmēr izturējās naidīgi. Karš un tā radītais posts, pēc viņa domām, ir paša vēsturiskā procesa nepareizības sekas, anomālija, kas cēlusies tāpēc, ka pilsētas kultūra, mašinizētā civilizācija, rūpnieciskais progress sabojā cilvēka raksturu, laupa cilvēkam dabisko saikni ar zemi un zemes darbiem. Progresa vienpusība modina cilvēkos rūgšanu, nemieru, protestu un naidīgumu. Hamsuns uzskatīja par savu pienākumu dot pozitīvu atbildi uz jautājumu par tiem spēkiem, kas spētu piešķirt vēsturiskā progresa attīstībai pareizu gaitu. Šī atbilde ir viņa romāns «Zemes sulas» (1917) — viens no monumentālākiem prozas sacerējumiem visā divdesmitā gadsimta literatūrā.

Vēstījums šajā romānā šķetinās tikpat gausi un rāmi, cik rāma ir tā varoņu dzīve, Nomaļā, mežainā apvidū ar auglīgu zemi, ko neviens neapstrādā un kas pieder valstij, ierodas kāds vīrs, ko sauc par Isāku, un ķeras pie darba — cērt kokus, dedzina celmus, ceļ sev māju un iekopj mežam atkarotos līdumus. Un, tā kā cilvēks nevar dzīvot viens, pie viņa pa taciņu, kas ved pāri purvam, ierodas sieviete — saticīga, stalta, vārdā Ingera. Sākumā viņa salīgst pie Isāka par strādnieci, vēlāk kļūst viņa sieva. Varbūt viņa nebūtu nākusi no ielejas pie Isāka, bet viņai ir zaķa lūpa, un tās dēļ viņa dzimtajā ciematā nav varējusi apprecēties. Isāku viņas zaķa lūpa nemulsina, un viņi abi sāk dzīvot kopā, rada bērnus, apstrādā tīrumus, kopj mājlopus.

Isāks kustas smagi kā dzirnavu rats, taču zeme no viņa roku darba kļūst auglīga, pamazām vairojas arī bagātība, un viņš, nopircis no valsts lielu, klaju zemes gabalu, kļūst par tā īpašnieku.

Vienkāršas, nevis primitīvas ir Isāka un Ingeras jūtas, tikpat vienkāršas kā viņu dzīve — darba un neapzinātas laimes pārpilna. Taču Ingera nožņaudz savu meitenīti, kas piedzimusi ar zaķa lūpu, un Isāks septiņus gadus paliek viens pats, jo Ingeru aizsūta uz cietumu. Šis bēdīgais notikums tomēr nesalauž viņu dzīvi: mājas, kuras viņi nosaukuši par «Selanru», kļūst bagātākas, dēli pieaug. Isāks mierīgi gaida atpakaļ Ingeru. Tiesa, pēc atgriešanās no cietuma, kur viņai klājies gluži labi, pat sašūta lūpa, Ingera, kas pieradusi pie pilsētas paražām, kļuvusi dīkdienīga, vieglprātīga, laukos viņai daudz kas vairs nepatīk. Taču pamazām ciemata diendienīgā dzīve atkal iesaista viņu savā ritējumā, un sajukums viņas dvēselē atkal izkliedējas.

Zemes sulas tomēr baro tikai tos, kas paliek uzticīgi zemei. Sīverts, Isāka vecākais dēls, tāpat kā tēvs, kļūst par zemkopi, viņa mūža dienas aizrit rāmi. Turpretī viņa brāli Eliseju aizrāvusi pilsētas dzīve: viņš mācījies pilsētā un pieradis pie tās; atgriezies laukos, viņš atver veikalu, un, ja tēvs nepalīdzētu, tad ātri vien izputētu.

Visu viņš dara bez nopietnības, pavirši. Viņa saknes atrautas no dzimtās zemes, viņam neatliek cits nekas kā doties uz Ameriku meklēt laimi, un tur viņš aiziet postā.

Tāpat Varvara, zemnieku meitene, arī sevi pazudina: naksnīgās pilsētas gaišās ielas, spožās vitrīnas, flirtēšana ar veikalu pārdevējiem — švītīgiem, izveicīgiem puišiem, sajauc viņai galvu, un viņa vairs nekādi nevar pielāgoties mājas dzīvei.

Tātad bez klajas publicistikas, lietodams vienīgi tēlainus izteiksmes līdzekļus, Hamsuns pauž domu par zemnieciskā dzīves veida pārākumu pār pilsētniecisko dzīves veidu. Visus viņa varoņus, kas saglabājuši uzticību zemei, nespēj salauzt neveiksmes un pārbaudījumi. Tie, kuri atraujas no dzimtās zemes, zaudē dvēseles mieru, kļūst šaudīgi, nelaimīgi cilvēki.

Romāns «Zemes sulas» uzrakstīts ļoti spēcīgi, tajā skaidri parādās Hamsunam raksturīgā nosliece uz tēlu vispārināšanu, papildu nozīmības piešķiršanu, un šī nozīmība tālu pārsniedz konkrētos sadzīves ietvarus. Romāna varoņi tverti monumentāli, tie ir episki pilnasinīgi, pat tādi kā kustīgā un veiklā ciemata tenku vācele Olina. Romāna noslēgumā Isāks iegūst bībeles patriarhiem līdzīgu cildenumu un pārvēršas it kā par simbolu vai zemniecības pirmatnējā spēka personificējumu.

Lielu sociālu satricinājumu laikā, pēckara grūtajos gados, Hamsuna romāns skanēja kā pasaules dziesma, kā vēstījums izmocītajiem cilvēkiem, aicinot viņus atgriezties pie mierīga darba no kaujas laukiem, kurus gluži kā vātis klāj granātu bedres un vago tranšejas. Tas, ka «Zemes sulas» būtībā ir konservatīva utopija, kas apšauba progresa lietderību, neatklājās uzreiz, tāpat kā uzreiz neatklājās Hamsuna anticivilizatoriskās tendences. Cilvēce nevarēja iznīcināt pilsētas, atmest tehniku un atgriezties pie arkla un sirpja. Arī pati zemniecība vairs nestāvēja savrup no kultūras un civilizācijas attīstības, kuras mainījās līdz ar sabiedrību. Hamsunam zemniecība likās sociāli vienots spēks, tiesa, viņš tajā atšķīra bagātos un trūcīgos, piemēram, sīkzemnieku Bredi Olsenu, vieglprāti, kas apveltīts ar daudziem bērniem, taču, pēc Hamsuna domām, zemnieku ekonomiskās nevienlīdzības pamatā ir tikai centība un darba mīlestība. Utopiskajā romānā, kuram netrūkst idillisma, tāds vērtējums ir iespējams, taču reālistiskas dzīves programmas īstenojumam, uz kādu pretendē Hamsuna romāns, šāds vērtējums neder, jo atklāj autora aplamo vēsturisko domāšanu. Par «Zemes sulām» Hamsunam piešķīra Nobeļa prēmiju, un rakstnieka autoritāte bija ārkārtīgi liela. Viņa radošās spējas ar gadiem nemazinājās, taču pēdējos darbos plaisa starp iztēles spēku un vēsturiskās domāšanas aprobežotību arī nemazinājās. Izturēdamies kritiski pret buržuāzisko sabiedrību, Hamsuns ignorē daudzas tendences, kas pastāv vēsturiskajā procesā, arī tādas, kuras spēj likvidēt un novērst kapitālisma radītās sabiedriskās iekārtas trūkumus. Jaunā, pēc pasaules kara radusies īstenība modināja Hamsunā visai skeptisku attieksmi. Viņa pirmajā pēckara romāna — «Sievas pie akas» (1920) manāmas skumjas un sarūgtinājums. Tā ir viena no Hamsuna visdrūmākajām grāmatām.

Romāna sižets — nelielas pilsētiņas ikdienas dzīve ar tās netīrumiem un tenkām, sīkiem atgadījumiem un notikumiem par kuriem autors it ka uzzina no vietējam sievām, kas pie pilsētas akas spriedelē gan par šo, gan par to, itin visiem pārcilādamas kauliņu pa kauliņam. Viņu tenkas ir pārāk līdzīgas parku pļāpāšanai, vērpjot cilvēku likteņu pavedienus, bet pilsētiņas sīkā sadzīve pacelta līdz mūsdienu dzīves simbolam. Tajā «cilvēki saskaras cits ar citu, kāpj cits citam pāri, daži pakrīt, kļūdami citiem par pakāpienu, daži iet bojā — tie, kas nepanes triecienus, nespēj pretoties. Bez tā nevar iztikt! Taču citi tiek uz augšu, gūst panākumus. Tā ir dzīves nemirstība! Un tas viss bija zināms sievām pie akas.» Šī sprieduma skeptisko stoicismu, rūgto ironiju atklāj romāna galvenā persona — vispārinātais, ar simbolisku nozīmi apveltītais Olivera Andersena tēls, baismi groteska figūra, kas ir it kā rupors visiem pilsētiņas notikumiem. Viņš kādreiz bijis jauns, veikls matrozis, bet kādā jūras braucienā ar viņu notikusi nelaime — viņam sašķaidīta kāja un iegurnis, un viņš atgriezies mājās sakropļots. Tā nu viņš klidzina pa dzīvi un pilsētiņas ielām ar koka kāju — izblīdis, nekrietns, nosiekalojies radījums, viltīgs, nevajadzīgs un pretīgs, līdzīgs lipīgai medūzai. Tiesa, viņš ir apprecējis savu agrāko draudzeni Petru, viņiem ir arī bērni, pat daudz bērnu, taču Olivers nepazīst visu šo bērnu tēvus un nepieciešamības dēļ pacieš sievas vieglprātību, tikai retumis sarīkodams skandālus.

Cilvēku nekomunikācijas tēma, kas Hamsunam ir tik raksturīga, šajā romānā ieguvusi reālu izpausmi, starp citu, tādu pašu kā Hemingveja romānā «Fiesta», kas uzrakstīts dažus gadus vēlāk.

Padarīdams kastrātu Oliveru par savdabīgu mūsdienu dzīves personifikāciju, Hamsuns acīm redzami noliedz, ka pārmaiņām, ko ieviesis materiālais un industriālais progress, ir radošs vai pozitīvs raksturs. Vēl jo skaidrāk Hamsuna skeptiskā attieksme pret buržuāzisko civilizāciju izpaužas romānā «Pēdējais cēliens»; šis romāns gan pēc satura, gan pēc dažām situācijām atgādina Tomasa Manna «Burvju kalnu». Abu romānu darbība galvenām kārtām noris sanatorijās, kuras ir kaut kas līdzīgs samazinātai, sablīvētai sabiedrībai.

Pacēlusies blakām Daniela mājai Utbijā, sanatorija «Torahusa» kļūst ne tikai par mūsdienu civilizācijas priekšposteni starp kalnu pļavām un vientuļām mājām, kur vīrieši kopj lopus un apstrādā zemi, bet sievietes vērpj dziju. Šī sanatorija ir it kā sava veida šķirsts, kur salasījušies cilvēki, kas meklē glābiņu no mūsdienu civilizācijas plūdiem, no tās likstām un pretrunām. Ja Daniela mājās viss ir stabils un pirmatnējs — gan ēdiens, gan vecās, stiprās mēbeles, gan veselīgās izjūtas, gan mājas saimnieku domas, tad «Torahusas» sanatorijā viss ir svārstīgs, maldinošs un neīsts. Ne bez pamatojuma lauku iedzīvotājiem šķiet, ka tur, sanatorijā, «… cilvēki, kuri staigā pa pagalmiem un takām, nav īsti cilvēki».

Slimniekus sanatorijā ēdina ar konserviem, sanatorijas īpašnieki ir enerģiski, taču diezgan viltīgi komersanti, viņi cildina gan sanatorijas klimatu, gan avotus, piedēvēdami tiem dziednieciskas īpašības, lai gan vieta, kur atrodas sanatorija, ne ar ko nav ievērojama. Sanatorijas pacienti arī nebūt nav tie, par kādiem uzdodas: angļu aristokrāte, milēdija, kā izrādās, ir bijusi dejotāja, kurai pieder vien viņas mīļāko kompromitējošas vēstules. Nevarēdama tās pārdot šantāžai, viņa aizbrauc no sanatorijas, bet pēc tam apzog savu labvēli, ar kuru sadraudzējusies «Torahusā».

Kāds somu grāfs Flemings, patiesībā dzimis Somijas mazpilsētā, «aizņēmies» no bankas, kurā kalpoja, prāvu summu lai varētu ārstēties. Citādi viņš ir visai cienījams un pat drosmīgs cilvēks.

Sanatorijas iemītnieku sarunas, viņu sadzīvi, izklaides, lakstošanos Hamsuns attēlojis skaudri satīriski, viņa satīra ir tuva «Burvju kalna satīrai. Sevišķi kritiski Hamsuns izturas pret rektoru Oliveru, kas izslavēts zinātnieks un filologs. Olivers liberālā garā gvelž visādas muļķības par tautas izglītību un piebāž studentu galvas ar nedzīvu grāmatu gudrību. Rektoram Oliveram ir zināma tipoloģiska līdzība ar Tomasa Manna romāna Setembrīni kungu. Hamsuns tikpat kritiski izturas arī pret otru sanatorijas iemītnieku — Magnusa kungu, kas iesaukts par «Pašnāvnieku», jo, pārdzīvojis personisku drāmu, nododas domām par pašnāvību. Viņa teoretizēšana par nāves metafiziku atgādina spriedelējumus par to, ka cilvēka eksistences jēga ir tikai nāve, — šo domu vēlāk sāka tālāk risināt eksistenciālisti. Taču vitālists Hamsuns, kas atzīst dzīvi kā vienīgo esamības iespēju, pret šādiem filozofiem izturas visai ironiski. Romāna beigās viņš tādēļ «Pašnāvnieku» samierina ar dzīvi.

Hamsuns šai romānā secīgi risinājis domu par mūsdienu civilizācijas radītās mākslīgās pasaules nesaderību un konfliktiem ar dabiskajiem, pirmatnējiem dzīvības spēkiem. Šo konflikta situāciju sākumā atklāj simboliska epizode, kas attēlo, kā sanatorijas kalpotāji un slimnieki satracina vērsi, kuru Daniels nopircis, lai uzlabotu šās dziedniecības iestādes ēdienu, jo tās iemītniekiem apnikuši pastāvīgie konservi.

Spēka pārpilnais, nevaldāmais dzīvnieks metas uz dīkdienīgo skatītāju baru, saceļot viņos šausmas, un nogrūž no kraujas vienu no sanatorijas pacientēm — klusu, nelaimīgu sievieti. Nevarīgas un nespēcīgas būtnes bojāeja notikuma dramatismu vēl palielina,

Pēc tam konflikts starp dabisko un tātad, pēc Hamsuna uzskata, normālo lauku dzīvi un nedabisko, nenormālo mūsdienu civilizāciju izpaužas romāna galvenajos varoņos — lauku mājas saimnieka Daniela un d'Espari jaunkundzes — sanatorijas iemītnieces attieksmēs. Šī jaunkundze ir samulsusi būtne, kas sapinusies pilsētas tīklos un neatrod sev dzīvē vietu. Autors viņu nostāda tādā situācijā, kur viņai jāizvēlas dzīves veids: vai nu palikt kopā ar apšaubāmo grāfu Flemingu, vai apprecēties ar Dānielu, kas viņu iemīlējis.

Dzīve ar Flemingu viņai sola šķietamu, pusavantūristisku esamību starp neīstām vērtībām un mūsdienu civilizācijas mānīgajiem vilinājumiem. Laulība ar Dānielu nozīmē iegūt esamības jēgu, jo darbs, kam nodevies Daniels, ir gadsimtiem svētītais zemkopja darbs, un māte zeme ir viņa barotāja. D'Espari jaunkundzes šaubīšanos izbeidz Daniela šāviens, kas nogalina viltus grāfu. Daniels nokļūst cietumā, bet d'Espari jaunkundze ar dēlu, kuru par savu atzīst Daniels, kaut arī nav šā bērna tēvs, paliek mājās, gaidot savu nākamo vīru. Tā viņas dzīve iegūst jēgu un mērķi.

Romānu «Pēdējais cēliens» Hamsuns rakstīja vēsturiski sarežģītā laikā, kad pasaulē plosījās kara un revolūciju vētra. Vecās pasaules celtne saplaisāja, tās pamats tika satricināts. Un, lai gan revolucionāro noskaņu pieaugums Skandināvijā nebija tik intensīvs kā pārējā Eiropā, rakstniekam kapitālistiskās sabiedrības nākotne likās diezgan drūma. Viņš pabeidza savu romānu ar apokaliptisku ainu —

«Torahusas» sanatorijas ugunsgrēku, kurā aiziet bojā visi šās dziedniecības iestādes iemītnieki. Mūžīga un nemainīga paliek tikai dzīve, darbs un pasaulīgās rūpes.

Laiks tomēr darīja savu: vēsture, sabiedriskās attiecības, cilvēku psiholoģija nestāvēja uz vietas, tās pārvērtās, un šīs pārvērtības nevarēja neredzēt Hamsuns.

Pārvērtās arī Norvēģijas lauki un pilsētiņas, kas atradās pie šērām, — viss kļuva citāds nekā Maka un Holmengru laikā vai tai laikā, kad sievas pie akas varēja nebeidzami spriedelēt. Hamsuns vēlreiz pūlējās notvert to, kas pārvērš vēsturi un ko sauc par progresu. Ja tas agrāk parādījās Olivera izskatā, cilvēkā, kas ar savu koka kāju klimst pa pilsētas ielām, tad šoreiz tas parādās uzņēmīgā, enerģiskā Augusta izskatā, kurš ir veikls meistars visās lietās, galvenais varonis triloģijā, kurā ietverti romāni «Klaidoņi» (1927), «Augusts» (1930) un «Dzīve rit tālāk» (1933).

Šis darbs ir visai dažāds pēc žanra īpatnībām: lai ari tā vēstījums ir reālistisks sabiedriskā fona atveidojums, spilgts līdz vissīkākiem sadzīves notikumiem, personāžs veidots plastiski, tomēr tajā skaidri izpaužas Hamsuna slieksme uz simbolisku raksturu un situāciju vispārināšanu. Triloģijas daļu apvienošana ap Augustu — klaidoni, avantūristu, kas pārstaigājis visu pasauli, vērš visu darbu filozofiskā blēžu romānā, kura darbība noris daļēji Polenā, tipiskā Norvēģijas piejūras pilsētiņā, daļēji Segelfosā, kur jau dzīvo trešā paaudze un pilsētiņā par centrālo figūru kļuvis Bodes Teodora dēls, bagāts un izglītots, tomēr diezgan necils cilvēks — Gordons Tidemans, konsuls. Triloģija aptver vairāk nekā pusgadsimtu Norvēģijas provinces jaunākās vēstures. Bet Hamsunu interesē ne tikai pārmaiņas, ko laiks ieviesis viņa varoņu tēlos, bet arī tas spēks, kas viņus virzījis uz šīm pārmaiņām un vilinājis līdzi.

Šo laiku personificē Augusts, kuru pārņēmis nemiers un kurš tiecas pēc visa jaunā un visjaunākā, nedomādams, vai tas nāk par labu vai ļaunu. Viņš pilnīgi vienaldzīgi izturas pret šīm morālajām kategorijām, un arī progress, pēc Hamsuna domām, ir pret tām neitrāls.

Augustam, kas redzējis pasauli, Polenas ikdienība šķiet neizturama: nabadzīgos ciematos cilvēki dzīvo kā snaudā — visu, ko nopelna, tie apēd; bērni mācās to pašu, ko mācījušies viņu vecāki, — un tā aizrit dienas un viss viņu mūžs. Augusts satricina šo rāmo esamību, aizraudams visus ar savu apbrīnojamo fantāziju, homēriskiem meliem, solījumiem, dažkārt saprātīgiem, bet ļoti bieži gluži nepraktiskiem padomiem. Pēc viņa pamudinājuma polenieši, izvilkuši prāvus siļķu lomus, iedzīvojas turībā, nodibina banku, izveido savu ciematu par pilsētiņu, uzceldami jaunas ēkas uz aramzemes, ierīko zivju miltu fabriku, kura gan paliek nepabeigta, iekārto pastu un ievieš daudz derīgu un nederīgu uzlabojumu savā sastingušajā dzīvē. Taču zivis vairs neķeras, ekonomiskais uzplaukums noplok, un Polenā sākas bada gadi.

Pakļaudamies nemierīgajam un satrauktajam laika garam, polenieši izdemolē vietējo veikalu un turīgā zemnieka Ezras saimniecību. Taču viņu dumpis ir tikai ālēšanās, tiklīdz Polenā apstākļi uzlabojas, no tās iedzīvotāju dumpīguma vairs nav ne miņas.

Galu galā visas šīs likstas izraisījis Augusts, viņa neatturamā tieksme iet kopsolī ar civilizāciju.

Vispār visi tie, kurus aizrāva Augusta stāsti, tā vai citādi par to samaksā. Viņa draugs Edvards Andresens, kuru Augusta stāsti pamudināja uz klaidonību, nekur nespēj laist saknes. Pavadījis ilgus gadus Amerikā, viņš atgriežas dzimtenē salauzts, zaudējis enerģiju un interesi dzīvot. Viņa sieva — Lovīza Magrete, dzīvesprieka pārpilna sieviete, kas veiksmīgi bija cīnījusies par savu eksistenci pašas nelielajā mājiņā, pēc svešumā nodzīvotajiem gadiem kļuvusi dīkdienīga, vairs nekur neatrod sev vietu un tiecas atpakaļ lielo pilsētu māneklīgajā dzīvē.

Tikai tie cilvēki, kuri neaizrāvās ar šo mirāžu, bet cieši turējās pie dzimtās zemes, — zemkopis Ezra, kurš nešķīrās no sava līduma, Paulīne — veikala īpašniece Polenā, godīga un taisnīga, viņas brālis — ciema vecākais Joakims — iztur laika pārbaudi un, nedzīdamies pēc bagātības, pamazām uzlabo dzīvi Polenā. Dažreiz viņi uzstājas pret Augustu, dažreiz viņam piekrīt, jo Augusts ir daudzveidīgs. Domādams par viņa būtību, pilsētiņas vecākais Joakims mazliet mīklaini izsakās, ka Augusts ir «..simbols, kurā ietverts kāds tēls vai parole». Un viņš paskaidro savu domu: «Viņš bija laika gara izteicējs, ar vienu roku deva, ar otru ņēma. Kur tad slēpās izdevīgums?

Viņš ieviesa pārmaiņas, bet katrā atsevišķā gadījumā to labumu, ko viņš ieviesa, līdzsvaroja ļaunums, kas tam sekoja.» Augusts ir neparasti daudzkrāsaina figūra, viņa dzīve pārpilna visādām blēdībām un izdarībām, dažkārt pat tumšām, viņš ir melis, fantasts, kas tic savām izdomām un ir pārliecināts, ka amerikānisms, industriālais progress, bankas un tirdzniecība var dot daudz laba cilvēcei. Zemkopja Ezras atziņas, kuras viņš spītīgi un truli atkārto, proti, ka cilvēku baro trīs lietas — maize tīrumā, zivis jūrā un zvēri mežā, Augusts uzskata par nejēdzīgiem aizspriedumiem un droši ved poleniešus pa to ceļu, pa kādu iet pārējā pasaule. Taču ir spēki, kas turas pretī Augustam daudz noteiktāk nekā poleniešu aprobežotība un spītība. Pirmām kārtām tie ir strādnieki, ar kuriem jau novecojušais Augusts saduras, būvēdams kalnu ceļu, uz kura viņam lemts iet bojā. Strādnieki ir nepakļāvīgi un nepaklausīgi, viņi aizstāv savas tiesības, un Augustam ir diezgan grūti tikt ar viņiem galā. Turklāt arī pats autors izturas pret strādniekiem bez simpātijām, tomēr ir spiests atzīt viņus par ietekmīgu, komerciālai darbībai naidīgu vēsturisku faktoru, un viņi spējīgi visai noteikti to pierādīt. Taču Augusts savas cerības balsta uz stihiskiem dzīves spēkiem, uz esamības pirmsākumu, un šie spēki, pēc autora domām, apvaldīs progresu, kas izrāvies no cilvēka kontroles. Šos pirmatnējos spēkus romānā «Dzīve rit tālāk» personificē sāmiete Ose — dīvains tēls, kaut kas vidējs starp lauku pūšļotāju un burvi. Tā parādās Augustam viņa mūža pēdējos mirkļos. Augusta bojāeju izraisa viņa paša iecere: par Paulīnes sakrāto naudu viņš nolemj kalnos, kur nav plašu ganību, audzēt aitas, tāpat kā to dara Brazīlijā un Austrālijā. Un, pārdzenot aitas uz ieleju, viss bars, izbijies no automobiļa rūkoņas, metas tieši bezdibenī, aizraudams līdzi arī Augustu — savu saimnieku. Blakām automobilim parādās Ose, kas traucēja aitām bēgt pa kalnu ceļa brīvo malu.

Romāna par progresu beigas Hamsuns ne jau nejauši izvērsa pēc mūsdienu iztulkojuma teiksmā par Panurga ganāmpulku, ko savā laikā atstāstīja Rablē. Tāpat kā romānā «Pēdējais cēliens», kapitālistiskā progresa nākotne Hamsunam šķita gaužām drūma, jo progress tādā veidā, kādā tas izvērtās, sakropļoja cilvēka būtību, sagrozīja attīstības dabisko gaitu, tāpēc slēpa sevī paša bojāejas cēloņus. Ciktāl pastāvošajos sabiedriskos apstākļos var notikt cilvēka pārvēršanās necilvēkā, Hamsuns paradījis savā pēdējā daiļdarbā «Loks noslēdzies» ar Abela tēlu. Pa pusei klaidonis, cilvēks, kam bijusi smaga bērnība un jaunība, izbraukājis visas jūras, nonācis galīgā nabadzībā, dzīves padibenēs, kādā nēģeru ciematā Kentuki štatā velk savu nožēlojamo eksistenci. Tur viņš kļūst par divkāršu slepkavu un uz visiem laikiem zaudē jebkādu atbildības sajūtu attieksmē uz morāli, īstenībā pārvērzdamies par dzīvnieku. Tāds pats dzīvnieks ir arī viņa mīļākā Anžela, ko viņš nogalina. Arī Olgai, kuru Abels vēlāk apprec, svešas jebkādas morālas saistības. Abels vairs nespēj izrauties no degradācijas, kurā atrodas, un to arī nemaz negrib. Tā noslēdzas viņa likteņa loks, esamības loks. Romāna pesimistiskās beigas rāda, cik lielas bijušas Hamsuna šaubas par kapitālistiskā progresa iespējām. Dzīvības spēku saglabāšanai Hamsuns neredz citu alternatīvu kā vienīgi to, kas pamatojas uz augsnes — zemes tradīcijām. Politiskā aklība arī viņu vēl sirmā vecumā pievērsa reakcionārām noskaņām, kuras neatbilda viņa daiļrades objektīvajam saturam. Lai arī kā cilvēks viņš pakļāvās dziļiem nomaldiem, viņa daiļrade ir viena no tām garīgi estētiskajām vērtībām, bez kuras mūsu gadsimta mākslas apvārsnis būtu šaurāks, bet pieredze — nabagāka. Laiks ir aizskalojis visas sanesas un nepatiesības Hamsuna mantojumā, un mūsu izpratnē viņš ir vārda mākslinieks, kas cildinājis mīlestības skaistumu un spēku, ar visdziļāko vērīgumu attēlojis cilvēka dvēseles sarežģītību un tos jaunos konfliktus, kurus vēsturē radījis divdesmitais gadsimts.

B. Sučkovs

BADS

I

Tas notika toreiz, kad es izbadojies klaiņāju pa Kristiāniju, šo dīvaino pilsētu, kas ikvienam uzspiež savu zīmogu.

Gulēju savā jumtistabiņā un dzirdēju, ka pulkstenis apakšā nosit seši; bija jau pavisam gaišs, un cilvēki sāka skraidīt augšup un lejup pa kāpnēm. Pie durvīm mana skabūzīša siena nolīmēta ar veciem avīzes «Morgenbladet» numuriem, un es skaidri varēju saredzēt bākas uzrauga sludinājumu un mazliet pa kreisi no tā — treknu, uzmācīgu maiznieka Fabiāna Olsena reklāmu, kas liela svaigi ceptu maizi.

Tikko atvēris acis, sāku pēc veca paraduma pārdomāt, par ko šodien varētu priecāties. Pēdējā laikā es dzīvoju diezgan trūcīgi; manas mantas cita pēc citas bija aizceļojušas pie «tēvoča», biju kļuvis arī nervozs un īdzīgs, pāris dienu pat nogulēju gultā, jo man reiba galva. Šad tad, ja man laimējās, es saņēmu no viena otra laikraksta piecas kronas par feļetonu.

Kļuva aizvien gaišāks, un es sāku lasīt sludinājumu pie durvīm. Varēja pat izšķirt sīkos, atņirgtiem zobiem līdzīgos burtus, kas vēstīja, ka «pie Andersenas jaunkundzes pavārtē pa labi var iegādāties visskaistākos līķautus». Šis sludinājums mani nodarbināja krietnu laiku, un, kad es piecēlos un sāku ģērbties, pulkstenis lejā nosita astoņi.

Atvēru logu un palūkojos ārā. Varēja redzēt veļas auklu un klaju laukumu; tālāk melnoja nodegušās smēdes krāsmatas, kur daži cilvēki grābāja ogles. Atspiedos ar elkoņiem uz palodzes un skatījos tālumā. Jau bija ataususi gaiša diena. Iestājies rudens, brīnum skaistais, dzestrais gadalaiks, kad viss maina krāsas, viss novīst. Ielās jau bija sākusies kņada, tā mani vilināja laukā; tukšais skabūzītis, kura grīdas dēļi šūpojas līdz ar katru manu soli, man šķita kā satrupējis, derdzīgs zārks; durvīm pat nebija kārtīgas atslēgas, istabā nebija krāsns; naktīs es mēdzu gulēt uz savām zeķēm, lai tās līdz rītam kaut cik izžūtu. Vienīgo prieku man sagādāja nelielais, sarkanais šūpuļkrēsls, kurā vakaros sēdēju snauzdams, daudz ko pārdomādams. Ja sacēlās stiprs vējš un durvis apakšā bija vaļā, tad spraugainā grīda un sienas sāka gaudot visās toņkārtās un no «Morgenbladet» pie durvīm atplīsa lēveri rokas garumā.

Es atgāju no loga un pārmeklēju vīstokli, kas bija nosviests kaktā pie gultas, vai tajā nebūs kaut kas brokastīm, taču nekā neatradu un atgriezos pie loga.

«Diezin vai vispār izdosies sameklēt kādu darbu!» es nodomāju. Daudzie noraidījumi, aplinkie solījumi, noteiktie «nē», uzjundītās un pieviltās cerības, atkal jauni un jauni mēģinājumi, kas vienmēr beidzās neveiksmīgi, bija galīgi iedragājuši manu apņēmību. Beidzot es mēģināju dabūt rēķinveža vietu, bet ierados par vēlu.

Turklāt nevarēju iemaksāt piecdesmit kronu drošības naudas. Allaž tāds vai citāds šķērslis. Pieteicos arī ugunsdzēsēju komandā. Piecdesmit vīru stāvējām priekštelpā, krūtis izriezuši, lai piešķirtu sev spēkoņa un drosminieka izteiksmi. Līdzējs staigāja apkārt, aplūkoja darba meklētājus, taustīja viņiem roku muskuļus un šo to pavaicāja.

Man viņš aizgāja garām, tikai paskurinājis galvu. Mani noraidīja aceņu dēļ. Es ierados atkal, šoreiz bez acenēm. Stāvēju, saraucis uzacis, cenzdamies piešķirt skatienam naža asumu, bet vīrs pagāja man garām un tikai pasmaidīja — viņš mani pazina. Ļaunākais, ka manas drēbes bija tā noskrandušas, ka darba devējiem vairs neatstāju pieklājīga cilvēka iespaidu.

Ak vai, es lēni, bet nenovēršami biju slīdējis lejup! Beidzot esmu tik briesmīgi noplucis, ka man vairs nav pat matu sukas, nedz grāmatas, ko palasīt skumjos brīžos.

Visu vasaru es katru dienu pavadīju kapsētā vai pils parkā, sēdēju tur un sacerēju rakstus avīzēm — sleju pēc slejas; cik dažādus jautājumus šais rakstos skāru, cik dīvainus savas nerimtīgās iztēles veidolus tajos iekļāvu! Savā izmisumā es izvēlējos visabstraktākos tematus, kas man prasīja daudz laika un pūļu, tomēr mani sacerējumi netika pieņemti. Līdzko viens raksts bija pabeigts, es tūlīt ķēros pie cita, un redaktoru noraidījumi tikai retumis mani nomāca; nemitīgi sev iegalvoju, ka reiz man tomēr laimēsies. Un patiesi — lāgiem, kad laime uzsmaidīja un man paveicās, es saņēmu piecas kronas par darbu, kam biju ziedojis pusi dienas.

Es atkal atgāju no loga, piegāju pie mazgājamās bļodas un viegli apslacināju spīdīgo bikšu ceļgalus, lai tie izskatītos melnāki un it kā jaunāki. To izdarījis, es, kā parasti, iebāzu kabatā papīru un zīmuli un devos laukā. Klusītiņām lavījos leja pa kāpnēm, lai nepievērstu saimnieces uzmanību. Jau dažas dienas dzīvokļa īres termiņš bija notecējis, un man nebija ar ko samaksāt.

Pulkstenis bija deviņi. Gaisā jautās ratu rīboņa un cilvēku balsis — negants rīta koris, ko radīja gājēju soļu duna un ormaņu pātagu švīksti. Šī skaļā kņada visapkārt mani uzmundrināja, un es sāku atgūt paļāvību sev. Nepavisam nedomāju tikai pastaigāties svaigā gaisā. Manām plaušām par svaigu gaisu maza bēda. Jutos stiprs kā milzis, ar plecu varētu apturēt pajūgu. Mani bija pārņēmusi lieliska, brīnumaina, gaiša un bezbēdīga noskaņa. Vēroju pretimnācējus, lasīju plakātus uz sienām, uztvēru skatienus, ko man uzmeta no garām braucošajām ekipāžām, ievēroju katru sīkumu, nepalaidu secen ne vismazāko nejaušību, kas gadījās man ceļā un tūlīt pagaisa.

Kaut jel šādā brīnišķā dienā būtu kāda kripatiņa, ko ieēst! Šā rīta līksmā noskaņa mani pilnīgi pārņēma savā varā, aiz prieka, kam nebija nekāda redzama iemesla, pēkšņi saku dungot. Pie kāda skārņa stāvēja sieva ar grozu uz rokas un izvēlējās kaut ko pusdienām; kad gāju viņai garām, viņa pavērās manī. Viņai mutē bija tikai viens zobs. Pēdējās dienās biju kļuvis tik nervozs un viegli iespaidojams, ka šīs sievietes seja man likās pretīga: garais, dzeltenais priekšzobs atgādināja mazo pirkstiņu, kas spraucas laukā no mutes, un, kad viņa uzmeta man acis, skatiens vēl pauda domu par desu. Es uzreiz zaudēju ēstgribu, kaklā sakāpa nelabums. Aizgājis līdz tirgus laukumam, padzēros pie strūklakas; pacēlu acis — Pestītāja baznīcas torņa pulkstenis rādīja desmit.

Es vēl ilgi klaiņoju pa pilsētu, neko nedomādams, tad bez jebkādas vajadzības pastāvēju uz kāda ielas stūra un iegriezos šķērsielā, lai gan man tur nekas nebija darāms. Ļāvos gājēju straumei un šim līksmajam rītam, bezrūpīgi soļoju citu priecīgu cilvēku vidū; gaiss bija viegls un dzidrs, arī manu prieku nekas neapēnoja.

Minūtes desmit man pa priekšu gāja kāds vecs, klibs vīrs. Vienā rokā viņš turēja saini, viss viņa augums bija piepūlē sasprindzis, tik ļoti viņš centās pielikt soli.

Dzirdēju viņu smagi elšam un iedomājos, ka es varētu panest viņa saini. Tomēr nemēģināju viņu panākt. Pie kādas augšējās ielas es satiku Hansu Pauli, viņš mani sveicināja un aizsteidzās garām. Kāpēc viņš tā steidzās? Man ne prātā nebija lūgt viņam kādu kronu, es pat gribēju vistuvākajā laikā aizsūtīt atpakaļ segu, kuru pirms dažām nedēļām biju no viņa aizņēmies. Gan jau pamazām tikšu uz zaļa zara. Un tad neviens nevarēs pārmest, ka neesmu atdevis segu. Droši vien jau šodien sākšu sacerēt rakstu par noziegumiem nākotnē vai gribas brīvību, vai kādu citu svarīgu jautājumu un saņemšu vismaz desmit kronas… Un, domājot par šo rakstu, mani uzreiz pārņēma dziņa tūliņ ķerties pie darba un ļaut vaļu savām iecerēm. Nolēmu sameklēt pils parkā piemērotu vietu un tikmēr nemest mieru, kamēr nebūšu pabeidzis šo rakstu.

Taču vecais joprojām steberēja man pa priekšu. Beigu beigās sāku skaisties, ka šis kroplis visu laiku iet man pa priekšu. Likās, tam nekad nebūs gala; varbūt viņš dodas tieši turp, kur eju es, un, ja tas ir tā, tad viņš pastāvīgi rēgos man acu priekšā.

Aiz satraukuma man šķita, ka pie katras šķērsielas viņš palēnina soļus, it kā nogaidīdams, kur iegriezīšos es, pēc tam pasviež augstāk savu saini un paātrina gaitu, lai tiktu man garām. Es gāju, vēroju klibiķi un aizvien vairāk saļaunojos; jutu, ka viņš pamazām sagandē manu līksmo noskaņu un arī šo gaišo rītu aptumšo ar savu derdzīgumu. Viņš izskatījās kā liels, lēkājošs kukainis, kas par varēm kaut kur tiecas un aizņem visu ietvi. Kad mēs bijām uzkāpuši pakalnā, es vairs negribēju to ciest, apstājos un pievērsos kādam skatlogam, gaidīdams, līdz viņš aiziet. Pēc brītiņa, kad saku atkal iet, klibais no jauna bija man priekšā — laikam arī bija stāvējis. Daudz negudrodams, es ar trim četriem lieliem soļiem viņu panācu un uzsitu viņam uz pleca.

Viņš apstājās kā zemē iemiets, un mēs cieši skatījāmies viens uz otru.

— Iedodiet, lūdzu, kādu šiliņu pienam! — viņš beidzot sacīja, piešķiebis galvu.

Nu es biju sprukās. Pataustījos pa kabatām un teicu:

— Ā, pienam… Hm… Mūsdienās nauda nekrīt no gaisa, un es nezinu, vai maz esat trūkumcietējs.

— Neesmu ēdis ne kumosiņa kopš vakardienas, — vīrs atbildēja. — Man nav pie dvēseles ne ēras, un darbu arī vēl neesmu atradis.

— Vai jūs esat amatnieks?

— Jā, esmu adatnieks.

— Kas?

— Adatnieks. Bet protu arī šūt zābakus.

— Tas ir pavisam kas cits. Pagaidiet te brītiņu, es aiziešu pēc naudas un iedošu jums dažas ēras.

Ātri noskrēju lejup uz Pilestrēdi, kur kādas mājas otrajā stāvā dzīvoja augļotājs; starp citu, pie augļotāja vēl nekad nebiju bijis. Iegājis pavārtē, es žigli novilku vesti, savīstīju to un pasitu padusē, tad devos augšup pa kāpnēm un pieklauvēju pie augļotāja durvīm. Iegājis iekšā, palocījos un uzmetu vesti uz letes.

— Pusotras kronas, — vīrs teica.

— Labi, paldies, — es atbildēju. — Ja veste man nebūtu kļuvusi par šauru, es no tās nešķirtos.

Saņēmu naudu un kvīti un gāju atpakaļ. Patiesībā tā bija lieliska iedoma — ieķīlāt vesti. Man vēl atliks nauda krietnām brokastīm, un līdz vakaram es varēšu pabeigt savu rakstu par noziegumiem nākotnē. Dzīve man uzreiz šķita gaišāka, un es steidzos atpakaļ pie kropļa, lai beidzot tiktu no viņa vaļā.

— Lūdzu! — es viņam teicu. — Cik labi, ka jūs vispirms griezāties pie manis!

Vīrs paņēma naudu un sāka mani vērīgi aplūkot. Ko viņš tā stāv un blenž? Man šķita, ka viņš cieši jo cieši nopēta manu bikšu ceļgalus, un viņa nekaunība mani sadusmoja. Vai šis klaidonis domā, ka tiešām esmu tik nabags, kā izskatos? Vai tad neesmu jau gandrīz sācis sacerēt rakstu, par kuru saņemšu desmit kronas? Vispār par nākotni es neraizējos, man ir lieliskas izredzes. Kāds brīnums, ka es tik jaukā dienā iedevu mazliet naudas svešam cilvēkam? Viņa skatiens mani kaitināja, un es nolēmu izteikt viņam pamācību, iekāms no viņa šķiros. Paraustīju plecus un sacīju: — Mīļais cilvēk, jums ir nejauks paradums aplūrēt tā vīra ceļgalus, kurš jums iedevis veselu kronu.

Klibais atslējās pret sienu, atgāza galvu un atpleta muti. Viņa trulajās smadzenēs sarosījās kāda doma, viņš, bez šaubām, nosprieda, ka gribu viņu izjokot, un sniedza man naudu atpakaļ.

Es piecirtu kāju un uzkliedzu, lai viņš naudu patur. Vai tiešām viņš iedomājas, ka es tikai niekojos? Galu galā varbūt esmu viņam vienu kronu parādā, es atceros šo veco parādu un viņam ir darīšana ar godīgu cilvēku, godīgu līdz pašām matu saknēm.

Vārdu sakot, tā ir viņa nauda… Ak, nav vērts pateikties, man tas sagādāja prieku.

Ardievu!

Es aizgāju. Beidzot biju atbrīvojies no šā uzmācīgā klibiķa un varēju justies netraucēts. Devos atpakaļ pa Pilestrēdi un apstājos pie kāda pārtikas veikala. Logs bija piekrauts ar uzturvielām, un es nolēmu ieiet un paņemt kaut ko līdzi.

— Gabalu siera un frančmaizi! — es teicu, uzmezdams uz letes puskronu.

— Sieru un maizi par visu naudu? — sieviete izsmējīgi vaicāja, manī nepaskatīdamās.

— Jā, par visām piecdesmit ērām, — es mierīgi atteicu.

Es saņēmu pirkumu, goddevīgi paklanījos vecajai, tuklajai pārdevējai un tiešā ceļā devos uz pakalnu, kur bija parks, sameklēju tukšu solu un tūlīt sāku kāri tiesāt ēdamo. Tas darīja man labu; sen nebiju baudījis kārtīgu barību, un pamazām mani pārņēma tāds miers, kādu jūt pēc ilgām raudām. Drīz mana drosme pieauga; es vairs negribēju sacerēt rakstu par tik vienkāršu tematu kā nākotnes noziegumi, tos jebkurš var paredzēt, ja palasa vēstures grāmatas. Nē, jutos spējīgs radīt kaut ko vērtīgāku, man gribējās pārvarēt grūtības, un es nolēmu sacerēt rakstu trijās daļās par filozofiskām atziņām. Es, protams, domāju izmantot gadījumu un pie viena satriekt pīšļos arī dažus Kanta sofismus… Kad gribēju ķerties pie darba un paņemt rakstāmlietas, atklāju, ka nav zīmuļa — biju to aizmirsis vestes kabatā, bet veste atradās pie augļotāja.

Mīļais dievs, man nu gan neveicas! Es izlamājos, piecēlos no sola un pagājos šurpu un turpu pa celiņu. Visapkārt bija kluss, tikai tālāk pie karalienes lapenes dažas aukles stūma bērnu ratiņus, citādi neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Biju ļoti sarūgtināts un negantās dusmās staigāju gar solu. Dīvaini gan, kā man itin viss saiet grīste! Filozofisko rakstu trijās daļās tikai tāpēc nevaru sacerēt, ka man kabatā nav pat ēras, ar ko nopirkt zīmuli! Ja nu es aizietu uz Pilestrēdi pēc sava zīmuļa? Man vēl atliktu pietiekami laika uzrakstīt sacerējumu, iekāms parkā saplūst cilvēki, lai pastaigātos. Turklāt šim sacerējumam par filozofiskām atziņām ir liela nozīme, ej nu sazini, varbūt no tā atkarīga visas cilvēces laime! Es sev iestāstīju, ka šis raksts palīdzēs daudziem jauniem cilvēkiem. Labi pārdomājis, izšķīros tomēr neuzbrukt Kantam; no tā viegli varu izvairīties, vajag tikai mazliet novirzīties sānis, kad runāšu par laiku un telpu; toties Renānu, šo veco mācītāju, es gan nesaudzēšu… Šā vai tā, bet man katrā ziņā jāuzraksta noteikts skaits sleju: par īri neesmu samaksājis, saimnieces zīmīgais skatiens, kad es viņu rītos sastapu uz kāpnēm, mani mocīja visu dienu un aptumšoja līksmos brīžus, kad mani nenomāca neviena drūma doma. Tam jādara gals. Aši izgāju no parka, lai dotos pie augļotāja pēc sava zīmuļa.

Nokāpis no Pilskalna, panācu divas dāmas un pagāju viņām garām. Taču neviļus aizskāru vienas roku un pacēlu acis. Dāmas seja bija patukla, mazliet bāla. Piepeši viņas seja pietvīka un kļuva brīnum daiļa, nezinu, kāpēc, varbūt no kāda garāmgājēja vārda, varbūt no kādas slēptas domas? Vai varbūt tāpēc, ka es pieskāros viņas rokai?

Viņas kuplās krūtis strauji pacēlās un roka ciešāk aptvēra saulsarga kātu. Kas viņai notika?

Es apstājos un palaidu viņu garām, nevarēju šai brīdī iet tālāk, tas viss man šķita tik dīvaini. Biju gauži sapīcis, dusmojos pats uz sevi par atgadījumu ar zīmuli, turklāt mani ļoti iekarsēja ēdiens, ko biju baudījis pēc ilga salkuma. Piepeši mani pārņēma dīvaina iedoma, jutu savādu dziņu šo dāmu sabiedēt, sekot viņai vai kaut kā citādi viņai uzplīties. Es viņu atkal panācu un pagāju garām, tad pēkšņi pagriezos atpakaļ, lai svešinieci aplūkotu, un atrados vaigu vaigā ar viņu. Stāvēju un vēros viņai acīs, un man prātā iešāvās kāds vārds, lai gan nekad agrāk to nebiju dzirdējis, — glāsmains, satraucošs vārds — Īlajali. Kad viņa bija pienākusi man pavisam tuvu, es saslējos un skaidri sacīju:

— Jūs pazaudēsiet grāmatu, jaunkundz.

To teikdams, es dzirdēju savas sirds pukstus.

— Grāmatu? — viņa vaicāja pavadonei. Un gāja tālāk.

Mana niknā uzstājība nerimās, un es sekoju dāmai. Es Pilnīgi skaidri apzinājos savu muļķīgo izturēšanos, bet biju zaudējis varu pār sevi un padevos visneprātīgākām iedomām. Es sev teicu, ka izturos idiotiski, bet nekas nelīdzēja, aiz dāmas muguras muļķīgi vaibstījos un, iedams viņai garām, vairākas reizes skaļi nokāsējos. Tagad es gausi gāju viņai dažus soļus pa priekšu, jutu viņas skatienu mugurā un neviļus nodūru galvu aiz kauna, ka tik piedauzīgi pret viņu izturos. Pamazām mani pārņēma dīvaina, nenoteikta sajūta — ka es atrodos kaut kur tālu projām, ka tas neesmu es, kas šeit, galvu ierāvis, soļo pa akmens plātnēm.

Pēc brītiņa, kad dāma bija nonākusi pie Pašas grāmatu veikala, es jau stāvēju pie pirmā loga un, kad viņa gāja man garām, devos viņai pretī un atkārtoju:

— Jūs pazaudēsiet grāmatu, jaunkundz.

— Bet kādu grāmatu? — viņa izbijusies vaicāja. — Vai tu zini, par kādu grāmatu viņš runā?

Un viņa apstājās. Es ļauni priecājos par viņas apjukumu, viņas mulsais skatiens mani sajūsmināja. Viņas aprobežotais prāts nespēja apjēgt manu izmisīgo uzrunu.

Viņai vispār nebija nekādas grāmatas, tomēr viņa meklēja pa mēteļa kabatām, pagrieza galvu un atskatījās, nopūlēja savas vārgās smadzenes, cenzdamās saprast, par kādu grāmatu es runāju. Viņas seja mainīja krāsu, gan nobāla, gan pietvīka, un viņa strauji elpoja. Pat viņas mēteļa pogas kā izbiedētas acis raudzījās uz mani.

— Neliecies par viņu zinis! — sacīja viņas pavadone un pavilka viņu aiz rokas.

— Viņš taču ir piedzēries, vai tad tu neredzi, ka šis vīrietis ir piedzēries!

Lai gan šai mirklī es pats sev likos svešu, dīvainu spēku upuris, tomēr manai uzmanībai nekas nepaslīdēja garām. Rau, kur pāri ielai pārskrien liels, brūns suns un aizdiedz uz Tivoli pusi, ap kaklu tam ir jaunsudraba saite. Mazliet tālāk kādas mājas otrajā stāvā atveras logs, pa to izliecas kalpone atrotītām piedurknēm un sāk spodrināt no ārpuses rūtis. Nekas nepaslīdēja garām manai uzmanībai, mans prāts bija ass un skaidrs, visu es uztvēru tik spilgti, it kā būtu iedegusies spoža gaisma. Abām dāmām, kuras stāvēja man pretī, pie cepurēm bija zilas spalvas un skotu zīda šalles ap kaklu.

Man likās, ka viņas ir māsas.

Viņas devās tālāk, apstājās pie Cislera mūzikas veikala un sāka sarunāties. Arī es apstājos; tad abas pagriezās un gāja atpakaļ pa to pašu ceļu, pēc tam iegriezās Universitātes ielā un soļoja tieši uz Sv. Ulafa laukumu. Visu laiku es viņām sekoju pa pēdām. Vienu reizi viņas pagriezās un uzmeta man pa daļai tramīgu, pa daļai ziņkāru skatienu, taču viņu sejas nepauda dusmas, uzacis nebija sarauktas. Viņas tik iecietīgi panesa manu uzmācību, ka es sakaunējos un nolaidu acis. Man vairs negribējās viņām uzplīties, un es aiz tīras pateicības raudzījos viņām nopakaļ, gaidīdams, ka viņas tūlīt kaut kur ieies un pazudīs skatienam.

Pie kāda liela četrstāvu nama ar numuru divi viņas vēlreiz pavērsās atpakaļ un tad iegāja iekšā. Es atbalstījos pret gāzes laternas stabu pie strūklakas un klausījos viņu soļos kāpnēs; soļi apklusa otrajā stāvā. Es pametu laternu un palūkojos augšup uz logiem. Tad notika brīnums. Tur augšā sakustējās aizkari, pēc mirkļa pavērās logs, pa to izliecās ārā galva, un man pievērsās divas skaistas acis. «Ilajali!» es nočukstēju un jutu, ka piesarkstu. Kādēļ viņa nesauc pēc palīga? Kādēļ nesviež man uz galvas puķu podu un nesūta nevienu lejā, lai mani aizdzītu? Abi nekustīgi stāvējām un raudzījāmies viens otram acīs; tas ilga kādu mirkli; no loga uz ietvi strauji traucās domas. Bet mēs nepārmijām ne vārda. Viņa novērsās, es sarāvos, it kā būtu atgrūsts, un man pārskrēja vieglas trīsas; redzēju viņas plecu, tad muguru, un viņa nozuda istabā. Nozuda lēnām, un viņas pleca kustība bija kā mājiens man. Mana būtība uztvēra šo mājienu, un mani pārņēma brīnumains prieks. Vēl brīdi pastāvējis, es apgriezos un devos lejup pa ielu.

Es neuzdrīkstējos atskatīties un nezinu, vai viņa vēlreiz bija pienākusi pie loga.

Gudrojot par to, es kļuvu aizvien nervozāks un nemierīgāks. Varbūt viņa šobrīd stāv pie loga un vēro katru manu kustību, un tas ir neizturami, ja zini, ka tevi no mugurpuses kāds nopēta. Izslējos cik iespējams stalti un gāju tālāk; manas kājas trīcēja un gaita kļuva grīļīga tieši tāpēc, ka gribēju iet skaisti. Izlikdamies mierīgs un vienaldzīgs, es nejēdzīgi vicināju rokas, nospļāvos un cēlu degunu gaisā. Visu laiku jutu pakausī pētīgo skatienu, un mani pārņēma salti drebuļi. Beidzot iegriezos kādā šķērsielā un devos uz Pilestrēdi pēc sava zīmuļa.

To es dabūju bez jebkādām pūlēm. Augļotājs pats atnesa manu vesti un lūdza, lai es pārmeklējot kabatas. Es vēl atradu dažas lombarda kvītis, paņēmu tās un pateicos augļotājam par laipnību. Šis cilvēks man ļoti iepatīkas, un es tūdaļ gribēju atstāt arī uz viņu labu iespaidu.

Pagājos uz durvju pusi, tad no jauna atgriezos pie letes, it ka būtu kaut ko aizmirsis, un sāku klusi dungot, lai pievērstu viņa uzmanību. Pēc tam pacēlu gaisā zīmuli, ko turēju rokā.

— Man ne prātā nenāktu mērot šo gaisa gabalu nieka zīmuļa dēļ, bet te ir kāds cits, pavisam sevišķs iemesls. Lai cik nožēlojams šis zīmulis izskatās, taču tas mani padarījis par to, kas esmu, tam man jāpateicas par savu vietu dzīvē…

Es apklusu. Vīrs pienāca pie letes.

— Vai tiešām? — viņš jautāja, ziņkāri manī noraudzīdamies.

— Ar šo zīmuli esmu uzrakstījis sacerējumu trīs sējumos par filozofiskām atziņām. Vai jūs par to nekā neesat dzirdējis?

Un vīram tiešām šķita, ka viņš dzirdējis daudzinām tādu grāmatu.

— Jā, — es teicu, — to uzrakstīju es. Tāpēc nav ko brīnīties, ja es šo mazo zīmuļa galiņu gribu dabūt atpakaļ. Manās acīs tam ir liela vērtība. Tas man gandrīz ir kā draugs. Esmu jums ļoti pateicīgs par jūsu laipnību, to es neaizmirsīšu, jā, jā, vīrs un vārds, jūs to esat pelnījis. Uz redzēšanos!

Gāju uz durvju pusi ar tādu sejas izteiksmi, it kā varētu šim cilvēkam sagādāt augstu posteni. Manīgais augļotājs divas reizes palocījās, un es vēlreiz atgriezos un teicu:

— Uz redzēšanos!

Kāpnēs satiku kādu sievieti ar čemodānu rokā. Ieraugot manu augstprātīgo izskatu, viņa bailīgi piespiedās pie sienas, un es neviļus tvēru kabatā, lai viņai kaut ko iedotu, taču, neko neatradis, nodūru galvu un pagāju garam. Pēc brītiņa dzirdēju, ka viņa klauvē pie augļotāja durvīm; uz durvīm bija drāšu režģis, un es tūliņ saklausīju džerkstošo skaņu, kad to skāra cilvēka roka.

Saule stāvēja augstu, bija aptuveni dienas vidus. Pilsētā valdīja rosme, tuvojās pastaigu laiks, smaidoši cilvēki sasveicinādamies klaiņāja šurpu turpu pa Kārļa Juhana ielu. Es piespiedu elkoņus pie sāniem, sarāvos maziņš un nemanīts paslīdēju garām bariņam paziņu, kuri, apstājušies pie universitātes, vēroja plūsmojam ļaužu pūli. Devos kalnup uz pils parku un tur iegrimu domās.

Cik līksmi izskatās visi šie cilvēki, kurus es satiku! Viņi viegli slīd pa dzīvi gluži kā pa balles zāles parketu. Neviena acīs neredzēju skumjas, rūpju nasta viņus nenomāca, nemanīju arī nekādu slepenu ciešanu pēdas, pat visniecīgākās raizes neapēnoja viņu līksmo pratu. Turpretī es klīdu starp šiem ļaudīm — gan jauns, tikko sācis dzīvot, bet jau aizmirsis, kas ir laime. Šī doma mani nepameta, un es jutu, ka liktenis pret mani ir ļoti netaisns. Kāpēc pēdējos mēnešos tas bijis pret mani tik nežēlīgs? Mans prieks ir izgaisis, visur mani gaida tikai vilšanās. Līdzko apsēžos klusībā vai speru kaut soli, tūliņ man uzbrūk sīkas, nejēdzīgas nepatikšanas, nožēlojami sīkumi — tie aptumšo manu iztēli un velti šķiež manus spēkus. Suns, kas paskrien garām, un dzeltena roze kāda kunga pogcaurumā spēj satraukt manas domas un nodarbināt tās ilgu laiku. Kas ar mani notiek? Ka man trūkst? Vai dieva pirksts mani trāpījis? Kādēļ tieši mani? Vai tikpat labi tas nevarēja trāpīt kādu citu cilvēku — kaut vai Dienvidamerikā? Jo vairāk par to domāju, jo mazāk sapratu, kāpēc tieši es esmu kļuvis par dieva tā kunga pārbaudīšanas akmeni. Tiešām savādi, kāpēc viņš visā plašajā pasaulē izredzējis tieši mani, nevis vecu grāmatu tirgotāju Pašu vai kuģniecības aģentu Hennehenu.

Gāju un lauzīju galvu, un nekādi nevarēju nomierināties; man radās svarīgi iebildumi pret šādu dieva patvarību, kurš tieši man lika samaksāt par visiem pasaules grēkiem. Un, kad es beidzot biju atradis vientuļu solu un apsēdies, šie jautājumi mani joprojām tirdīja un es nespēju domāt ne par ko citu.

Kopš tās maija dienas, kad sākās manas neveiksmes, es pamazām kļuvu aizvien nevarīgāks, biju zaudējis apņēmību un gribasspēku; manī it kā bija iemetušies bariem sīku, kaitīgu kukainīšu, kas grauza no iekšpuses manu ķermeni. Ko lai iesāku, ja dievs nolēmis mani pazudināt? Pietrūkos kājās un ņēmos staigāt ap solu.

Visa mana būtne bija pakļauta smagām mokām, pat rokas sāpēja, un es nezināju, kā tās turēt. Bez tam nesenā sātīgā maltīte izraisīja nelabumu, es biju pārāk saēdies un, nevarēdams rimties, staigāju šurpu turpu, galvu nodūris. Cilvēki slīdēja man garām kā ēnas. Beidzot uz mana sola apsēdās divi kungi. Viņi aizsmēķēja cigārus un saka skaļi sarunāties. Es sadusmojos un grasījos viņiem aizrādīt, bet tad pagriezos un devos uz parka otru pusi, kur sameklēju citu brīvu solu. Es apsēdos.

Man atkal uzmācās domas par dievu. Atzinu, ka no viņa puses nekādi nav attaisnojama ikreizējā iejaukšanās, tiklīdz cenšos atrast darbu, un pat klaja šķēršļu likšana, kaut lūdzu vienīgi dienišķo maizi. Skaidri manīju, ka pēc vairāku dienu badošanās manas smadzenes it kā izplūst no galvas un tā kļūst tukša. Galva top viegla, it kā atdalās no manis, es to vairs nejūtu uz pleciem. Man šķiet, ka manas acis ieplešas aplam platas, kad es kādu uzlūkoju.

Es sēdēj uz sola un apsvēru visu to, un mani pārņēma aizvien lielāks rūgtums pret dievu par viņa pastāvīgo nežēlību pret mani. Ja viņš domā ar šīm ciešanām un neveiksmēm mani vairāk tuvināt sev, tad varu droši apgalvot, ka viņš alojas. Gandrīz vai raudādams aiz spīts, es paceļu acis pret debesīm un klusībā viņam visu pateicu.

Atmiņā atausa bērnībā dzirdētās pamācības, ausīs skanēja balss, kas lasīja bībeles stāstus, un es sāku runāt pats ar sevi un spīvi pakratīju galvu. Kādēļ jāzūdās par to, ko ēdīšu un ko dzeršu, ar ko apģērbšu savas nožēlojamas, iznīcīgas miesas? Vai tad debesu tēvs nerūpēsies par mani kā par putnu gaisā un neparādīs man, savam necienīgajam kalpam, žēlastību? Dieva pirksts, kas skāris manus nervus, gandrīz nemanot saraustījis to šķiedriņas. Pēc tam dievs tas kungs izvilka savu pirkstu ārā — un pie tā palika manu nervu šķiedriņas. Un no šā pirksta nervos palika caurums, un tas ir it kā brūce manās smadzenēs no paša dieva pirksta. Bet, skāris mani ar savas labās rokas pirkstu, dievs tas kungs liek mani mierā un vairs nedara man nekā ļauna.

Viņš ļauj man iet savu ceļu un staigāt apkārt ar vaļēju brūci. Un nekāds sliktums man nav ticis no dieva tā kunga, kura valstība lai nāk mūžīgi mūžos…

Vējš no Studentu birzs atnesa līdz šejienei aprautas mūzikas skaņas, pulkstenis tātad ir pāri diviem. Paņēmu zīmuli un papīru, lai mēģinātu kaut ko uzrakstīt, un pēkšņi no kabatas izkrita grāmatiņa ar skūšanās taloniem. Atvēru grāmatiņu un izskaitīju talonus, to bija seši.

— Paldies dievam! — es neviļus izsaucos. — Tātad varēšu vel dažas nedēļas skūties pie bārddziņa un izskatīties pieklājīgs!

Uzreiz kļuvu priecīgāks par šo niecīgo ieguvumu; rūpīgi izgludināju taloniņus un iebāzu grāmatiņu kabatā. Taču rakstīt nevarēju. Sacerēju pāris rindiņu, un vairs nekas nenāca prātā; domas maldījās apkārt, veltīgi pūlējos tās pavērst noteiktā virzienā. Itin viss mani izklaidēja, no visām pusēm mācās virsū iespaidi. Uz papīra uzlaidās knišļi un odi, tie mani traucēja. Pūtu tiem virsū dvašu, lai aizdzītu projām, pūtu no visa spēka, taču veltīgi. Mazie velnēni apkrita apkārt, pieplaka pie papīra un atspērās tik stipri, ka tievās kājeles salīka; tie vienmēr atrada kādu izcilni vai grumbulīti papīrā kur pieķerties, un tupēja tur tik ilgi, kamēr paši sadomāja aizlidot.

Šie mazie asinssūcēji kādu laiciņu mani nodarbināja, pārliku vienu kāju pāri otrai un tos novēroju. Pēkšņi no birzs šurp atlidoja klarnetes skaņas, un manas domas aizklīda citur. Saīdzis, ka nevaru sacerēt rakstu, es iebāzu papīru kabatā un atlaidos pret solu. Šādos brīžos mana galva tā noskaidrojās, ka vissarežģītākā doma to nevarētu nogurdināt. Kamēr tā atgāzies zvilnu, es apskatu savas krūtis un kājas un ievēroju, ka mana kāja pie katra pulsa sitiena notrīs. Es pastiepju kaklu un joprojām raugos uz savām kājām, un mani pārņem dīvaina, vēl nepieredzēta jutoņa, pār maniem nerviem pāršalc brīnišķīgs vilnis, un trīsuļojoša liesma pēkšņi it kā iedegas manī, Lūkojos uz savām kurpēm, un man liekas, es esmu saticis vecu draugu, kāda atrauta manas būtības daļiņa atkal atgriezusies pie manis; mani caurstrāvo atkalredzēšanās prieks, acīs sariešas asaras, un man šķiet, ka kurpes man kaut ko klusi čukst. «Tā ir vājība!» es bargi sev uzsaucu un, sažņaudzis dūres, vēlreiz uzsaucu: «Vājība!» Es pats sevi izsmeju par šīm muļķīgajām sajūtām, tīšām zobojos par sevi. Runāju ļoti stingri un prātīgi un cieši samiedzu acis, lai aizdzītu asaras. Un, it kā nekad nebūtu redzējis savas kurpes, sāku pētīt, kādas tās izskatās, kā pārvēršas, kad kustinu kājas, kāda tām forma, cik nodilusi āda, un atklāju, ka rievas un baltganās šuves piešķir tām savdabīgu izteiksmi. Kurpēs bija ietiecies kaut kas no manis paša, kaut kas tuvs no tām vēdīja man pretī, it kā tā būtu mana elpa…

Es sēdēju ilgi, gandrīz vai veselu stundu ļaudamies šīm izdomām. Pēc tam mazs, vecs vīriņš apsēdās uz sola otrā galā. Nosēzdamies viņš vēl pēc iešanas smagi elpoja un teica: — Jā, jā, jā, jā, jā gan.

Tiklīdz izdzirdu viņa balsi, mana galvā it kā sacēlās viesulis, es liku savām kurpēm mieru un man pat šķita, ka šis noskaņu mistrojums, ko tikko biju pārdzīvojis, jau noticis sen, varbūt pirms viena vai diviem gadiem, un tagad pamazām izgaist no atmiņas. Sāku vērot večuku.

Kāda daļa man gar šo vīreli? Itin nekāda, pat ne mazākā! Mani ieinteresēja tikai tas, ka viņš turēja rokā avīzi ar sludinājumu lappusi un tajā acīmredzot bija kaut kas ietīts. Mani pārņēma ziņkāre, un es nevarēju novērst acis no avīzes. Manī uzzibsnīja neprātīga doma, ka tā varbūt ir ievērojama avīze, savā ziņā vienreizēja. Mana ziņkāre pieauga, un es sāku triņāties uz sola. Tur varēja būt dokumenti, svarīgi akti, kas izzagti no kāda arhīva. Es jau iztēlojos slepenu nolīgumu, sazvērestību.

Vīrs sēdēja klusēdams, kaut ko pārdomādams. Kādēļ viņš netur avīzi tā kā visi, bet apgriezis uz otru pusi? Kas tā par izdarību? Viņš, redzams, ne par kādu naudu negrib izlaist šo vīstokli no rokām, pat neuzdrīkstas to iebāzt kabatā. Biju gatavs likt galvu ķīlā, ka ar šo vīstokli viss nav kārtībā.

Paraudzījos gaisā. Tieši tāpēc, ka nespēju izdibināt šo noslēpumu, es vai degu aiz ziņkāres. Meklēju pa kabatām, vai neatradīšu kaut ko, kas noderētu par ieganstu uzsākt ar večuku sarunu, un izvilku skūšanās talonus, bet tūlīt iebāzu tos atpakaļ.

Piepeši sadūšojos, uzsitu pa savu tukšo krūškabatu un teicu:

— Vai drīkstu jums piedāvāt cigareti?

Paldies, viņš nesmēķējot, viņam vajadzējis atmest smēķēšanu, lai saudzētu acis, viņš esot gandrīz akls. Bet viņš daudzkārt pateicoties.

— Vai jūsu acis jau sen slimas? Tad jau jūs laikam nevarat lasīt? Pat avīzi ne?

— Jā, diemžēl pat avīzi ne!

Vīrs pagriezās pret mani. Slimās acis bija pārvilktas ar plēvi un likās stiklainas.

Viņa skatiens bija balsens un pretīgs.

— Vai jūs neesat šejienietis? — viņš vaicāja.

— Nē. Vai nevarat pat izlasīt nosaukumu avīzei, ko turat rokā?

— Ar mokām. Es jau tūliņ pēc jūsu izrunas sapratu, ka neesat šejienietis. Man ir ļoti smalka dzirde, naktīs, kad visi guļ, es pat sadzirdu, kā blakus istabā elpo… Jā, ko es gribēju jautāt? Kur tad jūs dzīvojat?

Man galvā tūliņ radās meli. Meloju neviļus, bez īpaša nolūka un viltus.

— Sv. Ulafa laukumā, mājā numurs divi, — es atbildēju.

— Tiešam? Es pazīstu katru bruģakmeni Sv. Ulafa laukumā. Tur ir strūklaka, dažas gāzes laternas, daži koki, es visu atceros. Kā jūs teicāt, kādā numurā dzīvojat?

Gribēju izbeigt šo tukšo salmu kulšanu, jo mani tirdīja neprātīgā iedoma par avīzi, un piecēlos kājās. Šis noslēpums man jāizdibina, lai maksā ko maksādams.

— Ja jūs nevarat lasīt avīzi, kādēļ tad…

— Man liekas, jūs teicāt, ka dzīvojat otrajā numurā? — vīrs atvaicāja, nepievērsdams uzmanību manam satraukumam. — Savā laikā es pazinu visus šā nama iedzīvotājus. Kā sauc jūsu dzīvokļa saimnieku?

Aši pateicu uzvārdu, nosaucu pirmo, kas iekrita prātā, lai tiktu vaļā no uzplijīgā večuka.

— Hapolati, — es teicu.

— Jā, Hapolati. — Vecais palocīja galvu; viņš nebija izlaidis nevienu zilbi šajā grūtajā vārdā.

Pārsteigts viņā pavēros; viņš sēdēja ļoti nopietns un kaut ko pārdomāja. Es pat lāgā nepaspēju izrunāt šo muļķīgo vārdu, kas man bija iešāvies galvā, kad vecais vīrs to jau atzina un pat izlikās agrāk dzirdējis. Tad viņš nolika vīstokli sev blakām uz sola, un mani nervi aiz ziņkāres saspringa. Ievēroju uz avīzes dažus tauku traipus.

— Vai jūsu saimnieks nav jūrnieks? — večuks vaicāja, un viņa balsī nebija ne miņas no izsmiekla. — Cik atceros, viņš ir jūrnieks.

— Jūrnieks? Piedodiet, tas laikam ir viņa brālis, kuru jūs pazīstat. J. A. Hapolati ir aģents.

Domāju, ka tagad šis jautājums būs izrunāts, bet večuks noticēja it visam.

— Esmu dzirdējis — viņš esot izveicīgs cilvēks, — večuks atsāka risināt sarunas pavedienu.

Jā, ļoti izveicīgs, spējīgs veikalnieks, vispusīgs aģents, piegādā no Ķīnas brūklenes, spalvas un dūnas no Krievijas, ādas, kokus, tinti…

— He-hē, va velns! — večuks žirgti mani pārtrauca.

Tas jau kļuva interesanti. Es aizrāvos un izgudroju melus pēc meliem. Atkal apsēdos, aizmirsu avīzi, svarīgos dokumentus, iedegos un večuku pārtraucu. Šā pundura lētticība modināja manī nekautrību, gribēju viņu apmulsināt ar saviem meliem, pierunāt viņam pilnu galvu.

— Vai esat dzirdējis par elektrisko dziesmu grāmatu, kuru izgudrojis Hapolati?

— Ko, elektr..?

— Ar elektriskiem burtiem, kas tumsa spīd. Milzu darījums, miljoniem kronu apgrozības kapitāla, strādā burtu lietuves un spiestuves, nodarbināti daudzi labi atalgoti mehāniķi — septiņi simti cilvēku, kā esmu dzirdējis.

— Jā, vai es neteicu? — vīrs klusi nosacīja. Vairāk viņš nekā nebilda; viņš noticēja katram manam vārdam, tomēr nebrīnījās. Jutos mazliet vīlies, biju cerējis viņu ar savām gaisa pilīm samulsināt.

Izdomāju vēl trakākus melus, ļāvos neprātīgām iedomām, minēju, ka Hapolati deviņus gadus bijis ministrs Persijā.

— Vai jūs saprotat, ko nozīmē būt par ministru Persijā? — es vaicāju. — Tur ministrs ir daudz varenāks nekā šeit karalis, apmēram tas pats, kas sultāns, ja jūs zināt, ko tas nozīmē. Bet Hapolati bijis sava uzdevuma augstumos, ne reizi nav kļūdījies. — Un es stāstīju par Hapolati meitu Ilajali, laumu, princesi, kurai bija trīssimt verdzeņu un dzeltenām rozēm klāta gulta. Viņa ir visskaistākā būtne, ko esmu redzējis, dievs ir mans liecinieks, kaut ko daiļāku savā mūžā neesmu redzējis.

— Ak tad viņa ir tik skaista? — večuks, acis nodūris, izklaidīgi jautāja.

— Skaista? Viņa ir brīnum daiļa, bezgala apburoša! Acis kā samts, rokas kā dzintars! Viens vienīgs viņas skatiens kārdina kā skūpsts, bet, kad viņa mani uzrunā, viņas balss kā vīna šalts skurbina manu sirdi. Kādēļ gan lai viņa nebūtu tik daiļa? Vai tad jūs domājat, ka viņa ir nez kāda kantoriste vai ugunsdzēsības darbiniece? Viņa tiešām ir paradīzes būtne, pasaka, to es varu droši teikt.

— Jā jau, jā, — večuks mazliet apmulsis piekrita. Viņa miers mani kaitināja, mani bija uztraukusi paša balss, un es runāju pavisam nopietni. Nozagtie arhīva dokumenti vairs nenodarbināja manu prātu. Īsais, plakanais vīstoklis atradās uz sola starp mums, bet man vairs nebija ne mazākās vēlēšanās to pārbaudīt un paskatīties, kas tajā. Biju pilnīgi aizrāvies ar savu stāstu, gar acīm man slīdēja brīnumainas parādības, asinis sakāpa galvā, un es meloju bez apstājas.

Beidzot večuks grasījās iet projām. Viņš piecēlās un, lai pārāk strauji nepārrautu sarunas pavedienu, teica:

— Runā, ka šim Hapolati piederot lieli īpašumi?

Kā gan šis aklais, pretīgais vecis drīkstēja tik vienkārši apieties ar svešādo vārdu, ko es biju izgudrojis, itin kā tas būtu parasts, uz katra sīkpreču veikaliņa izkārtnes rakstīts vārds? Viņš ne reizi nesastomījās, neizlaida nevienu burtu. Šis vārds bija iegūlis viņa smadzenēs un cieši tur iesakņojies. Es sapīku, manī modās īgnums pret šo cilvēku — nekas nespēja nedz viņu samulsināt, nedz radīt viņā aizdomas.

— To es nezinu, — es strupi atbildēju, — itin neko nezinu. Starp citu, atļaujiet man reizi par visām reizēm pateikt, ka viņu sauc par Juhanu Arentu Hapolati, spriežot pēc viņa iniciāļiem.

— Juhans Arents Hapolati, — večuks atkārtoja, izbrīnījies par manu iekarsumu.

Tad viņš apklusa.

— Jums vajadzētu redzēt viņa sievu, — es nikni teicu. — Viņa ir tik resna kā…

Jūs varbūt neticat, ka viņa ir tik resna?

Nē, par to viņš nešauboties — tādam vīram pilnīgi varot būt resna sieva…

Sirmgalvis rāmi un apvaldīti atbildēja uz visām manām izdomām un apsvēra savus vārdus, it kā baidīdamies mani sakaitināt un aizvainot.

— Velns ar ārā, jūs laikam domājat, ka es te sēžu un melšos? — es pārskaities kliedzu. — Varbūt jūs pat domājat, ka tāda vīra ar uzvārdu Hapolati nemaz nav?

Nekad vēl neesmu saticis tik spītīgu un nejauku veci! Kas jums nāk prātā? Varbūt jūs pat domājat, ka esmu galīgs badmira, kas sēž te, uzvilcis savu svētdienas kārtu, bet kam kabatā nav pat cigaretes? Pie tādas izturēšanās es neesmu radis, un, dievs ir mans liecinieks, kaut ko tādu es necietīšu nedz no jums, nedz no kāda cita. To iegaumējiet!

Večuks bija piecēlies kājās. Muti atplētis, viņš noklausījās manā dusmu izvirdumā, tad aši paķēra savu vīstokli un aizgāja, gandrīz skriešus aizskrēja sīkiem veca vīra solīšiem.

Es paliku sēžam un noraudzījos, kā viņš aizvien vairāk attālinās un viņa mugura aizvien vairāk sakumpst. Nezin kāpēc man likās, ka nekad neesmu redzējis tik negodīgu, tik nekrietnu muguru, un nenožēloju, ka biju šo cilvēku pamatīgi izlamājis…

Diena slīdēja uz vakaru, saule rietēja, koki sāka šalkot, un bērnu meitas, kas sēdēja bariņā pie šūpolēm, sarosījās un aizripināja ratiņus uz mājām. Es sēdēju rāmi, un ap sirdi man bija labi. Nupat pārdzīvotais uzbudinājums pamazām norima, jutos gurdens, un man sāka uzmākties miegs. Lai arī todien biju apēdis krietni daudz maizes, nekādu mokošu seku nejutu. Vislabākajā noskaņā es atspiedos pret sola atzveltni, aizvēru acis un arvien vairāk ļāvos snaudai un gandrīz biju aizmidzis, kad parka sargs uzlika roku man uz pleca un teica:

— Te nedrīkst gulēt.

— Protams, ne, — es teicu un tūliņ piecēlos.

Un uzreiz acu priekšā spilgti jo spilgti atainojās mans bēdīgais stāvoklis. Man kaut kas jādara, kaut kas jāizdomā! Meklēt darbu nebija nozīmes. Tie ieteikumi, kurus varēju uzrādīt, bija novecojušies, turklāt tos rakstījušas gluži nepazīstamas personas, lai tie varētu kādu ietekmēt. Un visi pastāvīgie noraidījumi šajā vasarā bija padarījuši mani nedrošu. Lai nu kā, par dzīvokli nebija samaksāts, un man jāatrod kāda izeja. Par pārējo pagaidām neraizēšos.

Gluži neviļus atkal izvilku zīmuli un papīru un mehāniski uz visiem papīra lapas stūriem sāku rakstīt gadskaitli «1848». Kaut jel mani pārņemtu kāda iedvesmojoša doma un izpaustos vārdos! Tā bija gadījies agrāk, jā, tiešām, bija tādi brīži, kad es bez piepūles varēju sacerēt garu, turklāt lielisku rakstu.

Es sēžu uz sola un visu laiku rakstu gadskaitli «1848», rakstu to krustām šķērsām daždažādā veidā un gaidu, vai prātā neiešausies kāda spoža ideja. Saraustītās domas spieto galvā, un dilstošās dienas noskaņa modina skumjas un nomāktību. Jau ir iestājies rudens un sācis visam uzmākt gurdumu, mušas un kukaiņi sajutuši tā varu, koku lapotnē un uz zemes dzirdama čaboņa — tur negrib pakļauties dzīvība — satraukta, trokšņaina un nemierpilna, tā visiem spēkiem cīnās pret sastingumu. Visi rāpulīši atkal izslējuši no sūnām dzeltenās galvas, tirina kājeles, taustās apkārt ar garajām ūsām un pēkšņi nokrīt atmuguriski. Kairs stādiņš ieguvis īpašu nokrāsu no pirmās saltuma elpas. Bālganie zāļu stiebriņi velti tiecas pretī saulei, kritušās lapas čaukst zemē gluži kā zīdtārpiņi. Tas ir rudens valdonības laiks, iznīcības karnevāls; rožu sārtās ziedlapiņas kaist drudžainā, asinssarkanā kvēlumā.

Es pats jūtos kā tārps, kas iet bojā šajā pasaulē, ko taisās pārņemt iznīcība un ziemas miegs. Neizprotamu baismu pārņemts, es pietrūkstos kājās un sāku lieliem soļiem staigāt pa celiņu. — Nē! — es izsaucos un savelku rokas dūrēs. — Tam jādara gals! — Un atkal apsēžos un paņemu zīmuli, cieši apņēmies sacerēt rakstu. Nedrīkst ļauties vājumam — es taču neesmu samaksājis par dzīvokli!

Pamazām manas domas sāk noskaidroties. Es tās sakopoju un, rāmi un pamatīgi apsvērdams ik vārdu, uzrakstu dažas rindkopas ievadam. Tas varētu būt ievads vienalga kam — ceļojuma aprakstam, politiskam rakstam, vārdu sakot, ko pats atzīstu par labāku. Sākums bija lielisks jel kādam rakstam.

Tad sāku meklēt noteiktu tematu — varbūt par kādu cilvēku vai nedzīvu priekšmetu, kaut ko tādu, ko būtu vērts aprakstīt, taču nekā nevarēju atrast. Šajā neauglīgajā piepūlē domas no jauna sagriezās juceklī, jutu, ka smadzenes atsakās strādāt, galva kļuva tukšāka un tukšāka, līdz es to vairs nemanīju uz pleciem. Šo sanošo tukšumu galvā es izjutu ar visu savu būtību un pats šķitu galīgi iztukšots.

— Augstais dievs! — es šausmās izsaucos un atkārtoju šo saucienu vēl pāris reižu, jo vairs nebija spēka izrunāt ne vārda. Vējš iešalcās lapās, tuvojās lietus.

Pasēdēju vēl brītiņu, izmisīgi raudzīdamies papīra lapā, tad salocīju to un lēnām ieliku kabatā. Kļuva vēss, bet man vairs nebija vestes, aizpogāju svārkus līdz augšai un sabāzu rokas kabatās. Tad piecēlos un gāju projām.

Kaut šoreiz man būtu laimējies, tikai šo vienīgo reizi! Divas reizes saimniece bija zīmīgi manī paskatījusies, bez vārdiem prasīdama īri, un es biju spiests nodurtu galvu, mulsi paklanījies, aizlavīties viņai garām. Otrreiz es to vairs nespēšu; ja viņa atkal uzmetīs man šādu skatienu, es atklāti atzīšos visā un aizvākšos no dzīvokļa.

Ilgāk tas vairs nedrīkst turpināties.

Pienācis pie parka vārtiem, es atkal ieraudzīju veco klibiķi, ko mans dusmu uzplūds bija aizdzinis. Noslēpumainais avīžu vīstoklis bija attīts un atradās viņam blakām uz sola; vīstoklī, kā izrādījās, bija dažādas uzkodas, un večuks ieturējās.

Gribēju tūliņ pieiet viņam klāt un atvainoties par savu uzvedību, bet nevarēju — viņš ēda tik pretīgi. Červeļainie pirksti, kas izskatījās pēc desmit saliektiem zvēra nagiem, bija iekampušies treknajās sviestmaizēs, es jutu, ka mani pārņem nelabums, un, ne vārda nebilzdams, pagāju viņam garām. Viņš mani nepazina, viņa acis tukši blenza manī un sejā nepakustējās ne vaibsts. Es gāju tālāk.

Kā paradis, apstājos pie katras izkārtas avīzes, lai izlasītu sludinājumus par darba piedāvājumiem, un nopriecājos — atradu vienu, kas varētu man noderēt. Kāds dārzeņu tirgotājs meklēja rēķinvedi dažu stundu darbam pa vakariem. Alga pēc vienošanās. Atzīmēju tirgotāja adresi un klusībā lūdzu dievu, lai man piešķir šo vietu.

Es prasīšu daudz mazāku algu nekā jebkurš cits, man pietiks ar piecdesmit, pat ar četrdesmit ērām. Es būšu mierā ar visu.

Kad pārnācu mājās, uz galda bija uzlikta zīmīte no saimnieces, viņa pieprasīja vai nu samaksāt īri uz priekšu, vai izvākties, cik drīz vien iespējams. Viņa lūdza nedusmoties par atgādinājumu, esot spiesta to darīt. Ar visdziļāko cieņu — Gundersena kundze.

Uzrakstīju piedāvājumu tirgotājam Kristi, Dārzāju ielā trīsdesmit viens; ieliku piedāvājumu aploksnē un iesviedu to uz ielas stūra pasta kastītē. Atgriezos savā istabā, apsēdos šūpuļkrēslā un iegrimu domās, kamēr tumsa kļuva aizvien melnāka.

Man uzmācās pārvarīgs nogurums.

Nākamajā rīta atmodos ļoti agri. Bija vēl pavisam tumšs, kad atvēru acis, un tikai pēc laba brītiņa dzirdēju, ka apakšā pulkstenis nosit pieci. Gribēju vēl aizmigt, bet miegs bēga no manām acīm. Nevarēju pat aizsnausties, un galva saka raisīties domas.

Pēkšņi iešāvās prātā dažas labas frāzes kādam aprakstam vai feļetonam, smalki, izmeklēti teicieni, tādus vēl nekad nebiju iedomājies. Guļu un klusībā tos atkārtoju un atzīstu par lieliskiem. Pamazām rodas un sasaistās kopa vairāki šādi teicieni, pēkšņi esmu pavisam atžilbis, pieceļos, tveru zīmuli un papīru, kas atrodas uz galda manas gultas kājgalī. Manī it kā sāk burbuļot avots, vārdi plūst cits aiz cita labā secībā, izveido sižetu, epizode seko epizodei, atgadījumi un replikas drūzmējas galvā, un mani pārņem brīnumaina tīksme. Rakstu kā apsēsts lappusi pēc lappuses, ne mirkli neatraudamies. Domas rodas tik ātri un pārplūdina mani tik bagātīgi, ka palaižu garām daudz nianšu, jo nepagūstu visu tik ātri pierakstīt, lai gan cenšos, cik spēju.

Esmu domu pārpilns, sižets ir mani aizrāvis, vārdi it kā plūst paši no sevis.

Šis brīnumainais stāvoklis turpinās, turpinās bezgala ilgi. Un, kad es beidzot rimstos un nolieku zīmuli, uz maniem ceļgaliem atrodas piecpadsmit, pat divdesmit aprakstītu lappušu. Ja šīm lappusēm ir kāda vērtība, tad esmu glābts! Aši pieceļos un apģērbjos. Kļūst aizvien gaišāks, jau varu gandrīz salasīt bākas uzrauga sludinājumu lejā pie durvīm. Bet pie loga jau tik gaišs, ka var pat rakstīt. Un es tūdaļ pārrakstu savu sacerējumu.

Pār šīm fantāzijām klājas savāda dūmaka, saausta no gaismas un krāsām. Nevaru vien nobrīnīties par savu veiksmi un saku sev — tas ir labākais, ko jebkad esmu uzrakstījis. Jūtos kā apskurbis, mani pārņem prieka un uzvaras līksme, svārstu rokā manuskriptu un novērtēju to uz piecām kronām. Neviens jau nesāks kaulēties par piecām kronām, pēc satura mans darbs ir vērts pat desmit kronu. Nedomāju tādu ievērojamu sacerējumu atdot par baltu velti, cik man zināms, tādi vis apkārt nemētājas. Un es nolemju prasīt desmit kronu.

Istabā kļuvis pavisam gaišs, pametu acis uz durvīm un bez pūlēm varu salasīt sīkos, atņirgtiem zobiem līdzīgos burtus Andersenas jaunkundzes sludinājumā par līķautiem. Bija jau aizritējis krietns laiks, kopš pulkstenis lejā nosita septiņi.

Atgāju no loga un apstājos istabas vidū. Visu labi apsvēris, atskārtu, ka Gundersena kundze man uzteikuši īstā brīdī. Patiesībā šī istaba man nemaz nav piemērota — logiem ir pavisam vienkārši, zaļi aizkari un sienā iesists tik maz naglu drēbju uzkarināšanai. Nožēlojamais šūpuļkrēsls kaktā atgādina karikatūru, tas var izraisīt tikai smieklus. Pieaugušam cilvēkam tas ir par zemu, turklāt tik šaurs, ka no tā sevi jāizvelk gluži tāpat kā kāju no šaura zābaka. Vārdu sakot, šī istaba nav piemērota garīgam darbam un es nevēlos tajā ilgāk palikt. Nekādā ziņā to negribu. Jau diezgan ilgi esmu klusējis un nīcis šajā ūķī.

Cerību un apmierinājuma satraukts, visu laiku aizņemts ar domām par savu lielisko sacerējumu, ko ik mirkli vilku laukā no kabatas un vietvietām pārlasīju, es nolēmu tūlīt savākt savas mantas. Izvilku sainīti — sarkanu kabatas lakatiņu ar tajā ietītām divām tīrām apkaklītēm un saburzītu avīzi, kurā mēdzu nest mājās maizi; saritināju segu un paņēmu visu savu rakstāmpapīru. Pēc tam rūpīgi pārmeklēju visus istabas kaktus, lai pārliecinātos, vai neesmu kaut ko aizmirsis; nekā neatradis, piegāju pie loga un paraudzījos ārā. Bija nomācies un mitrs rīts, pie nodegušās smēdes neredzēja neviena cilvēka, savilgusī veļas aukla pagalmā bija stingri nostiepta no sienas uz sienu. Tas viss bija sen redzēts, tāpēc es atgāju no loga, pasitu padusē segu, paklanījos bākas uzrauga sludinājumam un Andersenas jaunkundzes līķautu reklāmai un atvēru durvis.

Piepeši atcerējos dzīvokļa saimnieci, viņai taču jāpaziņo par aizvākšanos, lai viņa redz, ka bijusi darīšana ar pieklājīgu cilvēku. Gribēju arī pateikties par tām dažām dienām, kuras biju nodzīvojis istabā virs noteiktā termiņa. Pārliecība, ka tagad esmu glābts uz ilgāku laiku, bija tik spēcīga, ka es pat apsolīju saimniecei tuvākajās dienās atnest piecas kronas. Gribēju viņai parādīt, kāds krietns cilvēks mitis zem viņas jumta.

Zīmīti es atstāju uz galda.

Vēlreiz apstājos pie durvīm un pagriezos atpakaļ. Jaukā sajūta, ka esmu atgriezies dzīvē, mani ielīksmoja, es jutos pateicīgs dievam un visai pasaulei, nometos ceļos pie gultas un skaļā balsī pateicos visvarenajam par žēlastību, ko viņš man šorīt parādīja.

Es zināju, ka šī iedvesma, ko jutu, bija brīnišķīga debesu dāvana, atbilde uz manu saucienu pēc palīdzības vakar. «Tas bija dievs, tas bija dievs!» es iesaucos un, aizgrābts par saviem vārdiem, sāku raudāt. Lāgiem es pierimu un ieklausījos, vai uz kāpnēm nav dzirdami soļi. Beidzot piecēlos un gāju; klusi es nokāpu lejā pa garajām kāpnēm un nokļuvu līdz ārdurvīm neviena nepamanīts.

Ielas bruģis spīguļoja no lietus, kas bija nolijis agri no rīta, pār pilsētu jūmās pelēkas, zemas debesis, neviens saules stars neizspraucās cauri mākoņu blīvai. Cik varēja būt pulkstenis? Kā parasti, devos uz pilsētas domes nama pusi un redzēju, ka pulkstenis ir pusdeviņi. Tātad manā rīcībā bija divas stundas. Pirms desmitiem nebija nekādas jēgas iet uz redakciju, varbūt tikai ap vienpadsmitiem, tikām man vajadzēja klaiņot pa ielām un gudrot, kā tikt pie brokastīm. Starp citu, es nemaz nebaidījos šovakar likties gulēt neēdis, tie laiki, paldies dievam, pagājuši! Tas bija aizmirstībā nogrimis dzīves posms, ļauns sapnis, tagad mans ceļš ies augšup.

Biju pasitis padusē zaļo segu, un tā mani traucēja: ar tādu saini padusē es taču nevaru rādīties cilvēkos! Ko gan par mani domās? Gāju un prātoju, kur segu pagaidām atstāt. Pēkšņi man ienāca prātā — es varētu ieiet Semba veikalā un palūgt, lai segu ietin. Mans tīstoklis tūdaļ izskatītos pieklājīgāk, un man nebūtu jākaunas to nest. Es iegāju veikalā un vērsos ar savu lūgumu pie viena no pārdevējiem.

Vispirms viņš palūkojās uz segu, tad uz mani, un man šķita, ka, paņemot tīstokli, viņš nicinoši parausta plecus. Tas mani aizskāra.

— Velns ar ārā! Esiet taču piesardzīgāks! — es izsaucos. — Šajā segā ir ietītas divas dārgas kristāla vāzes. Saini sūtīšu uz Smirnu.

Tas līdzēja, lieliski līdzēja. Pārdevējs izskatījās tāds kā vainīgs, viņš it kā izlūdzās piedošanu, ka tūdaļ nav nojautis, kādas dārgas mantas ietītas segā. Kad iesaiņošana bija galā, es pārdevējam pateicos ar tādu izteiksmi, it kā sūtīt dārgas mantas uz Smirnu man būtu parasta lieta; pārdevējs pat aizvadīja mani līdz slieksnim un atvēra man durvis.

Es aizgāju uz Lielo tirgus laukumu un sāku klaiņāt pūlī, cenzdamies turēties tuvāk sievietēm, kas pārdeva puķes podos. Smagās, sarkanās rozes mitrajā gaisā bija kļuvušas spīdīgi tumšsārtas un mani satrauca, modināja iekāri vienu dabūt, un es apvaicājos par cenu, lai tiktu rozēm tuvāk. Būtu man mazliet naudas, es, daudz negudrodams, vienu nopirktu. Lai līdzsvarotu šo izdevumu, es taču varētu no kaut kā atteikties.

Pulkstenis nosita desmit, un es devos uz redakciju.

Kāds vīrs ar grieznēm rakņājas pa vecām avīzēm, redaktors vēl nav atnācis. Vīrs ieteic man atstāt biezo manuskriptu, un es lieku viņam saprast, ka tas nav vienkāršs, bet ļoti svarīgs manuskripts un visādā ziņā nododams pašam redaktoram, līdzko viņš ierodas. Pēc atbildes es pats pienākšu vēlāk.

— Labi, — vīrs atbild un rīkojas tālāk ar grieznēm. Manuprāt, viņš to uzņēma pārāk mierīgi, tomēr es nekā neteicu, tikai vienaldzīgi pamāju un devos projām.

Tagad man laika bija diezgan. Kaut tikai debesis noskaidrotos! Laiks bija pretīgs — nedz vēja, nedz sala. Dāmas piesardzības labad bija uzsitušas lietussargus, un vīriešu vilnas cepures izskatījās smieklīgas un nožēlojamas. Es atkal aizgāju uz tirgus laukumu un aplūkoju dārzeņus un rozes.

Piepeši jūtu uz pleca kādu roku un pagriežos. Man labu rītu novēl «Daiļava».

— Labu rītu!? — es atbildu pa pusei jautājoši, lai drīzāk tiktu no viņa vaļā.

«Daiļava» man lāgā nepatika.

Viņš ziņkāri raugās uz manu prāvo, glīti iesaiņoto nesamo un vaicā:

— Kas jums tur ir?

— Iegriezos pie Semba un nopirku drānu uzvalkam, — es vienaldzīgi atbildu. —

Apnicis staigāt tik nodilušās drēbēs, jābūt taču mazliet rūpīgākam pret savu ārieni.

Pārsteigts viņš raugās manī.

— Un kā citādi klājas? — viņš vilcinādamies vaicā. — Labāk nevar vēlēties.

— Vai tad jums tagad ir noteikts darbs?

— Darbs? — es atkārtoju ar izbrīnu. — Vai tad jūs nezināt, ka es strādāju par grāmatvedi lieltirgotāja Kristi firmā?

— Ak tā? — viņš saka, mazliet atkāpdamies. — Es no visas sirds priecājos!

Pielūkojiet tikai, lai jums neizmango naudu! Palieciet sveiks!

Mazliet pagājies, viņš atgriežas, ar spieķi rāda uz manu saini un saka:

— Atļaujiet jums ieteikt savu skroderi. Smalkāku skroderi par Isaksenu jūs neatradīsiet. Sakiet, ka es jūs sūtu.

Kādēļ viņš bāž degunu manās darīšanās? Kāda viņam daļa, pie kura skrodera es iešu? Es saskaitos, šis tukšais frants mani uztrauca, diezgan rupji es viņam atgādināju desmit kronas, kuras viņš bija man parādā. Bet, iekams viņš paguva atbildēt, es jau nožēloju savu jautājumu, mani pārņēma kauns, un es novērsu acis. Tai brīdī mums garām gāja kāda dāma, es atkāpos, palaidu viņu garām un izmantoju gadījumu, lai aizietu.

Kā lai nositu laiku? Bez graša kabatā kafejnīcā iegriezties nevarēju, un paziņu, pie kuriem pagaidīt, man nebija. Neapzināti devos uz pilsētas pusi. Kādu laiciņu paklaiņoju no tirgus laukuma līdz Grensenai, izlasīju tikko uz dēļa izplāto

«Aftonposten», iegriezos Kārļa Juhana ielā, tad gāju tieši uz Pestītāja kapiem, kur atradu klusu vietu kalniņā pie kapličas.

Gaiss te bija valgs, es apsēdos vientulībā, domāju, pasnauduļoju un drebinājos.

Laiks aizritēja. Vai maz ir tik droši, ka mans feļetons ir iedvesmas radīts meistardarbs? Ej nu sazini, vai tur nav kļūmju? Un, nopietni apsverot, varbūt to nemaz nepieņem, vienkārši nepieņem! Varbūt tas ir pavisam viduvējs, jā, pat vājš!

Diezin vai tas jau nav iesviests papīrgrozā?… Mana rāmā paļāvība bija sabrukusi, es pietrūkos kājās un metos ārā no kapsētas.

Akera ielā es caur kāda veikala skatlogu ieraudzīju, ka pulkstenis ir tikai mazliet pāri divpadsmitiem. Tas mani vēl vairāk satrauca, jo es biju pārliecināts, ka ir jau pēcpusdiena, bet ierasties pie redaktora pirms četriem nav nozīmes. Feļetona liktenis modināja manī drūmas nojausmas; jo vairāk par to domāju, jo neticamāk šķita, ka būtu varējis uzrakstīt kaut ko vērtīgu tik pēkšņā iedvesmas uzplūdā, gandrīz vai transā, kad smadzenes darbojas drudžaini un galvā drūzmējas saraustītas domas. Tas, protams, bija pašapmāns, un es visu priekšpusdienu biju veltīgi priecājies! Skaidrs!…

Lielā satraukumā es ātri soļoju pa Ullevola ceļu, pagāju garām Sv. Hanshaugenam, iznācu klajumā, kuru šķērsoja mazas, šauras, dīvainas ieliņas un kurš robežoja ar kokzāģētavu un sakņu dārziem, un beidzot nonācu uz lielceļa, kam nevarēju saredzēt galu.

Te es apstājos un nolēmu griezties atpakaļ. No ātrās iešanas biju sasilis un atpakaļ uz pilsētu soļoju gausi, degunu nokāris. Ceļā satiku divus augstus siena vezumus.

Vedēji bija izlaidušies garšļauku uz vezuma un dziedāja, abiem bija kailas galvas un apaļas, bezrūpīgas sejas. Iedams viņiem pretī, es nodomāju, ka viņi laikam mani uzrunās, izmetīs kādu vārdu vai pajokos. Un, kad es biju pienācis viņiem klāt, viens vaicāja, ko es nesot padusē.

— Segu, — es atbildēju.

— Cik ir pulkstenis? — viņš jautāja. Lāgā nezinu, laikam ap trijiem.

Tad abi iesmējās un brauca tālāk. Pēkšņi sajutu asa sāpes — manu ausi bija trāpījusi pātaga, un mana cepure nolidoja zemē. Šie puiši nevarēja pabraukt garām mani neizjokojuši. Lielā niknumā tvēru pie auss, pacēlu cepuri no grāvmalas un gāju tālāk. Pie Sv. Hanshaugena satiku kādu vīru, kas pateica, ka pulkstenis ir pāri četriem.

Pāri četriem! Jau pāri četriem! Es pieliku soli, gan drīz skriešus skrēju uz redakciju. Redaktors jau sen ir tur, varbūt jau aizgājis! Es gan veicīgi soļoju, gan skrēju, gandrīz pakļuvu zem ratiem, pasteidzos garām visiem gājējiem, sacentos ar zirgiem, traucos kā neprātīgs, lai laikā tiktu redakcijā. Iedrāzos ēkā, pāris lēcienos biju augšā pa kāpnēm un pieklauvēju pie durvīm.

Atbildes nav.

«Viņš ir aizgājis! Aizgājis!» es domāju. Paraustīju durvis, tās nebija aizslēgtas, vēlreiz pieklauvēju un devos iekša.

Redaktors sēž pie galda, seju pavērsis pret logu, rokā viņam spalva, viņš grasās rakstīt. Es aizelsies sveicinu, viņš mazliet pagriežas, paraugās uz mani, pakrata galvu un saka:

— Es vēl neesmu paguvis izlasīt jūsu rakstu.

Mani pārņem liels prieks, ka viņš to vēl nav atzinis par nederīgu, un es saku:

— Protams, es jūs saprotu. Nav jau nekāda steiga. Varbūt pienākt pēc dažam dienām vai. .

— Jā, es paskatīšos. Starp citu, man taču ir jūsu adrese.

Un es aizmirsu pateikt, ka man vairs nav nekādas adreses.

Audience beigusies, palocīdamies es atmuguriski atkāpjos un eju ārā. Manī no jauna iedzirkstas cerība, vēl taču nekas nav zaudēts, gluži otrādi, es vēl varu laimēt.

Domās es ieraugu debesu padomi, kura patlaban izlemj mani aplaimot ar veselu kapitālu — desmit kronām par vienu feļetonu…

Kaut tikai bijis kāds kaktiņš, kur pārnakšņot! Es apsveru, kur vislabāk varētu iegriezties; šis jautājums mani tā nodarbina, ka apstājos ielas vidū. Pilnīgi aizmirstu, kur esmu, stāvu kā vientuļš bakens jūrā, bet ap mani šalc un bango viļņi. Avīžu puika sniedz man pretī laikrakstu «Vikingen». Jocīgi, ļoti jocīgi! Es paceļu galvu un satrūkstos — esmu atkal pie Semba veikala.

Spēji apsviežos, cenšos paslēpt saini un metos cauri kapsētai, nokaunējies un izbijies, ka pa veikala logiem mani varbūt ieraudzījuši. Paeju garam Ingebretai un teātrim, pie Ložas nogriežos un dodos lejup uz jūras un cietokšņa pusi. Sameklēju kādu solu un no jauna sāku gudrot.

Kur lai šonakt rodu pajumti? Vai nav kāda ala, kurā patverties līdz rītam?

Lepnums man liedz doties atpakaļ uz savu veco istabu, nekādā ziņā nerīkošos pretēji saviem vārdiem, sašutis noraidu šādu iespēju un tikai augstprātīgi pasmaidu, iedomādamies mazo, sarkano šūpuļkrēslu. Es ļaujos atmiņām un piepeši atrodos lielā istabā ar diviem logiem, šajā istabā es reiz biju dzīvojis Hegdehangenā. Redzu uz galda paplāti ar dažādām sviestmaizēm, pēc tam tās pārvēršas cepetī, kārdinošā\ cepetī, blakus parādās arī baltas servjetes, kaudzēm maizes, sudraba dakšiņas. Tad atveras durvis, ienāk mana saimniece un piedāvā vēl tēju…

«Vīzijas un sapņi!» es nospriedu. Sāku sev iestāstīt — ja es tagad dabūtu ēdienu, tad manā galvā atkal viss sajuktu, smadzenes drudžaini darbotos un būtu jācīnās ar tādu pašu neprātīgu iedomu uzplūdu. Manam organismam ēšana nāk par ļaunu — tāir mana īpatnība, būtiska iezīme.

Varbūt es tomēr atrodu pajumti, vakars vēl tālu. Sliktākajā gadījumā pārgulēšu kaut kur mežā, visa pilsētas apkaime ir manā rīcībā, arī sala vēl nav.

Bet tur, lejā, laiski šūpojas jūra, kuģi un neveikli velkoņi vago tās svina pelēko līmeni, saputo ūdeni ar saviem priekšgaliem un slīd aizvien tālāk un tālāk, dūmi gluži kā pūkas paceļas no skursteņiem, vienmērīgi klakst mašīnas, dobjiem sitieniem satricinādamas rēno gaisu. Nebija nedz saules, nedz vēja. Koki man aiz muguras bija samirkuši un sols, uz kura es sēdēju, mitrs un auksts. Laiks ritēja, es laidos snaudā, jutos noguris, pār muguru skrēja drebuļi; pēc laiciņa jutu, ka acis krīt ciet. Un es aizveru plakstus. .

Kad atmodos, jau bija tumšs; samiegojies un nosalis es pietrūkos kājās, paķēru savu saini un devos prom. Gāju ašāk un ašāk, lai sasildītos, vicināju rokas, berzēju kājas, kuras gandrīz vairs nejutu, līdz beidzot atrados pie ugunsdzēsēju torņa.

Pulkstenis bija deviņi; biju gulējis vairākas stundas.

Ko lai tagad iesāku? Kaut kur taču jāpārguļ. Stāvu, skatos uz ugunsdzēsēju torni un prātoju, vai neizdotos ielavīties iekšā pa kādām durvīm tai brīdī, kad sargs pagriež muguru. Aizeju līdz kāpnēm un uzrunāju sargu, viņš tūlīt kā goda sveicienam paceļ savu cirvi un gaida, ko es teikšu. Šis paceltais cirvis ar man pievērsto salto asmeni it kā iecērtas manos nervos, aiz bailēm no apbruņota cilvēka es zaudēju valodu un neviļus atkāpjos. Nesaku ne vārda, tikai atkāpjos aizvien tālāk un tālāk. Lai glābtu pašcieņu, pārvelku ar roku pār pieri, it kā būtu kaut ko aizmirsis, un aizzogos projām.

Kad atkal stāvu uz ietves, jūtos kā atbrīvots, kā izbēdzis no lielām briesmām.

Steidzos tālāk.

Nosalis un izsalcis, arvien vairāk zaudēdams dūšu, es vilkos augšup pa Kārļa Juhana ielu; sāku skaļi lādēties un neliekos ne zinis, ka to kāds varētu dzirdēt. Kad biju nonācis pie Stūrtinga, tieši pie pirmās lauvas, atkal uzdzirkstīja atmiņas — atcerējos kādu pazīstamu gleznotāju, jaunu cilvēku, kuram reiz biju palīdzējis izvairīties no pliķa un pie kura pēc tam biju ciemojies. Es uzsitu knipi un steidzos uz Tordenšjelda ielu, atradu durvis ar plāksnīti «K. Cakarijs Bartels» un pieklauvēju.

Viņš atvēra, no viņa dvakoja tik stipra alus un tabakas smaka, ka man kļuva nelabi.

— Labvakar! — es teicu.

— Labvakar! Ā, tas esat jūs! Kādēļ, velns ar ārā, jūs nākat tik vēlu? Lampas gaismā mana glezna nav skatāma. Kopš jūsu pagājušā apciemojuma es uzgleznoju vēl vienu siena kaudzi un izdarīju gleznā dažus labojumus. Nāciet dienā, tagad nav nekādas jēgas to aplūkot.

— Tomēr atļaujiet man to apskatīt! — es sacīju. Starp citu, es nemaz neatcerējos, par kādu gleznu viņš runā.

— Pilnīgi neiespējami! — viņš attrauca. — Viss liksies viens vienīgs dzeltenums.

Un vēl kaut kas, — viņš čukstēja, pienākdams man tuvāk. — Pie manis šovakar ir kāda meitene, tāpēc nevaru jūs ielaist.

Es novēlēju viņam labu nakti un gāju projām.

Atlika tikai vienīgā izeja — iet uz mežu. Kaut jel zeme nebūtu tik mitra!

Paglaudīju segu un aizvien vairāk samierinājos ar domu, ka nakti vajadzēs pavadīt zem klajas debess. Es tik ilgi jau biju nomocījies, meklēdams pajumti pilsētā, ka jutos pagalam noguris, viss bija apnicis. Cik tīkami bija samierināties un bez jebkāda nodoma klaiņāt pa ielām! Iedams garām universitātei, redzēju, ka pulkstenis rāda pāri desmitiem, un devos ārā no pilsētas. Hedenhaugenā apstājos pie pārtikas preču veikala, kur logā bija izlikti produkti. Uz palodzes blakus apaļajai frančmaizei gulēja kaķis, mazliet tālāk stāvēja māla pods ar cūku taukiem un stikla burkas ar putraimiem. Brītiņu stāvēju, skatīdamies uz šo pārpilnību, bet, tā kā man nebija naudas, aizgriezos un atkal devos tālāk. Soļoju ļoti lēnām, pagāju garām Majorstuenai un gāju tikai tālāk, vienmēr tālāk — stundu pēc stundas, līdz beidzot nonācu skābaržu mežā.

Te es nogriezos no ceļa un apsēdos atpūsties. Tad sāku meklēt daudzmaz piemērotu vietu, saplūcu viršus, nolauzu paegļu zarus un ierīkoju sev guļvietu uz maza pakalniņa, kur bija drusku sausāks, pēc tam izsaiņoju segu. No ilgā gājiena jutos noguris un salauzts un tūdaļ likos guļus. Es ilgi mētājos un grozījos, līdz ierīkojos cik necik ērtāk; auss, ko bija trāpījis pātagas cirtiens, sāpēja un bija pat pietūkusi, tāpēc varēju gulēt tikai uz vieniem sāniem. Kurpes es novilku un paliku pagalvī, ietinis Semba papīrā.

Visapkārt pletās tumsa, valdīja klusums, pilnīgs klusums. Tikai augšā skanēja gaisa stihijas mūžīgā dziesma, tālā, vienmuļā šalkoņa, kas nekad nerimstas. Es tik ilgi klausījos šajā bezgalīgajā, monotonajā šalkoņā, līdz man kļuva baismi. Tā taču bija klīstošo pasauļu simfonija, zvaigžņu melodija…

— Sasper jods! — es izsaucos, lai sevi mierinātu. — Tur Kanānas zemē vaid pūces!

Es piecēlos, apgūlos un atkal piecēlos, uzvilku kurpes un paklejoju pa tumšo mežu, tad no jauna apgūlos — cīnījos ar baismām un niknumu gandrīz līdz rītam, kad beidzot aizmigu.

Kad atvēru acis, jau bija pavisam gaišs — man šķita, ka tuvojas pusdiena. Uzāvu kurpes, ietinu segu un devos atpakaļ uz pilsētu. Arī šodien nespīdēja saule, es salu kā suns; kājas bija notirpušas, un acis asaroja, it kā apžilbušas dienas gaismā.

Izrādījās, ka pulkstenis ir trīs. Mani mocīja izsalkums, biju pārguris un iedams lāgiem vēmu. Nogriezos uz sabiedrisko ēdnīcu, izlasīju ēdienu sarakstu un augstprātīgi paraustīju plecus, it kā speķis un vērša gaļa man negaršotu. Tad es nogriezos uz stacijas laukumu.

Galva stipri reiba, bet es tikai devos tālāk, nepievērsdams tam uzmanību, taču jutos aizvien nelāgāk un nelāgāk, līdz beidzot biju spiests apsēsties uz kādām kāpnēm. Manī viss pārvērtās, it kā izkustējās no vietas, smadzenēs pārplīsa it kā aizkars. Divas reizes man aizžņaudzās elpa, es sēdēju nepakustēdamies. Samaņu nebiju zaudējis, skaidri jutu šad tad iesāpamies ausi, un, kad garām pagāja kāds paziņa, es tūdaļ piecēlos un sveicināju.

Kas tā par jaunu, mokošu sajūtu, kas tagad pievienojas pārējām? Vai tās bija sekas gulēšanai uz slapjas zemes? Vai varbūt tā radās tāpēc, ka vēl nebiju ēdis brokastis? Lai nu kā, taču tā dzīvot bija nejēdzīgi. Es nekādi nevarēju saprast, ar ko būtu pelnījis tādu dieva sodu. Un es nodomāju, ka viegli varu kļūt par blēdi, aiziet pie «tēvoča» uz pagrabu un ieķīlāt segu. Es dabūtu par to vienu kronu, varētu trīs reizes labi paēst un noturēties, kamēr kaut ko atrodu. Hansu Pauli kaut kā apvārdotu. Es jau devos pie augļotāja, bet pie durvīm apstājos, pārdomājis pakratīju galvu un aizgriezos projām.

Jo tālāk gāju, jo priecīgāks kļuvu, ka esmu pārvarējis šo smago kārdinājumu. Es domāju par to, ka esmu palicis godīgs cilvēks, ka man ir stipra griba, jutos kā gaiša bāka saduļķotā dzīves jūrā, pa kuru peld kuģu vraki. Ieķīlāt cita mantu tikai tāpēc, lai paēstu, izjust sirdsapziņas pārmetumus katra kumosa dēļ, apzināties, ka esi blēdis, un kaunēties no sevis — nē, nemūžam! Tāda doma nekad nav bijusi nopietna, tā man, taisnību sakot, nekad nav ienākusi prātā, tās ir vienīgi saraustītas, neskaidras iedomas, par kurām cilvēks nav atbildīgs, kad neizturami sāp galva un māc briesmīgs nogurums, jo visu laiku jāstiepj sega, kas pieder svešam cilvēkam.

Ar laiku, bez šaubām, radīsies kāda izeja. Piemēram, šis tirgotājs Grenlandsleterā.

Es piedāvāju viņam savus pakalpojumus rakstiski, nevis uzplijos katru dienu. Es nezvanīju pa telefonu no agra rīta līdz vēlam vakaram un netiku noraidīts. Patiesībā es pie viņa pat nebiju aizgājis pēc atbildes. Varbūt šis mēģinājums nemaz nebūs veltīgs, varbūt man šoreiz laimējas. Laimes ceļi bieži vien ir līkumoti un neizprotami.

Un es devos uz Grenlandsleteru.

Pēdējais satricinājums bija mani mazliet nogurdinājis, es gausi vilku kājas, domādams par to, ko teikšu tirgotājam. Viņš droši vien ir lāga cilvēks; ja viņš būs labā noskaņā, tad iedos man kādu kronu avansam, lai gan es to nemaz nelūgšu.

Tādiem cilvēkiem diezgan bieži ienāk prātā labas iedomas.

Es iegriezos kādos vārtos, noberzēju ar siekalām bikses, lai tās izskatītos mazliet kārtīgākas, iebāzu segu aiz kasties kādā tumšā kaktā, pārgāju pāri ielai un devos iekšā mazajā veikaliņā.

Tur stāvēja kāds vīrs un no vecām avīzēm līmēja turzas.

— Es gribēju satikt Kristi kungu, — sacīju.

— Tas esmu es, — vīrs atbildēja.

— Ak tā! Mani sauc tā un tā, es iedrošinājos jums piesūtīt darba piedāvājumu, gribu uzzināt, vai man ir kādas cerības.

Vīrs dažas reizes atkārtoja manu uzvārdu un tad iesmējās. — Paskatieties pats! — viņš teica un izvilka no krūšu kabatas manu vēstuli. — Lūdzu, paraugieties, kā jūs rīkojaties ar skaitļiem. Jūs savu lūgumu esat datējis ar tūkstoš astoņi simti četrdesmit astoto gadu.

Un viņš sāka skaļi smieties.

— Jā, tas nav labi, — es apjucis atteicu. — Atzīstu, ka tā ir paviršība, neuzmanība.

— Redzat nu, bet man ir nepieciešams cilvēks, kas nekad nekļūdās skaitļos, — vīrs aizrādīja. — Man nudien žēl, jums tik skaidrs rokraksts, arī jūsu vēstule man patika, bet…

Es brīdi pagaidīju. Tie taču nevarēja būt viņa pēdējie vārdi. Viņš no jauna pievērsās turzām.

— Tas ir nepatīkami, tiešām nepatīkami, — es sacīju, — skaidrs, ka tas vairs neatkārtosies, bet šī mazā pārskatīšanās taču nepierāda, ka es vispār nederētu grāmatvedībai?…

— Nē, to es nesaku, — vīrs atbildēja, — taču man tas nozīmēja tik daudz, ka es tūliņ izšķīros par kādu citu.

— Vieta tātad jau aizņemta? — es vaicāju.

— Jā.

— Ak dievs, tad jau par to vairs nav vērts runāt!

— Nē. Es ļoti nožēloju, bet…

— Ardievu! — es teicu.

Tagad mani pārņēma zvērīgas dusmas. Paķēru pavārtē nolikto saini, sakodu zobus un metos projām pa ietvi, grūstīdams mierīgus garāmgājējus un nemaz neatvainodamies. Kāds kungs mani apturēja un diezgan skarbi izteica aizrādījumu par manu uzvedību, bet es apgriezos un iekliedzu viņam ausī dažas aplamības, pakratīju dūres viņam zem deguna un gāju tālāk aklu dusmu varā, pret kurām nespēju cīnīties.

Svešais sauca pēc policista, un es vēlējos savilloties ar šo policistu un pat sāku iet lēnāk, lai policists mani varētu panākt, taču viņš nenāca. Vai tur ir kāda jēga, ja visi mani dedzīgākie un centīgākie mēģinājumi beidzas tik neveiksmīgi? Kādēļ man vajadzēja rakstīt tūkstoš astoņi simti četrdesmit astoto gadu? Kāda man daļa gar šo sasodīto skaitli? Tagad es klīstu apkārt tik izbadējies, ka visas iekšas raujas čokurā, un nav nekādu cerību, ka šodien dabūšu kaut ko ieēst. Laikam aizritot, mani pārņēma arvien lielāks tukšums, kā garīgs, tā miesīgs, ar katru dienu es slīdēju aizvien zemāk un aizvien biežāk uzvedos tā, kā neklājas godīgam cilvēkam. Es meloju bez kautrēšanās, nesamaksāju nabaga sievietei par istabu, man pat ienāca prātā noziedzīga doma piesavināties sveša cilvēka segu. Un tur augšā, debesīs, sēž dievs un ar savu modro aci vēro mani, vēro, lai mana pagrimšana notiktu pēc visiem likumiem, lēni, vienmērīgi un nenovēršami. Bet pekles velni spļauj piķi un zēveli, nespēdami sagaidīt, kad es izdarīšu nāves grēku, par ko dievs pēc taisnības nogrūdīs mani ellē…

Es pieliku soli, negaidot strauji pagriezos pa kreisi un niknā satraukumā stāvēju pretī spoži apgaismotām un skaistām parādes durvīm. Es neapstājos ne mirkli, lai atjēgtos, taču durvju apbrīnojamais rotājums iespiedās manā apziņā, ikviens sīkums šai greznojumā rādījās acu priekšā, kamēr es drāzos augšā pa kāpnēm. Otrajā stāvā es sparīgi piezvanīju.

Kāpēc es apstājos tieši otrajā stāvā? Un kāpēc parāvu tieši to zvaniņa auklu, kas atradās vistālāk?

Jauna dāma, ģērbusies pelēkā tērpā ar melnu izšuvumu, atvēra durvis. Brītiņu viņa pārsteigta manī noraudzījās, tad pakratīja galvu un teica:

— Nē, šodien mums nekā nav. — Un viņa gribēja aizvērt durvis.

Kādēļ man gadījās sastapt tieši šo jauno dāmu? Viņa mani, bez šaubām, noturēja par nabagu. Un es pēkšņi kļuvu salts un mierīgs.

Noņēmu cepuri, godbijīgi palocījos un, it kā nebūtu dzirdējis viņas vārdus, ļoti pieklājīgi sacīju:

Lūdzu piedošanu, jaunkundz, ka es tik stipri zvanīju, neesmu pieradis pie šā zvana. Vai še nedzīvo kāds slims kungs, kas ielicis avīzē sludinājumu, ka meklē cilvēku, kurš vadātu viņu ratiņos?

Viņa brītiņu stāvēja, it kā pārdomādama manu melīgo paskaidrojumu. Viņas uzskats par mani, šķiet, bija mainījies.

— Nē, — viņa beidzot sacīja, — nē. Te nedzīvo neviens slims kungs.

— Vai tiešām? Vecāks kungs, ko divas stundas dienā jāvizina? Četrdesmit ēras par stundu?

— Nē.

— Tad vēlreiz izlūdzos piedošanu par traucējumu, — es teicu. — Varbūt tas ir pirmajā stāvā. Es tikai gribēju ieteikt kādu cilvēku, kuru pazīstu un par kuru esmu ieinteresēts. Mani sauc Vedels-Jarlsbergs.

Es atkal palocījos un atkāpos. Jaunā dāma tumši pietvīka, aiz apjukuma viņa netika ne no vietas, stāvēja un pavadīja mani ar skatienu, kamēr es kāpu lejā.

Mans miers bija atgriezies un mana galva noskaidrojusies. Dāmas vārdi, ka šodien viņiem nekā neesot, iedarbojās uz mani kā auksta duša. Tad nu tiktāl jau biju nonācis, ka jebkurš, paskatījies uz mani, nodomāja: «Tur iet ubags, viens no tiem, kas klaudzina pie durvīm maizes rieciena dēļ.»

Dzirnavu ielā es apstājos pie kādas ēdnīcas un dziļi ieelpoju tikko ceptas gaļas smaržu; jau biju uzlicis roku uz durvju roktura un nez kāpēc grasījos ieiet iekšā, bet laikus atjēdzos un gāju tālāk. Nonācis pie Lielā tirgus, sāku meklēt kādu brīvu vietiņu, kur atpūsties, bet visi soli bija aizņemti, un es veltīgi klīdu ap baznīcu.

«Protams!» es nīgri sev sacīju. «Nu protams!» Un no jauna sāku iet. Apstājos pie strūklakas tirgus laukuma stūrī un padzēros ūdeni, tad no jauna devos tālāk. Lēnām cilāju kājas, ilgi stāvēju pie veikalu logiem un ar skatienu pavadīju garāmbraucošās karietes. Galva man dega kā ugunīs, deniņos kaut kas dīvaini dauzīja. Izdzertais ūdens iedarbojās nelāgi, un laiku pa laikam man bija jāvemj.

Beidzot es nonācu līdz Kristus kapsētai. Apsēdos uz sola, atspiedos ar elkoņiem pret ceļgaliem un saņēmu galvu rokās. Tādā stāvoklī vairs nejutu smeldzošās sāpes krūtīs.

Man blakām uz kādas lielas granīta plāksnes garšļauku gulēja akmeņkalis un cirta plāksnē uzrakstu. Viņam bija tumšas brilles, un viņš man atgādināja kādu paziņu, kuru gandrīz biju aizmirsis, — tas cilvēks strādāja bankā, un pēdējo reizi es to biju saticis Uplandes kafejnīcā.

Ak, ja es varētu mest pie malas kaunu un griezties pie šā akmeņkaļa! Pateikt viņam skaidri un gaiši, cik grūti man klājas, ka tikai ar mokām velku dzīvību! Es viņam varētu iedot savus skūšanās talonus… Velns parāvis, biju pavisam aizmirsis šo grāmatiņu, tur jau bija taloni par veselu kronu! Nervozi sāku meklēt savu dārgumu.

Tūlīt to neatradis, pietrūkstos kājās, meklējot mana piere noraso aukstiem baiļu sviedriem, beidzot atrodu to krūšu kabatā kopā ar tīriem un aprakstītiem papīriem, kuriem nav nekādas vērtības. Vairākkārt pārskaitu talonus — gan no sākuma, gan no beigām. Man tie nav vajadzīgi — es vairs nevēlos skūties, tāda ir mana iegriba, iedoma. Es labāk gribētu puskronu — gaišu, spožu sudraba monētu! Banku slēdz sešos, varbūt es savu paziņu ap septiņiem vai astoņiem satieku pie Uplandes kafejnīcas.

Es ilgi sēdēju un priecājos par šo domu. Laiks ritēja, kastaņās ap mani šalca vējš, un diena slīdēja pret vakaru. Vai maz drīkst uzmākties ar tādu sīkumu kā seši skūšanās taloni jaunam cilvēkam, kas strādā bankā? Varbūt viņam kabatā ir divas pilnas grāmatiņas ar skūšanās taloniem, daudz tīrākiem un glītākiem nekā manējie, ej nu sazini. Meklēju visās kabatās, vai neatradīšu vēl kaut ko piedevām, taču veltīgi.

Varbūt es viņam varētu piedāvāt savu kaklasaiti? Es bez tās varu iztikt pavisam labi, ja aizpogāju svārkus līdz augšai, tas man tik un tā jādara, jo vestes vairs nav. Es noņēmu kaklasaiti, kas bija piesieta ar platu lenti un gandrīz apsedza manas krūtis, rūpīgi to iztīrīju un ietinu baltā papīrā kopā ar skūšanās taloniem. Tad pametu kapsētu un devos lejup uz pilsētu.

Rātsnama pulkstenis rādīja septiņi. Klaiņāju kafejnīcas tuvumā, staigāju šurpu turpu gar dzelzs treliņiem un vērīgi apskatīju visus, kas gāja iekšā vai nāca ārā.

Beidzot ap astoņiem ieraudzīju jauno cilvēku — smalki un eleganti ģērbies, tas devās pāri ielai uz kafejnīcas durvju pusi. Sirds man krūtīs sāka lēkāt kā putniņš, kad metos viņam klāt, pat aizmirsis sasveicināties.

— Aizdodiet man puskronu, vecais draugs! — es nekautri teicu. — Te būs ķīla!

— Es iespiedu viņam rokā vīstoklīti.

Man nav! — viņš sacīja. — Patiesi nav! — Un viņš apgrieza otrādi manu acu priekšā savu naudas maku.

Vakarvakarā es uzdzīvoju un tagad esmu tukšā. Nudien esmu pavisam tukšā!

Ticiet man!

— Protams, draugs, es jums ticu! — Un es tiešām viņam ticēju. Nebija taču nekāda iemesla melot tādu sīkumu dēļ; man pat šķita, ka viņa zilās acis bija mazliet valgas, kad viņš meklēja kabatās un nekā neatrada. Es atkāpos.

— Atvainojiet, — es teicu, — esmu iekļuvis mazās grūtībās.

Biju jau pagājies kādu gabaliņu, kad izdzirdu, ka viņš mani sauc, atgādinādams par vīstoklīti, kuru biju iespiedis viņam rokā.

— Paturiet, paturiet, labprāt jums to dāvinu. Tur ir tikai tādi nieki — gandrīz viss, kas man pieder šai pasaulē. — Šie vārdi mani pašu aizkustināja, tie skanēja tik necerīgi vakara tumsā, un es sāku raudāt…

Vējš pieņēmās spēkā. Pie debesīm strauji joņoja mākoņi, un gaiss līdz ar tumsu kļuva aizvien dzestrāks un dzestrāks. Es gāju lejup pa ielu un raudāju, aizvien vairāk sāku sevi žēlot, un lāgiem man izlauzās daži vārdi, kāds izsauciens, kas no jauna izraisīja asaras, ja tās jau bija rimušas.

— Ak dievs, cik man ir grūti! Ak, dievs, cik man ir grūti!

Aizritēja kāda stunda — tik bezgala lēnām un gausi. Ilgi klaiņāju pa Tirgus ielu, sēdēju uz kāpnēm pie durvīm un ieslēpos pavārtē, ja kāds nāca garām, nekā nedomādams, raudzījos apgaismotajos veikalu skatlogos, aiz kuriem drūzmējās pircēji, iegādādamies preces un izdodami naudu. Beidzot atradu mierīgu vietiņu aiz dēļu grēdām starp baznīcu un tirgu.

Nē, šovakar es nevarēju aiziet uz mežu, lai notiek kas notikdams; man trūka spēka, un ceļš uz turieni likās tik tāls. Nolēmu kaut kā pārlaist nakti tepat. Ja kļūs pārāk auksti, paiešos apkārt baznīcai, par šo jautājumu es vairs negribēju domāt.

Atslējos pret dēļu grēdu un iesnaudos.

Kņada pamazām apklusa, veikalus aizslēdza, gājēju soļi dipēja aizvien retāk, pamazām logos izdzisa gaisma.

Es atvēru acis un ieraudzīju sev pretī stāvam kādu cilvēku. Pēc spožajām pogām, kas uzreiz dūrās acīs, noģidu, ka tas ir policists. Seju nevarēju saskatīt.

— Labvakar! — viņš teica.

— Labvakar! — es atbildēju, un mani pārņēma bailes. Samulsis piecēlos kājās.

Vīrs brīdi stāvēja nekustēdamies.

— Kur jūs dzīvojat? — viņš vaicāja.

Pēc veca paraduma es bez apdomās minēju savu agrāko adresi, kur nesen biju dzīvojis jumtistabiņā. Viņš vēl brītiņu pastāvēja.

— Vai esmu izdarījis kaut ko nelikumīgu? — es bailīgi vaicāju.

— Nekādā ziņā! — viņš atbildēja. — Bet jums vajadzētu iet mājās, te gulēt ir par aukstu.

— Jā, tiešām par aukstu, es to jūtu.

Un es pateicu viņam arlabunakti un neapzināti pagriezos uz agrākā mitekļa pusi.

Ja izturēšos piesardzīgi, tad uzlavīšos augšā un neviens mani nepamanīs; pakāpieni bija pavisam astoņi, tikai divi pēdējie čīkstēja. Pie ārdurvīm es noāvu kurpes un devos iekšā. Mājā valdīja klusums; otrajā stāvā izdzirdēju tikai gausi tikšķam pulksteni un paklusas bērna raudas, citādi viss bija klusu. Sameklēju savas istabas durvis, viegli pacēlu tās virās un, kā paradis, atvēru bez slēdzenes. Iegāju iekšā un klusi atkal aizdarīju durvis.

Istaba bija tādā pašā kārtībā, kādā to pametu. Aizkari bija mazliet parauti sāņus un gulta tukša. Uz galda ieraudzīju kādu papīru, laikam tā bija mana zīmīte saimniecei.

Tātad viņa te nebija pat ienākusi, kopš es aizgāju. Aptaustīju ar roku balto plankumiņu un pārsteigts atklāju, ka tā ir vēstule. No kā? Paņēmu to un piegāju pie loga, tumsā saburtoju ķeburaino rokrakstu un salasīju savu vārdu. «Ak tā?» es spriedu. «Droši vien to raksta saimniece, aizliedz man ieiet istabā, ja iedomājos atgriezties.»

Un klusām, pavisam klusām es atkal izgāju no istabas, nesdams vienā rokā kurpes un otrā — vēstuli, bet segu biju pasitis padusē. Pacēlos pirkstgalos un sakodu zobus, kad gāju pa čīkstošajiem pakāpieniem; nokļuvu laimīgi lejā un atkal stāvēju pie ārdurvīm.

Uzāvu kurpes, ilgi noņēmos ar to saitēm un tad kādu laiku sēdēju un nekā nedomāju, skatīdamies tālumā.

Tad piecēlos un devos projām.

Uz ielas gāzes laterna meta šaudīgu gaismu, es pagājos uz gaismas pusi, noliku saini pie laternas staba un lēnām, pavisam lēnām atplēsu vēstuli.

Pēkšņi manī it kā uzbrāzmo liesma, es dzirdu savu kluso, priecīgo izsaucienu.

Vēstule no redaktora, mans feļetons pieņemts un jau nodots tipogrāfijā! «Daži nelieli grozījumi… Dažas pārrakstīšanās kļūdas… Sacerēts talantīgi… Iespiedīs rīt… Desmit kronu.»

Es smejos un raudu, metos skriešus pa ielu, situ sev pa ceļgaliem un nez kāpēc skaļi un sulīgi izlamājos… Bet laiks rit.

Augu nakti līdz pat gaismai es, aiz prieka kā prātu zaudējis, klaiņāju pa ielām, atkārtodams:

— Talantīgi uzrakstīts, mazs šedevrs, ģeniāls darbs. Un desmit kronu!

II

Pēc nedēļām divām es reiz vakarā izgāju uz ielas.

Atkal apsēdos kapsētā un rakstīju kādai avīzei; nostrādāju līdz desmitiem, jau sāka mesties tumšs, sargs drīz slēgs ciet vārtus. Mani mocīja izsalkums, briesmīgs izsalkums; to desmit kronu diemžēl nepietika ilgākam laikam, nu jau bija pagājušas divas, gandrīz vai trīs dienas, kopš nebiju ēdis; es jutos tik novārdzis, ka bija pat grūti vilkt zīmuli pa papīru. Kabatā man bija salauzts spalvu nazītis un slēdzeņu saišķis, bet nevienas ēras.

Kad kapsētas vārtus aizslēdza, man vajadzēja iet uz mājām, bet es jutu neapzinātas bailes no sava mitekļa, kur viss bija tik tumšs un tukšs, — tā bija pamesta skārdnieka darbnīca, kur man atļāva pagaidām palikt, — un tā nu es klīdu apkārt bez mērķa — garām rātsnamam, līdz piekrastei un tālāk līdz dzelzceļa tiltam un stacijai, kur beidzot apsēdos uz kāda sola.

Tajā mirklī mani nemāca neviena drūma doma, biju aizmirsis visas savas likstas, manī viesa mieru jūra, tik rāma un skaista vakara mijkrēslī. Pēc paraduma es gribēju pārlasīt nesen sacerēto, manām slimajām smadzenēm tas šķita pats labākais, ko līdz šim esmu uzrakstījis. Izvilku no kabatas manuskriptu, pieliku pie pašām acīm, lai varētu labāk redzēt, un ātri pārlasīju lappusi pēc lappuses. Beidzot noguru un iebāzu manuskriptu atpakaļ kabatā. Viss bija klusu, lejā vizēja jūra kā zils perlamutrs, man apkārt no zara uz zaru laidelējās putniņi. Gabaliņu nostāk staigāja policists, citādi neredzēja neviena cilvēka, arī ostā valdīja klusums.

Es vēlreiz pārskaitu savu kapitālu: salauzts spalvu nazītis, slēdzeņu saišķis, bet nevienas ēras. Piepeši iegrūžu roku kabatā un atkal izvelku papīrus. Tā ir mehāniska kustība, neapzināta, nervoza dziņa. Izmeklēju baltu, neaprakstītu lapu — diezin kur man rodas šāda doma —, saritinu turziņā, rūpīgi ieloku malas, lai liktos, ka tajā kaut kas ir, un aizsviežu to tālu uz ielas bruģa; vējš to aiznes vēl mazliet tālāk, tad tā nokrīt un paliek guļam.

Izsalkums jau kļūst neizturams. Sēžu un raugos uz šo balto turziņu, tā ir piepūtusies, it kā būtu pilna ar sudraba naudu; man pašam sāk likties, ka tā tiešām nav tukša. Nopriecājos un pūlos uzminēt, cik tajā naudas, — ja uzminēšu pareizi, tad visa nauda piederēs man! Es iztēlojos, ka turzas dibenā ir mazās desmitēru monētas, bet virsū lielās, kaltās kronas — vesels maisiņš pilnum pilns ar naudu. Sēžu un platām acīm raugos uz turziņu, un man kārot kārojas to pacelt…

Dzirdu policistu iekāsējamies — un nez kāpēc man ienāk prātā arī iekāsēties.

Pieceļos no sola un trīsreiz iekāsējos, lai viņš to sadzirdētu. Kā viņš metīsies uz turziņu, kad pienāks tai tuvāk! Es priecājos par šo joku, aiz sajūsmas berzēju rokas un aizmirsies skaļi lamājos. Nu es tev, sumpurni, reiz parādīšu garu degunu! Nu gan tu smuki iekritīsi! Aiz izsalkuma biju gluži apreibis, jutos kā piedzēries.

Pēc brīža parādās policists, skatīdamies uz visām pusēm, dzelzīm apkaltie papēži klaudz pa ielas bruģi. Viņš nesteidzas — priekšā visa nakts; turziņu viņš pamana tikai tad, kad pienācis tai pavisam tuvu. Viņš apstājas un skatās uz to. Tā tik vilinoši balto uz bruģa, varbūt tajā ir apaļa summiņa, ko? Vesela riekšava sudrabnaudas?… Un viņš paceļ turziņu. Hm… Tā ir viegla, ļoti viegla. Varbūt tajā ir kāda dārga spalva cepurei?… Piesardzīgi viņš ar savām lielajām rokām attaisa turziņu, palūkojas tajā. Es smejos, smejos kā vājprātīgs un situ sev pa ceļgaliem. Taču man pār lūpām nenāk neviena skaņa, mani smiekli ir neskanīgi, drīzāk līdzīgi aizžņaugtām raudām…

Atkal dzirdama policista papēžu klaudzoņa uz ielas bruģa, viņš iet tālāk un nogriežas uz tilta pusi. Es sēžu ar asarām acīs, no drudžainās jautrības man aizrāvusies elpa. Pēc tam sāku runāt skaļā balsī, stāstu pats sev par turziņu, atdarinu nabaga policistu, raugos tukšajā delnā un nemitīgi atkārtoju: «Turziņu nosviezdams, viņš iekāsējās.» Es šiem vārdiem pievienoju jaunus, dzēlīgākus, pārveidoju teikumu, līdz beidzot tas skan daudz asprātīgāk: «Viņš iekāsējās vienu reizīti — khe-khehē!»

Meklēju dažādas variācijas šiem vārdiem, un bija jau vēls vakars, kad mana līksme noplaka. Mani pārņēma snaudulīgs miers, patīkams gurdums, un es tam nepretojos. Tumsa bija kļuvusi biezāka, perlamutra jūra viegli virmoja. Kuģu masti asi iezīmējās pret debesīm, un paši kuģi šķita kā melni, sarus sacēluši nezvēri, kas klusēdami paslepus man uzglūn. Skumjas es nejutu, salkums tās bija aizgainījis; jutu sevī patīkamu tukšumu, nekas mani nesatrauca, un es priecājos par savu vientulību.

Uzcēlu kājas uz sola un atslējos pret tā muguru, tā es labāk varēju baudīt tīkamo atšķirtību. Manu dvēseli nekas neaptumšoja, nebija nekādu nepatīkamu nojausmu, un man šķita, ka visi mani sapņi un vēlmes piepildījušās. Gulēju vaļējām acīm, it kā atraisījies no sevis, domās aizlidodams svētlaimības tālēs.

Neviena skaņa mani netraucēja; samtainā tumsa bija paslēpusi visu pasauli no manām acīm, un es ieslīgu pilnīgā mierā — vienīgi klusuma dobjā dunoņa nemitīgi skanēja ausīs. Kad iestāsies nakts, šie tumšie nezvēri sagrābs mani un aiznesīs tālu pāri jūrai uz svešām zemēm, kur nedzīvo neviens cilvēks. Viņi mani aiznesīs uz princeses Ilajali pili, kur mani gaida tik krāšņa greznība, kāda vēl nekur nav redzēta.

Viņa pati sēdēs mirdzošā ametista zālē, tronī, kas darināts no zelta rozēm, un stieps man pretī roku, kad tur ieiešu, un sirsnīgi apsveiks, kad tuvošos viņai un noslīgšu ceļos. «Esi sveicināts, bruņiniek, manā pilī! Esmu gaidījusi tevi divdesmit vasaras un saukusi tevi visās gaišajās naktīs, un, kad tu cieti, es raudāju, un, kad tu dusēji, es sūtīju tev skaistus sapņus…» Un skaistule satver manu roku un vada mani cauri gariem gaiteņiem, kur lieli ļaužu bari sauc «urā!», cauri gaišiem dārziem, kur rotaļājas un smejas trīssimt jaunavu, un ieved mani citā zālē, kur viss spīd un laistās vienos smaragdos. Te viss ir saules spozmes pārpilns, galerijās un portikos skan brīnumainas dziesmas, man pretī vēsmo smaržu viļņi. Es turu viņas roku un jūtu ka manas asinis iekvēlina neprātīgs burvju spēks. Apskauju princesi, un viņa čukst: «Te nedrīkst. Iesim tālāk! Un mēs ieejam sarkanā zālē, kur viss darināts no starojoša rubīna; es ieslīgstu šai mulsinošā greznumā. Jūtu, viņas rokas apskauj mani, jūtu viņas elpu, un viņa čukst «Esi sveicināts, mīļotais! Skūpsti mani! Vēl… vēl…

No šā sola es redzu zvaigznes, un manas domas aizbrāžas līdzi gaismas viesulim…

Atlaidies uz sola, es biju aizmidzis, un mani uzmodināja policists. Atkal biju atsaukts savā posta dzīvē. Vispirms jutu stulbu pārsteigumu, ka atrodos zem klajas debess, taču pārsteigumu drīz nomainīja rūgts īgnums; tik tikko valdīju asaras aiz nožēlas, ka vēl esmu dzīvs. Kamēr gulēju, bija sācis līt, un manas drēbes bija izmirkušas, jutu, ka visus locekļus sastindzinājis aukstums. Tumsa bija sabiezējusi vēl vairāk, tikai ar pūlēm saskatīju policista seju.

— Tā, tagad celieties augšā! — viņš sacīja.

Es tūdaļ piecēlos; ja viņš man būtu pavēlējis atkal apgulties, es paklausītu. Jutos nomākts un pilnīgi bezspēcīgs, turklāt mani atkal sāka mocīt izsalkums.

— Pagaidiet, stulbeni! Jūs aizmirsāt savu cepuri! — policists man uzsauca. — Nu tā, tagad varat iet!

Un es streipuļoju tālāk.

Kaut jel būtu gabaliņš maizes! Tāda brūna rudzu maizes doniņa, ko varētu grauzt, klaiņājot pa ielām! Un es gāju un domāju par šo gardo rudzu maizi, cik labi būtu to ēst. Izsalkums mani beidza vai nost, vēlējos nomirt un izgaist, no jūtu pārmēra sāku raudāt. Manam postam nekad nebūs gala! Piepeši es apsēdos pašā ielas vidū, cirtu kājas pret ielas bruģi un sāku skaļi lādēties. Kā šis policists mani bija nosaucis? Par stulbeni? Es viņam parādīšu, ko nozīmē saukt mani par stulbeni! Pagriezos un metos atpakaļ. Manī zvēroja dusmas. Man aizķērās kāja, un es pakritu, taču nepievērsu tam uzmanību, pietrūkos kājās un atkal metos skriešus. Nonācis pie stacijas laukuma, jutos tik noguris, ka nejaudāju doties tālāk līdz tiltam; skrejot arī dusmas bija rimušas.

Beidzot es apstājos un ievilku elpu. Vai tad nav vienalga, ko tāds policists saka? «Jā, tomēr visu es necietīšu! Nudien!» es sevi pārtraucu. «Bet ko citu no šā cilvēka var gaidīt?» Šis aizbildinājums mani apmierināja; es atkārtoju, ka neko citu no viņa nevar gaidīt. Un tad atkal griezos atpakaļ.

«Ak dievs, kas tik neienāk prātā!» es pikti domāju. «Skriet kā dulnam pa slapjām ielām tik tumšā naktī!» Izsalkums mani neizturami mocīja un nedeva miera. Es vienā laidā riju siekalas, lai kaut cik remdinātu izsalkumu, un man šķita, ka tas it kā palīdz.

Jau vairākas nedēļas es nebiju kārtīgi paēdis, un tagad mani spēki, bija galīgi izsīkuši.

Ja man izdevās tā vai citādi dabūt kādas piecas kronas, ar tām ilgi nepietika, tāpēc nedabūju atkopties līdz jaunai bada reizei. Visļaunāk bija ar muguru un pleciem; smeldzīgās sāpes krūtīs es vēl varēju apklusināt, labi izklepodamies un krietni salīkdams uz priekšu, bet ar muguru un pleciem bija tīrais negals. Kāpēc liktenis pret mani tik nežēlīgs? Vai tad man nebija tādas pašas tiesības dzīvot kā jebkuram citam?

Kā, piemēram, vecu grāmatu tirgotājam Pašam un kuģniecības aģentam Hennehenam? Vai man nav spēcīgi pleci un divas stipras darba cilvēka rokas, turklāt esmu gatavs samierināties pat ar malkas cirtēja vietu Dzirnavu ielā, lai nopelnītu dienišķo maizi! Vai es esmu slinks? Vai neesmu meklējis darbu, klausījies priekšlasījumus un sacerējis rakstus avīzēm, un lasījis un strādājis dienu un nakti gluži kā apsēsts? Vai es nedzīvoju taupīgi, iztiku vienīgi ar maizi un pienu, ja man paveicās, un ēdu tikai maizi, ja veicās sliktāk, un vai necietu badu, ja biju palicis gluži bez naudas? Vai es dzīvoju viesnīcā, vai man bija liels dzīvoklis pirmajā stāvā?

Nē, es dzīvoju jumtistabiņā, pēc tam skārdnieka darbnīcā, kura pērnziem bija galīgi pamesta, jo tur putināja iekšā sniegu. Es tagad lauzīju galvu un itin nekā nevarēju saprast.

Gāju un to visu pārdomāju, un manā sirdī nebija ne miņas no ļaunuma, skaudības vai sarūgtinājuma.

Es apstājos pie krāsu veikala un ielūkojos iekšā pa logu, pūlēdamies izlasīt uzrakstus uz dažām slēgtām burkām, bet bija pārāk tumšs. Saskaities pats uz sevi par šo jauno iedomu, īgns, ka nevaru noskaidrot, kas šais burkās atrodas, es iebelzu pa loga stiklu un gāju tālāk. Uz ielas ieraudzīju policistu un, pielicis soli, gāju viņam tieši klāt un bez jebkāda iemesla sacīju:

— Pulkstenis ir tieši desmit.

— Nē, pulkstenis ir divi, — viņš pārsteigts atbildēja.

— Nē, desmit. Tieši desmit, — es atkārtoju. Aiz dusmām drebēdams, pagājos vēl dažus soļus tuvāk, savilku dūri un sacīju: — Paklausieties, pulkstenis ir tieši desmit.

Viņš kaut ko apsvēra, krietnu brīdi cieši vērodams mani. Tad klusi sacīja:

— Lai nu tas būtu cik būdams, jums tomēr laiks doties uz mājām. Ja gribat, es jūs pavadīšu.

Viņa laipnība mani atbruņoja, jutu, ka acīs sariešas asaras, un pasteidzos atbildēt: — Nē, pateicos. Esmu mazliet nokavējies, sēdēdams kafejnīcā. Daudzkārt jums pateicos!

Kad es gāju projām, viņš pielika roku pie cepures. Viņa laipnība mani bija aizkustinājusi līdz sirds dziļumiem, un es nožēloju, ka man nav piecu kronu, ko viņam iedot. Apstājos un pavadīju viņu ar skatienu, kad viņš lēnām gāja pa ielu, situ sev pie pieres, un, jo vairāk viņš attālinājās, jo skaļāk es raudāju. Nolamāju sevi par plikadīdu, izdomāju sev visādas aizvainojošas iesaukas, rupjus, sulīgus lamu vārdus, ar kuriem apbēru pats sevi. Tā es darīju visu ceļu līdz savām mājām. Bet, pienācis pie vārtiem, atklāju, ka esmu pazaudējis slēdzenes.

— Nu protams! — sarūgtināts pats sev uzsaucu. — Es taču mierīgu prātu varu pazaudēt slēdzenes. Dzīvoju sētā, kur apakšā ir stallis, bet augšā skārdnieka darbnīca; vārtus naktīs aizslēdz, neviens tos nevar atvērt — kāpēc lai es nevarētu pazaudēt savas slēdzenes? Esmu izmircis kā suns, drusku izsalcis, tikai mazdrusciņ izsalcis, bet ceļgalos jūtu tādu kā nogurumu — kāpēc es nevarētu mierīgu prātu pazaudēt slēdzenes? Kāpēc visi iedzīvotāji nav pārcēlušies uz laukiem, kad man vajag mājvietu? — Un es pats par sevi smējos, bada un novārguma nocietināts.

Dzirdēju, kā zirgi mīņājas stallī, un redzēju augšā savu lodziņu, taču nevarēju atvērt vārtus un tikt iekšā. Noguris un sarūgtināts nolēmu iet atpakaļ līdz tiltam un meklēt slēdzenes.

No jauna bija sācis līt, jutu, ka slapjums spiežas cauri drēbēm uz maniem pleciem. Kad biju nonācis pie rātsnama, prātā iešāvās lieliska doma: palūgšu policistam, lai viņš attaisa vārtus. Es tūdaļ griezos pie policista un laipni lūdzu viņu nākt man līdzi un atvērt vārtus, ja tas iespējams.

Labprāt, ja vien tas būtu iespējams. Bet tas nav iespējams. viņam nav mūķīzera.

Mūķīzeri ir tikai slepenpolicistiem.

Ko lai es tagad iesāku?

— Ejiet uz viesnīcu un tur pārnakšņojiet!

— Viesnīcā es nevaru pārgulēt, jo man nav liekas naudas. Saprotiet, iznācu no mājas, tikai lai dotos uz kafejnīcu…

Brīdi stāvējām uz rātsnama kāpnēm. Viņš, kaut ko pārdomādams, pētīgi vēroja mani. Lietus gāza kā ar spaiņiem.

— Tad jums jāiet uz dežurējošo policijas iecirkni un jāpaziņo, ka esat bez pajumtes, — viņš beidzot sacīja.

Jāpaziņo, ka esmu bez pajumtes? To es vēl nebiju iedomājies. Piķis un zēvele, tā bija lieliska ideja! Es tūliņ pateicos policistam par šo labo padomu.

— Tātad es vienkārši varu ieiet un teikt, ka man nav pajumtes?

— Jā, varat…

— Kā jūs sauc? — dežurants man vaicāja.

— Tangens — Andreass Tangens.

Nezinu, kādēļ es meloju. Saraustītas domas šaudījās galvā un spieda likt lietā visādas viltības pret paša gribu; vienā mirklī es biju izdomājis šo svešo vārdu un pateicu to bez jebkāda nolūka. Es meloju bez jebkādas vajadzības.

— Nodarbošanās?

Nu biju sprukās. Hm… Vispirms gribēju teikt, ka esmu skārdnieks, tomēr neuzdrīkstējos — biju nosaucis vārdu, kas lāgā nepiederas skārdniekam, turklāt valkāju brilles. Tad es izšķīros par nekaunīgu pārdrošību, pagāju dažus soļus uz priekšu un svinīgi teicu:

— Žurnālists.

Dežurējošais policists mazliet satrūkās, bet es stāvēju pie margām gluži kā ministrs, kas palicis bez naktsmājām. Mana vilcināšanās ar atbildi viņam nebija radījusi nekādas aizdomas. Kur tas redzēts, žurnālists policijas iecirknī — bez naktsmājām un pajumtes!

— Kādā avīzē jūs strādājat, Tangena kungs?

— «Morgenbladet», — es atteicu. — Diemžēl šovakar izgāju no mājām un…

Par to nerunāsim! — viņš mani pārtrauca un smaidīdams piebilda: — Kad jauni cilvēki iziet no mājām… To mēs saprotam. — Piecēlies kājās un pieklājīgi palocījies pret mani, viņš teica kādam policistam:

— Aizved šo kungu uz atsevišķo kameru! Ar labu nakti!

Pār muguru man pārskrēja saltas tirpas par savu nekaunību, un es samiedzu dūres, lai sevi iedrošinātu.

— Gāze degs vēl desmit minūtes, — policists, durvīs stāvēdams, noteica.

— Tad to izdzēsīs?

— Jā, tad to izdzēsīs.

Apsēdos uz gultas un dzirdēju, kā durvīs apgriežas slēdzene. Gaišā kamera izskatījās mājīga; es tīksmi klausījos, kā ārā līst. Nevarēju vēlēties nekā labāka par tik omulīgu kameru. Ap sirdi man kļuva daudz mierīgāk. Sēdēdams uz gultas ar cepuri rokā, es skatījos uz gāzes lampiņu un pārdomāju savu pirmo iepazīšanos ar policiju.

Jā, es pirmo reizi sadūros ar policistiem, un kā es tos izjokoju! Žurnālists Tangens!

«Kā lūdzu? Avīzē «Morgenbladet». Par to nerunāsim!» Nosēdējis «Stiftsgordenā» galā uzvalkā līdz diviem naktī, aizmirsis mājās slēdzenes un naudas maku ar vairākiem tūkstošiem kronu! «Aizved kungu uz atsevišķo kameru!…»

Tad gāze nodzisa, nodzisa pēkšņi, nemaz nesaplakdama un neizsīkdama. Sēdēju aklā tumsā, nesaredzēju nedz savu roku, nedz kameras baltās sienas, itin neko. Atlika vienīgi doties pie miera. Un es izģērbos.

Bet miegs nenāca, es nevarēju aizmigt. Kādu laiciņu gulēju, raudzīdamies tumsā — melnā, dziļā, biezā un neizdibināmā. Manas domas to nespēja aptvert. Tumsa bija melnum melna, tā mani nomāca. Es aizvēru acis un sāku pusbalsī dziedāt, mētājos pa gultu, lai izkliedētu nomāktību, bet nekas nelīdzēja. Tumsa bija apmājusi visas manas domas un ne sprīdi neatkāpās. Ja nu es pats esmu izkusis šai tumsā, saplūdis ar to? Es izlēcu no gultas un sāku vicināt rokas.

Mani bija pārņēmis nervozs satraukums, un es veltīgi pūlējos pret to cīnīties. Tā nu es te sēdēju, kaudamies ar visērmotākām fantāzijām, pūlēdamies sevi iemidzināt, dziedāju šūpļa dziesmiņas un no šās piepūles pat nosvīdu. Cieši skatījos tumsā — savu mūžu nebiju redzējis tik biezu tumsu. Nebija ne mazāko šaubu, ka tā ir kāda seviška tumsa, kāds briesmīgs dabas spēks, kuru neviens vēl nav iepazinis. Man uzplijās visaplamākās domas, viss man iedvesa baismas. Sienā pie manas gultas bija maza spraudziņa, tā gaužām nodarbināja manu prātu. Šis mazais caurumiņš no naglas, es domāju, ir zīme, kas atstāta sienā. Es to aptaustīju, pūtu tajā dvašu un mēģināju noteikt tā dziļumu. Nē, tā nav nekāda parastā sprauga, tā ir viltīga un noslēpumaina sprauga, no kuras man jāsargās. Apmāts no šās iedomas, dedzīgas ziņkāres un baiļu pārņemts, es beidzot piecēlos no gultas, sameklēju savu pārlauzto spalvu nazīti un izmērīju caurumiņa dziļumu, lai pārliecinātos, vai tas nesniedzas līdz blakus kamerai.

Pēc tam es atkal atgūlos un mēģināju aizmigt, bet no jauna sāku cīnīties ar tumsu.

Ārā lietus bija pierimis, nebija dzirdama neviena skaņa. Es ilgi klausījos un nomierinājos tikai tad, kad izdzirdēju uz ielas soļus, acīmredzot tur staigāja policists.

Piepeši es vairākas reizes uzsitu knipi un sāku smieties. «Ak tu velns, ha-hā! Esmu izgudrojis jaunu vārdu!» Pieceļos gultā sēdus un saku: «Tāda vārda nav nevienā valodā, es pats to esmu izgudrojis — Kuboa. Šis vārds, tāpat kā visi vārdi, sastāv no burtiem. Mīļais dievs, es taču esmu izgudrojis šo vārdu!… Kuboa… Tam ir liela gramatiska nozīme.»

Tumsā šis vārds skaidri iezīmējas acu priekšā.

Plati iepletis acis, es sēžu gultā, pārsteigts par savu atradumu, un aiz prieka smaidu. Tad es sāku runāt čukstus — mani var noklausīties, bet es gribu savu izgudrojumu paturēt slepenībā. Aiz bada mani bija pārņēmis līksms neprāts: nekādu sāpju nejūtu, manas domas nav apvaldāmas. Tās izdara neaptveramu lēcienu, mēģinot noskaidrot jaunā vārda jēgu. Nē, tas nav nedz «dievs», nedz «Tivoli», bet kas gan varētu apgalvot, ka tas nozīmē «zvērnīca»? Es strauji savelku rokas dūrēs un vēlreiz atkārtoju: «Kas drīkst apgalvot, ka tas nozīmē «zvērnīca»?» Labi apdomājis, atzīstu, ka šis vārds nekādā ziņā nenozīmē piekaramo atslēgu vai saullēktu. Taču šim vārdam jēgu atrast nemaz nav grūti. Es pagaidīšu, man laika diezgan. Un tikām varu pagulēt.

Apgulstos un klusēdams pasmaidu, bet nesaku nekā, nedz «par», nedz «pret».

Taču pēc brīža es atkal sāku uztraukties, jaunais vārds man nedod miera, tas lāgiem atgriežas un beidzot pilnīgi pārņem manas domas, tālab es kļūstu ļoti nopietns. Esmu nospriedis, ko šis vārds nenozīmē, taču vēl nezinu, ko tas nozīmē.

— Tas nav būtisks jautājums! — es skaļi sev saku un satvēris savu roku, vēlreiz atkārtoju: — Tas nav būtisks jautājums! — Šis vārds ir izgudrots, un tas ir galvenais.

Taču doma par to, ko tas var nozīmēt, mani nemitīgi tirda un es nevaru aizmigt; nekas man neliekas atbilstošs šim neikdienišķajam vārdam. Beidzot es atkal pieceļos gultā sēdus, ar abām rokām satveru galvu un saku: — Nē, ir pilnīgi neiespējami, ka šis vārds nozīmē «emigrācija» vai «tabakas fabrika». Ja tas nozīmētu kaut ko tādu, tad es jau sen būtu pie tā palicis un atvedinājis attiecīgu spriedumu. Nē, šim vārdam jāapzīmē kaut kas dvēselīgs, kāda izjūta, dvēseles noskaņa — kā es līdz šim to neatskārtu? — Un es pūlos atcerēties kaut kādu dvēselīgu jēdzienu. Piepeši man liekas — kāds it kā iejaucas manā spriedelēšanā, un es nikni saku: — Ko jūs iedomājaties? Gatavais idiots! «Adīšana»! Ej pie velna! Kādēļ lai šis vārds nozīmētu «adīšana», ja es negribu? Vārdu es pats esmu izgudrojis, tāpēc man ir pilnīgas tiesības piešķirt tam tādu nozīmi, kāda man patīk. Pagaidām es par to vēl neesmu pateicis savas domas..

Taču manas domas aizvien vairāk samudžinājās. Beidzot es izlēcu no gultas un sāku meklēt krānu. Dzert man negribējās, bet galva dega kā drudzī, un es tiecos pēc ūdens. Padzēries es atkal likos gultā, nolēmis ar varu piespiest sevi aizmigt. Aizvēru acis un pūlējos nomierināties. Labu brītiņu gulēju nekustīgi, tad sāku svīst un jutu, kā asinis strauji rit dzīslās. Nē, tiešām jocīgi, ka viņš meklēja naudu papīra turziņā! Viņš jau arī tikai vienreiz nokāsējās. Nez vai viņš vēl tagad turpat staigā? Vai sēž uz mana sola?. . Zilais perlamutrs… Kuģi…

Es atvēru acis. Kāda jēga tās turēt ciet, ja nevaru aizmigt! Mani ieskāva tā pati tumsa, šī dziļā, melnā mūžība, kurai nespēja izspraukties cauri manas domas. Ar ko lai es to salīdzinu? Izmisīgi centos atrast vismelnāko vārdu šās tumsas apzīmējumam, tik briesmīgi melnu vārdu, ka manas lūpas kļūtu melnas, to izrunājot. Augstais dievs, kāda tumsa!

Un es atkal sāku domāt par jūru, par kuģiem, par melnajiem nezvēriem, kas man ostā uzglūn. Tie gribēja mani pievilināt, sagrābt un aizvest aiz trejdeviņām jūrām un zemēm, aiz tumsas valstībām, ko vēl neviena acs nav skatījusi. Man šķita, ka atrodos uz kuģa, aizpeldu jūrā, uzlidoju mākoņos un krītu, krītu.. Aiz bailēm es spalgi iekliedzos un ieķēros gultas malās; tas bija bīstams lidojums, es ar šņākoņu kritu zemē gluži kā maiss ar akmeņiem. Un kad roka sajuta cieto gultu, es vēl nejutos glābts. «Tāda ir nāve, tagad tu mirsi,» es sev teicu. Mirkli es gulēju rāmi un domāju par savu neizbēgamo nāvi. Tad uzcēlos gultā sēdus un bargi jautāju: _ Kas teica, ka man jāmirst? Ja es pats esmu izgudrojis vārdu, man tiesības noteikt tā nozīmi… — Es dzirdēju pats savu balsi, klausījos pats savās fantāzijās. Tas bija ārprāts, murgi, ko radījis vārgums un galīgs spēku izsīkums, taču samaņu es nebiju zaudējis. Un pēkšņi manās smadzenēs uzliesmoja doma, ka esmu zaudējis prātu. Baismu pārņemts, es izlēcu no gultas. Aizstreipuļoju līdz durvīm un mēģināju tās atvērt, metos ar visu augumu pret tām, lai tās izgāztu, tad atspiedu pieri pret sienu, skaļi vaimanāju, kodu pirkstos, raudāju, lādējos.

Viss ir kluss, tikai mana balss šaudās pa kameru, atsizdamās pret sienām. Un es nokrītu uz grīdas. Tad augstu virs galvas es samanu sienā pelēku kvadrātu, kas kļūst aizvien bālganāks, — tā ir dienas gaisma. Ai, cik atviegloti es nopūšos! Visā garumā izstiepjos uz grīdas un raudu aiz prieka par šo gaismas atblāzmu, leju pateicības asaras, metu skūpstus pret logu un izturos kā negudrs. Taču šajā mirklī es apzinos, ko daru. Visa nomāktība uzreiz bija izgaisusi, izmisums un sāpes rimušas, un šajā mirklī man vairs nekā cita nevajadzēja, nevarēju izdomāt nevienu vēlēšanos. Apsēdos uz grīdas, sakrustoju rokas un pacietīgi gaidīju dienas iestāšanos.

«Cik drausma šī nakts! Dīvaini, ka neviens nav dzirdējis troksni,» es brīnījos.

Taču es biju atsevišķā kamerā, kas atradās augstāk par visām pārējām. Ministrs bez pajumtes, ja tā varētu sacīt. Man tagad bija vislabākā oma, es cieši skatījos uz logu, aiz kura svīda gaisma, un uzjautrinājos, iedomādamies, ka esmu ievērojama persona, godāju sevi par fon Tangenu un centos izteikties, kā piederas augstam ierēdnim.

Mana fantāzija joprojām darbojās, tikai bija kļuvusi daudz mierīgāka. Sasodītā izklaidība — tās dēļ es aizmirsu mājās savu kabatas grāmatiņu! Vai ministra kungs man neparādīs to lielo godu — atļaus piedāvāt viņam šo gultu? Un ārkārtīgi svinīgi, ļoti ceremoniāli es piegāju pie gultas un apgūlos.

Jau bija tik gaišs, ka varēju izšķirt kameras sienas un mazliet vēlāk saskatīt arī durvju smago rokturi. Tas mani izklaidēja; vienmuļā tumsa, tik satraucoši bieza, ka pat sevi nevarēju saredzēt, bija izkliedēta; asinis manās dzīslās ritēja mierīgāk, un drīz es jutu, ka man aizveras acis.

Atmodos no klaudzieniem pie durvīm. Strauji pielēcu kājās un aši apģērbos; drēbes vēl bija slapjas no vakarējā lietus.

— Jums jāpieteicas lejā pie dežurējošā ierēdņa, policists aizrādīja.

«Tātad atkal būs jānoņemas ar formalitātēm,» es izbijies nodomāju.

Lejā es iegāju lielā telpā, kur atradās kādi trīsdesmit četrdesmit cilvēki, visi bezpajumtnieki. Viņus izsauca pēc protokola, un cits pēc cita viņi dabūja talonu ēdienam. Dežurants šad tad vērsās pie policista, kurš stāvēja viņam blakus.

— Vai talonu iedevāt? Neaizmirstiet iedot viņiem talonus! Viņi droši vien ir izsalkuši.

Es lūkojos uz šiem taloniem un cerēju iegūt arī sev vienu.

— Andreass Tangens, žurnālists! Pagājos uz priekšu un palocījos.

— Mīļais draugs, kā tad jūs te nokļuvāt?

Paskaidroju, kā tas atgadījās, stāstīju to pašu, ko vakarvakara, meloju mierīgi, pat acu nepamirkšķinādams, meloju pavisam atklāti: diemžēl mazliet aizkavējos kafejnīcā, pazaudēju slēdzenes…

— Jā tā jau gadās! — viņš pasmaidīdams teica. — Vai labi gulējāt?

— Kā ministrs, — es atbildēju. — Gluži kā ministrs.

— Priecājos! — viņš pieceldamies teica. — Ar labu rītu!

Un es gāju projām.

Talonu, kaut iedotu arī man vienu talonu! Neesmu ēdis trīs garas dienas un naktis! Kaut gabaliņu maizes! Bet neviens man nepiedāvā talonu, un palūgt es neuzdrīkstos. Tas tūliņ modinātu aizdomas. Viņi sāktu rakņāties manās personīgās lietās, un atklātos, kas es īstenībā esmu; mani apcietinātu par nepatiesām ziņām…

Paceltu galvu, iebāzis rokas kabatās, es izgāju no rātsnama gluži kā miljonārs.

Saule jau silda, pulkstenis ir desmit, un satiksme Jaunajā tirgū visai rosīga. Uz kurieni lai eju? Piesitu pie kabatas un sataustu tur manuskriptu; kad pulkstenis nositīs vienpadsmit, mēģināšu satikt redaktoru. Stāvēdams augšā uz balustrādes, es vēroju, kā lejā mutuļo dzīve; no manām drēbēm sāk celties garaiņi. Atkal pamostas izsalkums, sāpīgi sažņaudz pakrūti, dursta visu ķermeni kā ar smalkām adatām. Vai tiešām nevarēšu atrast nevienu draugu, nevienu paziņu, pie kura griezties? Pūlos atcerēties kādu, kas man aizdotu kaut desmit ēras, taču neatrodu tāda cilvēka. Bet diena ir tik skaista! Visapkārt tik daudz saules un gaismas! Debesis viļņojas kā jūra pār kalnu grēdu… Gluži nekā neaptveru, iedams uz māju. Biju gluži izsalcis un, atradis uz ielas skaidu, sāku to košļāt. Tas līdzēja. Kādēļ es to jau agrāk nebiju iedomājies!

Vārti bija vaļā. Staļļa puisis kā vienmēr padeva man labrītu.

— Šodien smuks laiciņš! — viņš teica.

— Jā, — es atbildēju. Tas arī bija viss, ko varēju pateikt. Varbūt palūgt viņam vienu kronu? To viņš man labprāt aizdotu, ja vien viņam tā būtu. Turklāt es reiz pēc viņa lūguma biju uzrakstījis vēstuli.

Viņš stāvēja, it kā gribēdams vēl kaut ko teikt.

— Smuks laiks, jā. Hm… Bet man šodien jāmaksā saimniecei īre. Vai jūs nevarētu man aizdot piecas kronas? Tikai uz dažām dienām. Reiz jūs man jau izdarījāt pakalpojumu…

— Nē, to es tiešām nevaru, Jen Ulaj, — es atbildēju. — Patlaban ne. Varbūt vēlāk, pēcpusdienā… — Un es meimuroju augšup pa kāpnēm uz savu istabu.

Tur es iemetos gultā un smējos. «Nudien īsta cūkas laime, ka viņš aizsteidzās man priekšā! Mans gods ir glābts! Piecas kronas — pasarg dievs! Tikpat labi tu man varēji palūgt piecas sabiedriskās ēdināšanas akcijas vai savrupmāju Akerā aiz pilsētas!»

Un, domājot par šīm piecām kronām, es smējos aizvien skaļāk un skaļāk. Vai es neesmu varens vīrs? Piecas kronas! Jā, es esmu īstais cilvēks, kam prasīt! Mana jautrība pieauga, un es tai ļāvos. Ptū, velns, ka te smaržo pēc ēdiena! Līdz pusdienām nav glābiņa no cepešu smaržas! Ptū! Es atvēru logu, lai izvēdinātu šo derdzīgo smaku. Viesmīl, pusporciju bifšteka! Pievērsies galdam, savam nožēlojamam galdam, kurš man jāatbalsta ar ceļgaliem, kad rakstu, es dziļi palokos un saku:

— Esmu Tangens. Valsts padomnieks Tangens. Diemžēl es mazliet aizkavējos…

Vārtu slēdzene…

Un manas domas, izlauzušās brīvībā, atkal traucas kā neprātīgas. Es apzinos, ka runāju nesakarīgi, un ieklausos katrā vārdā, ko saku. Aizrādu pats sev: «Nu tu atkal runā nesakarīgi.» Tomēr nekādi nespēju sevi apvaldīt. Es negulēju, taču runāju kā miegā. Galva man bija viegla, es nejutu nekādu sāpju, nekas nemāca manu dvēseli.

Es ļāvos neprāta varai.

— Nāciet iekšā! Nāciet vien iekšā! Kā redzat, viss te ir no rubīna. Ilajali, Ilajali!

Šis sarkanais, mīkstais zīda dīvāns! Cik strauji viņa elpo! Skūpsti mani, mīļotā, vēl, vēl!… Tavas rokas ir kā dzintars, tava mute tik kvēla sārta… Viesmīl, es pasūtīju bifšteku…

Pa manu logu iespīd saule, dzirdu, kā lejā zirgi gremo auzas. Bet es sēžu un košļāju skaidu un priecājos kā bērns. Lāgiem aptaustu savu manuskriptu; es par to pat nedomāju, taču nojausma teic, ka tas ir manā kabatā, par to man atgādina manas asinis. Un es izvelku manuskriptu no kabatas.

Tas bija samircis, un es izklāju to saulē. Tad sāku staigāt šurpu turpu pa istabu.

Cik te viss ir nožēlojams! Pa grīdu mētājas skārda atgriezumi, pat krēsla nav, kur apsēsties, nevienas naglas kailajās sienās. Viss aiznests uz «tēvoča» pagrabiņu, viss apēsts. Dažas putekļiem klātas papīra lapas uz galda — visa mana mantība; veco, zaļo segu man pirms dažiem mēnešiem bija aizdevis Hanss Paulis. . Hanss Paulis!

Es uzsitu knipi. Hanss Paulis Petersens man palīdzēs! Un es cenšos atcerēties viņa adresi. Kā gan es varēju aizmirst Hansu Pauli! Viņš, bez šaubām, jutīsies aizvainots, ka tūliņ nebiju griezies pie viņa. Aši uzlieku galvā cepuri, savācu izmētātās papīra lapas un noskrienu lejā pa kāpnēm.

— Paklau, Jen Ulaj! — es uzsaucu, iedams gar stalli. — Esmu pārliecināts, ka pēcpusdienā tev varēšu palīdzēt!

Nonācis pie rātsnama, redzu, ka pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem, un nolemju tūliņ doties uz redakciju. Pie redakcijas durvīm apstājos, lai pārbaudītu, vai manuskripts ir sakārtots; rūpīgi nogludinu lappuses, iebāžu manuskriptu kabatā un pieklauvēju pie durvīm. Ejot iekšā, mana sirds skaļi pukst.

Vīrs ar grieznēm, kā parasti, sēž savā vietā. Es bikli vaicāju pēc redaktora. Vīrs man neatbild. Viņš meklē sīkus jaunumus provinces avīzēs.

Atkārtoju jautājumu un lēnām paejos uz priekšu. Redaktors vēl nav atnācis, — vīrs beidzot saka, acis uz mani nepaceldams.

— Un kad viņš ieradīsies?

— Nezinu, nudien nezinu.

— Līdz cikiem redakcija ir atvērta?

Uz šo jautājumu vīrs neatbildēja, un es biju spiests iet projām. Šis vīrs ar grieznēm pa visu sarunas laiku nebija man uzmetis ne skatienu — viņš pazina mani pēc balss. «Tu neesi te labi ieredzēts, tev pat negrib atbildēt. Nez vai tā ir redaktora pavēle?» Tiešām, pēc tā slavenā desmit kronu feļetona pieņemšanas es apbēru redaktoru ar saviem sacerējumiem, gandrīz ik dienas skrēju pie viņa ar nederīgiem rakstiem, kurus viņš bija spiests izlasīt un pēc tam atdot man atpakaļ. Laikam viņš tam gribēja darīt galu un bija devis attiecīgu rīkojumu… Gāju uz Homansbi pusi, uz pilsētas centru.

Hanss Paulis Petersens bija students no laukiem un dzīvoja jumtistabiņā kādā piecstāvu mājā — tātad bija trūcīgs cilvēks. Bet, ja viņam kabatā būs kāda krona, to viņš nežēlos. Varēju būt drošs, ka šī krona jau ir tikpat kā manā rokā. Iedams pie viņa, es visu ceļu priecājos par šo kronu un biju pārliecināts, ka to saņemšu. Ielas durvis bija aizslēgtas, un man vajadzēja zvanīt.

— Es vēlos runāt ar studentu Petersenu, — sacīju un grasījos iet iekšā. — Es zinu, kura ir viņa istaba.

— Ar studentu Petersenu? — kalpone atkārtoja. — Vai to, kas dzīvo jumtistabiņā? Viņš ir aizvācies.

Viņa nezinot, uz kurieni, bet viņš lūdzis, lai vēstules sūta Hermansenam Tolboda ielā; un meitene minēja mājas numuru.

Cerību pilns es dodos uz Tolboda ielu, lai pajautātu Hansa Pauļa adresi. Tā ir mana pēdējā izeja, un man tā jāizmanto. Eju garām kādai jaunceltnei, kur daži galdnieki ēvelē dēļus. Es izraugos dažas tīras, spīdīgas skaidas, vienu ielieku mutē, bet citas iebāžu kabatā vēlākam laikam. Eju tālāk. Aiz izsalkuma vaidu. Kādas maiznīcas logā ieraugu brīnišķīgu maizīti par desmit ērām, pašu lielāko, kādu par to naudu var dabūt…

Eju tālāk, lai uzzinātu studenta Petersena adresi. Bernta Ankera ielā, māja numurs desmit, jumtistabiņā. Vai es iešot uz turieni? Vai nebūtu tik laipns un nepaņemtu līdzi dažas vēstules?

Eju atpakaļ uz pilsētu, eju pa to pašu ceļu, pa kuru nācu, eju garām galdniekiem, kas tagad ir apsēdušies un, turēdami starp ceļgaliem skārda katliņu, ēd gardas siltas pusdienas, eju garām maiznīcai, kur baltmaize vēl joprojām atrodas skatlogā, un beidzot tikko dzīvs aiz pārguruma nonāku uz Bernta Ankera ielas. Durvis ir vaļā, un es ar mokām velkos augšup pa šaurajām, garajām kāpnēm līdz bēniņiem. Izņemu vēstules no kabatas, lai ienākdams tūlīt iepriecinātu Hansu Pauli. Viņš, protams, neatteiksies man izlīdzēt, ja paskaidrošu viņam visus apstākļus, nekādā ziņā neatteiksies, Hanss Paulis ir tik labsirdīgs, to es allaž esmu sacījis…

Uz durvīm piestiprināta kartīte: «H. P. Petersens, stud. theol. — aizbraucis uz laukiem.»

Es apsēžos, apsēžos turpat uz grīdas — līdz nāvei noguris, neveiksmju nomākts.

Mehāniski es dažas reizes atkārtoju: «Aizbraucis uz laukiem! Aizbraucis uz laukiem!» Un tad apklustu. Acis man ir sausas, galvā nav nevienas domas, manī nav nevienas izjūtas. Neziņā skatos uz vēstulēm un sēžu kā sastindzis. Aizrit desmit minūtes, varbūt divdesmit vai vairāk, es joprojām sēžu tajā pašā vietā, nepakustinādams ne pirksta. Šis trulais sastingums līdzinās miegam. Pēkšņi dzirdu — kāds nāk augšup pa kāpnēm; es uzrausos kājās un saku:

— Meklēju studentu Petersenu, atnesu viņam divas vēstules.

— Viņš ir aizbraucis uz laukiem, — sieviete atbild. — Bet pēc brīvdienām viņš atgriezīsies. Ja gribat, vēstules varat atstāt man.

— Jā, pateicos, tā būs pareizi, — es saku. — Pārbraucis viņš tās tūliņ saņems. Varbūt tajās ir kāda svarīga ziņa. Ar labu rītu!

Iznācis uz ielas, es apstājos, savelku rokas dūrēs un skaļi saku:

— Tagad es tev pateikšu, mans dārgais dievs kungs, kas tu esi, tagad es to zinu — tu esi mēsls!

Un sakostiem zobiem es nikni vēršos pret debesīm.

— Velns parāvis, tu esi īsts mēslubambulis! Pagājis dažus soļus, es atkal apstājos.

Pēkšņi es mainu toni, salieku rokas, pašķiebju galvu sānis un saldenā, bijīgā balsī jautāju:

Bet vai tu esi lūdzis viņu, mans dēls?

Tas skan neīsti.

Viņu — ar lielo burtu, — es turpinu. — Ar burtu «V», tik lielu kā baznīcas tornis.

— Un es atkal jautāju:

Vai tu esi lūdzis Viņu, mans dēls? — Un es noduru galvu un ar nožēlu atbildu: — Nē.

Arī tas skan nepatiesi.

— Tu jau neproti liekuļot, muļķi! Tev vajadzēja teikt: «Jā, esmu lūdzis tevi, dievs tēvs!» Un šos vārdus jāizrunā žēlabaini, cik vien iespējams žēlabaini. Tā, atkārto! Jā, skan jau labāk. Un nopūties, nopūties kā nodzīts zirgs. Tā! — Un es eju un mācu pats sevi, nepacietīgi piesitu kāju pret bruģi, ja neiznāk īsti labi, lamāju sevi par aitasgalvu, un pārsteigtie garāmgājēji pagriežas un skatās uz mani.

Visu laiku es košļāju skaidu un neapstādamies klunkuroju lejup pa ielu. Nemanot jau biju nonācis pie stacijas laukuma. Pulkstenis Pestītāja baznīcā rādīja pusdivi. Es brīdi pastāvēju, iegrimis pārdomās. Uz pieres man izspiedās sviedri, sūrās lāses ritēja acīs.

— Paej vēl kādu gabaliņu līdz tiltam! — es sev uzsaucu. — Protams, ja tev ir laiks!

Un es pats sev palocījos un devos uz Dzelzceļa tiltu.

Reidā stāvēja kuģi, jūra ņirbēja saules mirgās. Visur valdīja rosme, tvaikoņi svilpa, krāvēji nesa uz muguras kastes, no liellaivām skanēja jautras dziesmas. Netālu sēdēja kāda sieva, pārdeva smalkmaizītes, ar nobrūnējušo degunu kūkodama pār savu preci; galdiņš viņas priekšā bija apkrauts ar smaržīgiem gardumiem, un es pretīgumā novērsos. Šī sieva piegāna visu krastmalu, ptū! Es griežos pie kāda kunga, kas sēž man blakām, un pārliecinoši viņam skaidroju, cik nevēlami ir visur tirgoties ar maizītēm… Vai nav tiesa? Viņam taču jāpiekrīt, ka… Bet šis goda vīrs laikam nojauta, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, un, neļāvis man izrunāt līdz galam, piecēlās un aizgāja. Arī es piecēlos un viņam sekoju, cieši nolēmis pierādīt, ka viņš alojas.

— … Kaut vai no sanitārā viedokļa, — es sacīju un situ vīram pa plecu.

— Atvainojiet, esmu te svešinieks un nekā nezinu par sanitārajiem noteikumiem, — viņš atbildēja, izbijies manī raudzīdamies.

Nu, ja viņš nav šejienietis, tas pavisam kas cits.. Varbūt es viņam varu izdarīt kādu pakalpojumu? Parādīt pilsētu? Ak nē? Man tas sagādātu prieku un viņam nekā nemaksātu…

Taču svešais visādā ziņā gribēja no manis atbrīvoties un aši pārgāja pāri ielai.

Es atgriezos pie sava sola un atkal apsēdos. Biju ļoti sarūgtināts, un leijerkaste, kas netālu sāka spēlēt, manu omu sabojāja vēl vairāk. Saraustīti šķindēdama, tā spēlēja kaut ko no Vēbera, un šajā pavadījumā maza meitenīte dziedāja skumju dziesmiņu. Leijerkastes spalgās, gaudulīgās skaņas man gāja caur kauliem, mani nervi sāka trīcēt, it kā atbalsojot šīs skaņas, un arī es sāku dungot līdz šo skumjo melodiju, atslīdzis pret solu. Kas gan cilvēkam neienāk prātā, ja viņš ir izbadējies! Es jutu, ka saplūstu ar šīm skaņām, izgaistu tajās, skaidri jutu, ka paceļos gaisā, lidoju augstu pāri kalniem, aizlidoju saulainās tālēs..

— Iedodiet ēru! — sacīja mazā meitenīte un sniedz man pretī skārda šķīvīti. — Tikai vienu ēru!

— Tūlīt, — es atbildēju un, pietrūcies kājās, meklēju pa kabatām. Taču meitenīte domāja, ka es gribu viņu izjokot, un, ne vārda neteikusi, aizgāja projām. Šī mēmā samierināšanas mani aizskāra; būtu viņa mani nopēlusi, es justos vieglāk. Mani pārņēma nožēla, un es saucu viņu atpakaļ.

— Man nav nevienas ēras, bet es neaizmirsīšu tev to iedot varbūt jau rīt, — es skaidroju. — Kā tevi sauc? Ak tā, tas ir skaists vārds, es to neaizmirsīšu. Tātad līdz rītam. .

Taču es sapratu, ka viņa man netic, kaut arī neteica ne vārda, un es raudāju aiz izmisuma, ka man netic pat šī mazā ielas meitenīte. Es viņu vēlreiz pasaucu atpakaļ, aši novilku svārkus un gribēju viņai atdot savu vesti.

— Pagaidi, es tev atlīdzināšu, — es sacīju. Bet man vairs nebija vestes. Kāpēc man ienāca prātā to meklēt? Jau aizritējušas vairākas nedēļas, kopš man vairs nav vestes. Kas ar mani notiek? Pārsteigtā meitene vairs ilgāk negaidīja, bet žigli metās projām. Es nedrīkstēju viņu vairs aizturēt. Ap mani bija sapulcējušies cilvēki, visi skaļi smējās, cauri pūlim jau spraucās policists, lai noskaidrotu, kas šeit notiek.

Nekas, itin nekas! — es sacīju. — Es tikai tai meitenītei gribēju atdot savu vesti… pareizāk sakot, viņas tēvam… Te nav nekā smieklīga, man taču mājās ir vēl otra.

— Neblēņoties uz ielas! — policists izsaucās. — Nu, marš! — Un viņš mani grūda uz priekšu. — Vai tie ir jūsu papīri? — viņš uzsauca.

Jā, piķis un zēvele, tie taču mani avīžu raksti, daudzi svarīgi sacerējumi! Kā es varēju būt tik neuzmanīgs!…

Es paķeru savu manuskriptu, pārliecinājos, vai tas kārtībā, un, ne mirkli nekavēdamies, pat neatskatīdamies steidzos uz redakciju. Pestītāja baznīcas pulkstenis rādīja četri.

Redakcija bija slēgta. Klusi zagos lejā pa kāpnēm, trīcēdams kā zaglis, un neziņā apstājos pie ieejas. Ko lai es tagad iesāku? Atbalstījos pret nama sienu, stingi lūkojos zemē un domāju. Pie manām kājām spīdēja saspraužamā adata, es noliecos un to pacēlu. Kā būtu, ja noārdītu svārku pogas, vai daudz par tām dabūtu? Nē, tas būtu velts darbs, pogas paliek pogas; tomēr es tās pamatīgi apskatīju, un man tās likās gandrīz kā jaunas. Iedoma tomēr bija laba, pogas es varēju noārdīt ar salūzušo spalvu nazīti un aiznest uz pagrabiņu ieķīlāt. Cerība, ka šīs piecas pogas varēšu pārdot, mani uzmundrināja, un es sev teicu: «Redz, ka viss izkārtosies!» Es ļāvos priecīgai sajūtai un sāku noārdīt pogu pēc pogas. To darīdams, es klusi runāju:

— Nu jā, esmu iestidzis trūkumā, īslaicīgās grūtībās… Jūs sakāt — noberztas? Nerunājiet blēņas! Gribētu redzēt cilvēku, kas tik piesardzīgi apietas ar pogām kā es!

Vienmēr staigāju vaļā svārkiem, to varu apzvērēt; tas man kļuvis par paradumu, tā ir mana īpatnība… Nē jau, nē, ja jūs nevēlaties, tad… Bet es par tām gribu dabūt kādas desmit ēras… Ak tu kungs, kas tad saka, ka jums tas jādara? Labāk cietiet klusu un lieciet mani miera!… Nu jā, sauciet policistu! Es pagaidīšu tepat, kamēr jūs aiziesiet pēc policista, un nekā jums nenozagšu… Nu labi, uz redzēšanos, uz redzēšanos! Starp citu, mani sauc Tangens, biju izgājis un mazliet aizkavējos, paliku pavēlāk…

Kāds nāk pa kāpnēm. Es tūdaļ atjēdzos, pazīstu vīru kas redakcijā rīkojās ar grieznēm, un iebāžu pogas kabatā. Viņš grib paiet man garām, pat neatbild uz manu sveicienu un pēkšņi sāk cieši aplūkot savus nagus, viņu apturu un vaicāju pēc redaktora.

— Viņš neieradās.

— Jūs melojat! — es saku. Un ar tādu nekaunību, ka pats jutos pārsteigts, piebilstu: — Man ar viņu jārunā. Svarīgas ziņas par «Stiftsgordenu».

— Vai jūs tās nevarat pateikt man?

— Jums? — es attraucu un ar acīm nomēru vīru no galvas līdz kājām.

Tas līdzēja. Viņš tūliņ lūdza mani iet augšā un atvēra durvis. Aiz uzbudinājuma man aizrāvās elpa. Es cieši sakodu zobus, saņēmu sevi rokās un devos iekšā redaktora kabinetā.

— Labdien! Ak jūs tas esat? Apsēdieties! — redaktors laipni sacīja.

Man būtu bijis daudz vieglāk, ja viņš man parādītu durvis; jutu, ka kaklu aizžņaudz raudas, un sacīju:

— Lūdzu, atvainojiet..

— Apsēdieties! — viņš atkārtoja. Es apsēdos un paskaidroju, ka atkal esmu sacerējis rakstu, ko būtu ļoti vēlams ievietot viņa avīzē. Esmu šim rakstam veltījis daudz pūļu un to rūpīgi izstrādājis.

— Es to izlasīšu, — viņš sacīja un paņēma manuskriptu. — Jūs veltījat daudz pūļu ikvienam savam sacerējumam, bet jūs esat pārāk straujš. Ja jūs prastu mazliet apvaldīties! Jūs esat par daudz drudžains. Tomēr es rakstu izlasīšu.

Un viņš nolīka pār galdu.

Bet es paliku sēžam. Vai drīkstētu palūgt viņam vienu kronu? Vai drīkstētu paskaidrot, kādēļ esmu tik drudžains? Viņš, protams, man palīdzētu; tā jau nebūtu pirmā reize.

Es piecēlos. Hm… Kad es te biju pēdējo reizi, viņš sūdzējās par naudas grūtībām, tomēr aizsūtīja kasieri, lai kaut ko sagrabinātu. Varbūt tagad būs tāpat? Nē, tā nenotiks. Vai tad es neredzu, ka viņš ir pārāk aizņemts.

— Vai jums vēl kas uz sirds? — viņš vaicāja.

— Nē, — es atbildēju cik iespējams stingrā balsī.

— Kad es atkal drīkstētu pienākt? — Vienalga, kad iesiet garām, teiksim, pēc dažām dienām, — viņš atbildēja.

Es nevarēju izsacīt savu lūgumu. Šā cilvēka laipnība likās nebeidzama, un es pratu to novērtēt. Tad jau labāk nomirt badā. Un es izgāju no istabas. Pat tad, kad jau stāvēju ārā uz ielas un bads no jauna sāka mani mocīt, es nenožēloju, ka biju aizgājis no redakcijas, nepalūdzis kronu. Izņēmu no kabatas otru skaidu un iebāzu to mutē.

Tas atkal līdzēja. Kāpēc es to nedarīju jau agrāk?

— Kaunēties tev vajadzētu! — es skaļi sacīju. — Kā tev varēja ienākt prātā lūgt šim cilvēkam vienu kronu un nostādīt viņu nepatīkamā stāvoklī? — Un es kļuvu aplam rupjš pats pret sevi par šo nekaunību. — Tā nudien ir nedzirdēta nekaunība, — es sev teicu. — Brukt virsū cilvēkam un gandrīz vai izskrāpēt viņam acis tikai tāpēc, ka tev nepieciešama viena krona, ak tu, nožēlojamais plikadīda! Prom no šejienes! Ātrāk, ātrāk, lempi! Es tevi mācīšu!

Un, lai sevi sodītu, es sāku skriet, skrēju pa ielām, domās skubinādams sevi ar nikniem uzkliedzieniem, kad gaita palēninājās. Tā es biju aizskrējis līdz pašai Pilestrēdei. Beidzot apstājos un aiz dusmām gandrīz sāku raudāt, ka vairs nespēju skriet, viss mans augums trīsēja, un es apsēdos uz kādām kāpnēm.

— Nē, augšā! — es kliedzu. Un, lai sevi sodītu, piecēlos un piespiedu sevi palikt stāvam, un smējos un uzjautrinājos par savu nespēku. Beidzot pēc brītiņa es pamāju ar galvu un atļāvu sev apsēsties, taču izvēlējos visneērtāko vietu uz pakāpieniem.

Mīļais dievs, kāda bauda bija atpūsties! Es noslaucīju sviedrus no sejas un dziļi ievilku svaigo gaisu. Ai, kā es skrēju! Taču es sevi nežēloju, biju to pelnījis. Kādēļ es iedomājos lūgt kronu? Tagad dabūju īstu sutu! Un es sāku runāt ar sevi maigā balsī, pamācīju, kā māte māca dēlu. Tas mani ļoti aizkustināja, jo biju tik noguris un nespēcīgs, un es sāku raudāt. Tās bija klusas, aizturētas raudas, tikai elsas bez asarām.

Nosēdēju šai vietā kādu ceturtdaļstundu. Cilvēki staigāja man garām, neviens mani neaizskāra. Bērni rotaļādamies skraidīja šurpu turpu, kokā otrpus ielas dziedāja putniņš.

Bet tad pie manis pienāca policists un vaicāja: — Kādēļ jūs te sēžat?

— Kādēļ es te sēžu? — es atvaicāju. — Man te patīk.

— Vēroju jūs jau pusstundu, — viņš sacīja. — Jūs taču te sēžat veselu pusstundu?

— Jā, aptuveni, — es atbildēju. — Vai jums vēl kas sakāms? — Es saniknoti piecēlos un gāju projām.

Nonācis līdz tirgus laukumam, apstājos un atskatījos uz ielu. Man te patīk! Kas tā par atbildi? Aiz noguruma, tev vajadzēja sacīt un piešķirt balsij raudulīgumu. Tu esi stulbenis, tu nekad neiemācīsies liekuļot! Aiz noguruma! Turklāt tev vajadzēja smagi elpot kā nodzītam zirgam.

Aizgājis līdz ugunsdzēsēju depo, es atkal apstājos galvā uzplaiksnīja jauna doma.

Es situ knipjus, skaļi smējos, izbrīnīdams garāmgājējus, un sacīju:

— Nē, tagad tu iesi pie mācītāja Levisona! Visādā ziņā! Mēģināts nav zaudēts!

Tev jau arī nav nekā ko zaudēt. Turklāt laiks tik jauks!

Iegāju Pašas grāmatnīcā, adresu grāmatā uzmeklēju mācītāja Levisona adresi un devos pie viņa.

— Tagad viss atkarīgs no tevis paša. Pietiek ākstītities. Sirdsapziņa, tu saki?

Blēņas, tu esi pārāk nabags, lai tev būtu sirdsapziņa. Tu esi bada nomocīts, atnācis ļoti svarīgā lietā — lūgt pašu nepieciešamāko. Bet. tev jānoliec galva uz sāniem un vārdiem jāpiešķir sevišķa noskaņa. Vai tu negribi? Tad es vairs neiešu ar tevi kopā ne soli, to ievēro! Tā, tev jāgaužas, ka esi nonācis briesmīgā postā, ka naktīs cīnies ar tumsas spēkiem, ar milzīgiem, mēmiem nezvēriem, ka tevi māc šausmas un izsalkums, tev slāpst pēc vīna un piena, bet tu nedabū nekā. Tā nu tu šeit stāvi, un tev nav ne graša pie dvēseles. Taču tu tici dieva žēlastībai, tu tomēr neesi zaudējis ticību!

Un lai liktos, ka tu tici dieva žēlastībai, tev jāsaliek rokas un jābūt viltīgākam par pašu velnu! Bet mamonu tu ienīsti it visos tā veidos; pavisam kas cits ir dabūt par piemiņu lūgšanu grāmatiņu un dažas kronas piedevām..

Pie mācītāja durvīm es apstājos un izlasīju: «Pieņemšanas laiks no divpadsmitiem līdz četriem.»

— Nav īstā reize muļķībām! — es sacīju. — Tagad jārīkojas nopietni. Tā, noliec galvu, vēl mazliet…

Es piezvanīju pie dzīvokļa durvīm.

Es gribētu satikt mācītāju, — sacīju kalponei, taču dieva vārdu nekādi nemācēju iepīt.

Viņš ir izgājis, — kalpone atbildēja. Izgājis! Izgājis! Mani plāni sagruva, visi izdomātie vārdi, izrādījās, bija lieki. Kāda jēga bija iet šo gaisa gabalu? Es netiku no vietas.

— Vai jums kāda svarīga darīšana? — kalpone vaicāja.

— Nē, nebūt ne! — es atteicu. — Šodien tik jauks laiks, es nolēmu pastaigāties un pie viena apliecināt arī savu cieņu mācītājam.

Tā mēs stāvējām viens otram pretī. Es tīšām izriezu krūtis, lai viņa pamanītu adatu, ar kuru aizsprausti svārki; mans skatiens lūdza, lai viņa saprot, kādēļ esmu atnācis, bet viņa, nabadzīte, nekā nesaprata.

— Jā, brīnišķīgs laiks. Varbūt kundze ir mājās?

Jā, bet viņa mokoties ar reimatismu, guļot uz dīvāna un nevarot pat pakustēties… Varbūt es atstāšot zīmīti?

— Ak nē! Es reizēm mēdzu pastaigāties, man nepieciešams izkustēties svaigā gaisā. It īpaši pēc pusdienām.

Vilkos atpakaļ pa to pašu ceļu. Kāda nozīme malt niekus vēl ilgāk? Turklāt man sāka reibt galva; tas nebija nekāds joks, es taču varēju nokrist. Pieņemšanas laiks no divpadsmitiem līdz četriem. Biju pieklauvējis stundu vēlāk. Žēlastības laiks bija apritējis!

Lielajā tirgus laukumā es apsēdos uz sola pie baznīcas, Augstais dievs, cik drūma šķiet nākotne! Es neraudāju, biju pārāk noguris; galīgi izvārdzis, es tur sēdēju, nekā nespēdams uzsākt, sēdēju nekustīgi un mocījos izsalkumā. Manas krūtis dedzināja asas sāpes, iekšas rāvās čokurā. Es sāku košļāt skaidu, bet tas vairs nelīdzēja. Žokļi bija paguruši no šā neauglīgā darba, un es arī tos vairs nenodarbināju. Es padevos.

Turklāt no gabaliņa nobrūnējušas apelsīna mizas, ko biju pacēlis uz ielas un tūliņ sācis gremot, man kļuva nelabi. Es biju slims; dzīslas uz rokām bija pietūkušas zilas.

Par ko es tik ļoti raizējos? Augu dienu esmu skraidījis apkārt, mēģinādams dabūt vienu kronu, kas dažas liekas stundas pagarinātu manu dzīvību. Kāda tam nozīme, vai nenovēršamais notiek dienu agrāk vai vēlāk? Ja es rīkotos kā kārtīgs cilvēks, tad sen jau būtu devies mājās, licies gultā un ļāvies likteņa varai. Manas domas uzreiz noskaidrojās. Tagad man jāmirst. Ir rudens, visa daba dodas pie miera. Esmu izmantojis visus līdzekļus, uzmeklējis visus avotus, kādus vien zināju. Es kavējos pie šīm domām un katru reizi, kad manī vēl uzliesmo cerība, skumji nočukstu: «Nelga, tu jau mirsti!» Vajadzētu uzrakstīt dažas vēstules, savest sevi kārtībā, sagatavoties. Tīri jānomazgājas, jāuzklāj gulta, zem galvas palikšu balto rakstāmpapīru — tas ir vistīrākais, kas man vēl palicis. Ar zaļo segu es varētu..

Zaļā sega! Es pēkšņi uztrūkos kā no miega. Asinis man iesitās galvā, sirds sāka strauji pukstēt. Piecēlos no sola un steidzos uz priekšu. Manās dzīslās no jauna pulsēja dzīvība, un es lāgu lāgiem aprauti atkārtoju: «Zaļā sega! Zaļā sega!» Eju žiglāk un žiglāk, it kā cenzdamies kaut ko panākt, un drīz atrodos savā miteklī — skārdnieka darbnīcā.

Ne mirkli nevilcinādamies un nešaubīdamies, pieeju pie gultas un saritinu Hansa Pauļa zaļo segu. Cik lieliska doma man iešāvās prātā, tagad esmu glābts! Es biju pārvarējis savu apkaunojošo neapņēmību, atmetis visam ar roku. Neesmu jau nekāds svētais, nedz arī labdarīgs idiots. Man ir veselais saprāts..

Pasitu segu padusē un devos uz Stenersa ielu numurs pieci.

Pieklauvēju un iegāju lielā, svešādā zālē. Durvju zvaniņš virs galvas noskanēja ilgi un izmisīgi. No blakus telpas ienāca kāds vīrs, piestūķējis pilnu muti ar ēdienu.

Viņš apstājas pie letes.

— Lūdzu, aizdodiet man puskronu par šīm brillēm! — es sacīju. — Es tās katrā ziņā izpirkšu pēc dažām dienām.

— Ko? Bet tās taču ir tērauda!

— Jā.

— Nē, nē, nevaru jums līdzēt.

— Nu, protams, nevarat. Īstenībā tas jau bija tikai joks. Man līdzi ir sega, kura man vairs nav vajadzīga, es gribētu no tās atbrīvoties.

— Diemžēl man jau ir vesela kaudze segu, — vīrs atbildēja.

Pēc tam kad es biju attinis segu, viņš uzmeta tai vienu vienīgu skatienu un izsaucās:

— Nē, piedodiet, bet tā man arī neder!

— Es jums tīšām vispirms parādīju kreiso pusi, — es atbildēju. — Labā puse ir daudz glītāka.

Jā, jā, tomēr nekas nelīdz, es to neņemšu. Un arī citur jums par to nedos ne desmit ēru.

Nu jā, nekā liela jau tā nav vērta, — es sacīju, — bet domāju, ka to varētu pārdot kopā ar citām vecām segām.

Nē, tas neatmaksājas. — Iedodiet kaut vai divdesmit piecas ēras! — es lūdzos.

— Nē, es vispār nevaru to pieņemt, tā nekur neder. Es atkal pasitu segu padusē un devos atpakaļ uz mājām.

It kā nekas nebūtu noticis, uzklāju segu uz gultas, rūpīgi nogludināju, lai neredzētu krunkas, kas bija radušās nesot. Es nudien neesmu bijis pilnā prātā tajā brīdī, kad nolēmu izdarīt šo blēža stiķi; jo vairāk par to domāju, jo nesaprotamāks tas man šķita. Tas laikam bija vājuma uzplūds, kas mani pievārēja. Bet es jutu, ka tās ir lamatas, noģidu, ka zaudēju prātu, jo vispirms taču piedāvāju ūtrupniekam savas brilles. Un es priecājos, ka neesmu izdarījis šo noziegumu, kas aptumšotu manas dzīves pēdējās stundas.

No jauna devos klaiņāt pa pilsētu.

Atkal apsēdos uz sola Pestītāja baznīcas tuvumā, snauduļodams nolaidu galvu uz krūtīm, juzdamies pēc pēdējā uzbudinājuma pavisam nespēcīgs, slims un no bada galīgi panīcis. Bet laiks ritēja.

Stundu es nosēdēju ārā; te bija mazliet gaišāks nekā istabā; turklāt man šķita, ka svaigā gaisā manas mokas top mazliet vieglākas; gan jau es lēnām tikšu mājās.

Un es snauduļoju, gremdējos pārdomās, un man bija ļoti grūti. Biju atradis nelielu akmentiņu, notīrīju to, iebāzu mutē un sāku sūkāt; sēdēju nekustēdamies un raudzījos vienā punktā. Garām gāja cilvēki, kariešu rīboņa, zirgu pakavu kliksti un balsu čalas pildīja gaisu.

Bet es taču varētu pamēģināt ar pogām? Protams, no tā nekas neiznāks, bez tam es jutos slims. Bet, labi apsverot, man tik un tā bija jāiet garām «tēvocim», tam pašam «tēvocim», pie kura es tik bieži mēdzu iegriezties.

Beidzot es piecēlos un lēnām, tikko vilkdams kājas, saku iet lejup pa ielu. Piere dega, sākās drudzis, un, cik ātri spēdams, es steidzos uz mājām. Atkal gāju garām maiznīcai, kuras logā bija izlikta maize.

— Tā, tagad mēs te neapstāsimies, — es teicu ar mākslotu stingrību. — Bet ja nu es ieietu iekšā un palūgtu maizes riecieniņu? — Tā bija mirklīga iedoma, tā uzdzirkstīja kā malduguns. — Kaunies! — es čukstēju, paskurināju galvu un gāju tālāk, pats sevi izsmiedams. Labi zināju, ka veltīgi iet ar šādu lūgumu veikalā.

Repslāgera ielā kādos vārtos stāvēja mīlnieku pārītis un sačukstējās; mazliet tālāk pa logu izliecās ārā kāda meitene. Es gāju tik lēnām un uzmanīgi, ka varēja likties, it kā es nez par ko prātoju, — un meitene iznāca ārā uz ielas.

— Kas tev lēcies, večukiņ? Vai tu esi slims? Vai dieniņ, kāda tev seja! — Un meitene aši ieskrēja atpakaļ mājā.

Es uzreiz apstājos. Kas tad noticis ar manu seju? Vai tiešām jau mirstu? Pārvilku ar roku pār vaigiem: protams, biju ļoti vājš, vaigi iekrituši, tie atgādināja divas bļodiņas. Ak dievs! Un es no jauna vilkos tālāk.

Pēc tam atkal apstājos. Laikam mans vājums bija neiedomājams. Acis dziļi iekritušas. Kāds gan es īstenībā izskatos? Velns ar ārā, aiz bada esmu pārvērties par dzīvu mironi! Mani vēlreiz pārņēma trakuma lēkme, tas bija it kā pēdējais uzliesmojums, krampjains nervu saspīlējums. «Vai dieniņ, kāda seja!» Man uz pleciem tāda galva, kādu neatradīsi visā zemē, man ir tādas dūres, kas varētu samalt miltos jebkuru cilvēku! Un es mirstu aiz bada pašā Kristiānijas centrā! Vai tas maz ir iespējams? Dzīvoju īstā ūķī un augām dienām un naktīm strādāju kā zirgs, no lasīšanas man acis ir iekaisušas un smadzenes aiz bada sažuvušas — velns ar ārā, kāda tam jēga? Pat ielas meitas šausminās un iesaucas: «Vai dieniņ!» Bet tagad pietiek — vai saproti? Tagad tam pienācis gals, velns lai parauj!… Es biju tik satracināts, ka sāku trīcēt pie visām miesām un griezt zobus, mani pārņēma briesmīgs nogurums, acīs sariesās asaras, pār lūpām nāca lāsti, un tā es streipuļoju tālāk, nepievērsdams uzmanību garāmgājējiem. Ņēmos atkal pats sevi mocīt, tīšām triecos ar pieri pret laternas stabu, dziļi iecirtu nagus plaukstā, kodu mēlē, kad sāku runāt nesakarīgi, un katru reizi skaļi smējos, kad izjutu sāpes.

— Jā, bet ko lai iesāku? — es beidzot pats sev vaicāju. Vairākkārt cirtu kāju pret ielas bruģi un atkārtoju — Ko lai es iesāku? — Kāds nejaušs garāmgājējs man smaidīdams sacīja: Palūdziet, lai jūs iesloga! Es pavadīju viņu ar skatienu. Tas bija slavens sieviešu ārsts, iesaukts par «Hercogu». Pat viņš nesaprata manu stāvokli, cilvēks, kuru es pazinu un kura roku biju spiedis. Es stāvēju nekustēdamies. Lūgt, lai iesloga? Jā, viņam taisnība, es biju traks. Jutu ārprātu savās asinīs, jutu, kā tas uzliesmo manās smadzenēs. Redz, kāds būs mans gals! Jā,jā. Un es atkal slāju tālāk — gausi, tikko vilkdams kājas. Tātad tāds liktenis mani sagaida! Pēkšņi es atkal apstājos.

— Tikai ne ieslodzījumu! — es sacīju, — Tikai ne to! — Aiz bailēm mana balss bija aizlūzusi. Es lūdzu, lūdzu visus labos garus, lai tikai mani neiesloga. Tad es atkal būšu iecirknī, mani ieslodzīs tukšā kamerā, kur nav ne gaismas stariņa. Tikai ne to! Ir taču vēl citas iespējas, kuras vēl neesmu izmantojis. Es tās izmēģināšu, būšu neatlaidīgs, nežēlošu laiku un nenogurstoši iešu no mājas uz māju. Ir, piemēram, Cislera muzikāliju veikals, tur es vēl neesmu iegriezies. Gan jau radīsies kāda izeja…

Un tā es gāju, sarunādamies pats ar sevi, līdz atkal sāku raudāt aiz aizkustinājuma. Ka tikai mani neiesloga!

Cislers? Vai tas nav dieva pirksts? Viņa vārds man nejauši ienāca prātā, viņš gan dzīvo ļoti tālu, tomēr es pie viņa aiziešu, soļošu lēnītiņām un ik pa brīdim atpūtīšos.

Es zināju, kur šis veikals atrodas, biju tur iegriezies diezgan bieži labākajās dienās un pircis notis. Vai palūgt viņam puskronu? Varbūt tas viņu samulsinās, labāk jau palūgšu uzreiz veselu kronu.

Es iegāju veikalā un izteicu vēlēšanos satikt īpašnieku; mani ielaida viņa kabinetā. Tur sēdēja pēc pēdējās modes ģērbies cilvēks un izskatīja kādus papīrus.

Stomīdamies un atvainodamies es izteicu savu lūgumu. Esmu spiests griezties pie viņa… Drīz es parādu atdošu… Tiklīdz dabūšu honorāru par savu rakstu avīzē… Viņš man izdarītu lielu pakalpojumu…

Es vēl nebiju beidzis, kad viņš atkal nolīka pār galdu un turpināja darbu. Kad apklusu, viņš iesānis paskatījās uz mani, pašūpoja savu glīto galvu un teica: — Nē!

Tikai šo vienu vārdiņu: «Nē!» Nekādu paskaidrojumu. Neviena lieka vārda.

Man saļodzījās ceļgali, un es atbalstījos pret mazu, pulētu skapīti. Mēģināju vēlreiz. Kādēļ nolēmu griezties tieši pie viņa, es taču dzīvoju tik tālu no šejienes?

Kreisajā pusē jutu dūrienus un visgarām nosvīdu.

— Esmu ļoti novārdzis, — es ierunājos, — jā, pat sasirdzis, tomēr pēc pāris dienām varēšu atdot parādu. Vai jūs nebūtu tik laipns…

— Mīļais cilvēk, kādēļ jūs nākat tieši pie manis? — viņš vaicāja. — Es jūs savu mūžu neesmu redzējis, jūs man esat cilvēks no ielas. Ejiet uz avīzes redakciju, kur jūs pazīst!

— Bet es lūdzu tikai šim vakaram! — es teicu. — Redakcija jau ir slēgta, un es esmu briesmīgi izsalcis.

Viņš tikai nemitīgi kratīja galvu — pat tad, kad es jau biju satvēris durvju rokturi.

— Sveiki! — es teicu.

«Tas nebija nekāds dieva pirksts,» es domāju un rūgti pasmaidīju. «Tādu mājienu no augšas es pats sev galu galā varēju dot.» Es streipuļoju tālāk kvartālu pēc kvartāla, brīžiem atpūzdamies uz kādām kāpnēm. Kaut tikai mani neieslodzītu! Bailes no tumšās kameras mani nemitīgi vajāja, nedeva ne mirkli miera; ikreiz, ieraudzījis policistu, es iegriezos kādā šķērsieliņā, lai viņu nesatiktu.

— Tagad noskaitīsim simt soļu, — es sev teicu, — un no jauna izmēģināsim laimi. Reiz taču jālaimējas…

Tas bija veikaliņš, kurā pārdeva dzijas, es te vēl nekad nebiju bijis. Aiz letes stāvēja kāds vīrs, viņam aiz muguras bija durvis ar porcelāna plāksnīti, gari plaukti un statņi ar precēm. Nogaidīju, kamēr bija izgājusi pēdējā pircēja — jauna dāma ar bedrītēm vaigos. Cik viņa izskatījās laimīga! Es negribēju sev pievērst viņas uzmanību un aizgriezos.

— Ko jūs vēlaties? — pārdevējs jautāja.

— Vai īpašnieks ir šeit? — es atvaicāju.

— Nē, viņš aizceļojis uz kalniem, uz Jotunheimu. Vai jums, kas svarīgs?

— Gribēju viņam tikai palūgt dažas ēras maizei, — es teicu un izmocīju smaidu.

— Esmu izsalcis, un kabatas man pavisam tukšas.

— Es nebūt neesmu bagātāks par jums, — vīrs atbildēja un sāka kārtot dziju šķeteres.

— Ai, nenoraidiet mani tik grūtā brīdī! — es izsaucos, un mani pārņēma saltas tirpas. — Es tiešām mirstu badā, jau vairākas dienas neesmu ēdis ne kumosa.

Ārkārtīgi nopietni, ne vārda neteikdams, viņš izgrieza uz āru visas savas kabatas.

Vai es viņam neticot?

— Tikai piecas ēras, pēc dažām dienām jūs par tām saņemsiet desmit!

— Mīļais cilvēk, vai jūs gribat, lai es izzogu naudu no kases? — viņš sapīcis vaicāja.

— Jā, paņemiet piecas ēras no kases! — es iesaucos.

— To es nedrīkstu, — viņš stingri noteica un tad piebilda: — Starp citu, man jāslēdz ciet veikals.

Es izgāju ārā aiz bada tikko dzīvs, degdams no kauna. Nē, nu tam jādara gals!

Esmu tiešām nonācis pārāk tālu. Tik daudz gadu biju turējies, vēl grūtākos laikos nebiju zaudējis pašcieņu, bet tagad pēkšņi biju pagrimis un kļuvis par uzmācīgu diedelnieku. Šai vienā dienā es ar savu nekaunību biju sagandējis visas savas domas, manu dvēseli pārklājusi rūsa. Es tiktāl pazemojos, ka raudāju nožēlojama sīkpreču pārdevēja priekšā. Ja tas vēl būtu līdzējis! Taču es stāvēju tukšām rokām, man nebija ne kumosiņa maizes. Tagad biju nonācis tiktāl, ka pats sev riebos. Jā, jā, tam noteikti jādara gals! Tieši pašreiz slēdz ciet manas mājas vārtus, un man jāsteidzas, ja negribu vēl vienu nakti pavadīt iecirknī…

Šī doma man iedvesa spēku, es negribēju nokļūt iecirknī. Salīcis, piespiedis roku pie kreisajiem sāniem, lai daudzmaz remdinātu dūrienus, es vilkos uz priekšu, nepaceldams acu no ietves, lai paziņām, ja tādus gadītos sastapt, nebūtu mani jāsveicina; es steidzos uz ugunsdzēsēju depo. Paldies dievam, Pestītāja baznīcas pulkstenis rādīja tikai septiņi, līdz durvju slēgšanai vēl trīs stundas laika. Es veltīgi biju baidījies.

Tātad viss izmēģināts, biju darījis, ko varēju. «Cik nelaimīga diena, man ne reizi nav veicies!» es nodomāju. «Ja es to kādam stāstītu, neviens neticētu, bet, ja uzrakstītu, tad teiktu — tas viss ir izdomāts. Ne reizi! Neko darīt! Bet tagad vairs nemēģināšu kādu iežēlināt. Ptū, cik riebīgi! Tu man derdzies! Ja nav cerību, tad lai arī nav! Varbūt es stallī varētu nozagt kādu riekšu auzu?» Šī doma pavīdēja kā blāvs cerību stariņš — es taču zināju, ka stallis ir aizslēgts!

Tas mani nesarūgtināja, un kā gliemezis es vilkos uz mājām. Par laimi, man tikai tagad iegribējās dzert, pirmo reizi visā dienā, un es lūkojos, kur varētu dzesēt slāpes.

Biju aizgājis pārāk tālu no tirgus laukuma, bet kādā namā negribēju iet. Pacietīšos, kamēr tikšu mājās, vēl tikai ceturtdaļstundas gājiens. Nemaz nevarēja zināt, vai mans kuņģis panesīs malku ūdens, tas jau neko vairs neņēma pretī, man kļuva nelabi pat no siekalām, kuras riju.

Bet pogas! Es taču vēl nebiju izmēģinājis laimi ar pogām! Apstājos un pasmaidīju. Varbūt tomēr radīsies izeja! Viss vēl nav zaudēts! Bez šaubām, es par tām saņemšu desmit ēras, rīt atkal izkaulēšu desmit kādā citā vietā un ceturtdien dabūšu honorāru par rakstu. Gan viss nokārtosies! Kā es varēju aizmirst pogas?

Izvilku tās no kabatas un iedams sāku aplūkot. Manas acis aiz prieka aptumšojās, es pat lāgā neredzēju ielu, pa kuru gāju.

Cik labi es pazinu šo lielo pagrabu, kur bieži meklēju glābiņu tumšajos vakaros, — savu draugu un asinssūcēju! Cita pēc citas uz šejieni bija pārceļojušas manas mantas, visas saimniecības lietiņas, pēdējā grāmata. Ūtrupes dienās es mēdzu šurp atnākt un katrreiz nopriecājos, ja manas grāmatas nokļuva labās rokās. Aktieris Magelsens bija nopircis manu pulksteni, es gandrīz ar to lepojos. Kalendāru, kurā bija iespiesti mani pirmie dzejoļi, ieguva kāds mans paziņa, un mans mētelis nokļuva pie fotogrāfa, kurš to izmantoja savā ateljē. Viss bija nokārtojies.

Turēdams pogas rokā, es iegāju pagrabā. «Tēvocis» sēdēja pie pults un rakstīja.

— Es varu pagaidīt, man nav nekur jāsteidzas, — ierunājos, baidīdamies viņu traucēt un ar savu klātieni sabojāt viņa omu. Mana balss skanēja tik dobji, ka es pats to nepazinu, un sirds sita kā veseris.

Viņš, kā parasti smaidīdams, pienāca man klāt, uzlika uz letes abas rokas un, ne vārda neteikdams, paskatījās man acīs.

— Esmu kaut ko atnesis, gribēju parādīt, varbūt noderētu… Mājās tās mani tikai traucē, nekur nav glābiņa no šīm pogām…

— Kas tad tās ir par pogām? — Un viņš paraudzījās uz manu sauju.

— Vai nevarētu par tām dabūt dažas ēras? Tik, cik jūs atrastu par iespējamu… Pēc jūsu ieskata…

— Par pogām? — «Tēvocis» pārsteigts pavērās manī. — Par šīm pogām?

— Lai pietiktu vienam cigāram vai kam citam… Es gāju garām un nodomāju iegriezties…

Tad vecais augļotājs iesmējās un, ne vārda neteikdams, atgriezās pie savas pults.

Es stāvēju nepakustēdamies. Patiesībā neko daudz nebiju gaidījis, tomēr lolojis mazas cerības. Taču šie smiekli noskanēja kā nāves spriedums. Varbūt piedāvāt arī brilles?

— Protams, nebiju domājis dot brilles piedevām, — es teicu, noņemdams brilles.

— Bet man katrā ziņā vajadzīgas desmit ēras, kaut piecas ēras!

— Jūs taču zināt, ka nevaru pieņemt jūsu brilles, to jau esmu jums agrāk teicis, — «tēvocis» paskaidroja.

— Man vajadzīga pastmarka, — es dobji sacīju. — Es pat nevaru nosūtīt uzrakstīto vēstuli, bet tas ir nepieciešami. Dodiet man marku par desmit vai piecām ērām!

— Dievs ar jums, un ejiet savu ceļu! — viņš atbildēja un atgaiņājās no manis ar roku.

«Nu, tagad lai notiek kas notikdams,» es sev teicu. Automātiski atkal uzliku brilles, paņēmu pogas un gāju ārā, pateicis arlabunakti un, kā parasti, cieši aizvēris durvis. Nu jā, ko lai dara! Pie pagraba izejas es apstājos un vēlreiz paraudzījos uz pogām.

— Viņš neparko negribēja tās ņemt! — es noteicu. — Tās taču gandrīz pavisam jaunas pogas! Es to nevaru saprast!

Un, kamēr es stāvēju, pārdomās nogrimis, man garām pagāja kāds cilvēks un devās lejā uz pagrabu. Steigā viņš mani mazliet bija pagrūdis, un mēs abi atvainojāmies. Es pagriezos un pavadīju viņu ar skatienu.

— Ko, vai tiešām tas esi tu? — viņš piepeši izsaucās, jau stāvēdams lejā uz kāpnēm. — Žēlīgais dievs, kāds tu izskaties! — viņš teica. — Ko tu te dari?

— Nu tā, bija darīšanas. Arī tu, kā redzu, ej turpat. Man saļodzījās ceļgali, atspiedos pret sienu un pastiepu sauju ar pogām.

— Nē, pie velna! Tu gan esi nogājies! — viņš izsaucās.

— Ar labu nakti! — es teicu un gribēju iet projām; jutu, ka kaklā man spiežas asaras.

— Nē, pagaidi acumirkli! — viņš sacīja.

Ko lai es gaidu? Viņš jau pats bija atnācis pie «tēvoča», varbūt atnesis savu saderināšanas gredzenu, varbūt cietis, badu vairākas dienas, palicis īri parādā saimniecei.

— Nu labi, ja tu ilgi ne… — es teicu.

— Nu protams, — viņš atbildēja un paņēma mani zem rokas. — Bet es tev lāgā neticu, tu jau esi īsts stulbenis. Labāk nāc man līdzi!

Es sapratu, ko viņš gribēja sacīt. Piepeši manī iedzirkstījās pašapziņa, un es mazliet aizskarts atbildēju:

— Nevaru! Esmu solījies būt Bernta Ankera ielā pusastoņos un…

— Pusastoņos! Tiešām? Bet tagad pulkstenis jau ir astoņi. Redzi, es turu rokā pulksteni, man tikai jānones tas lejā. Tā, un tagad iesim abi, tu izsalkušais grēciniek!

Es sadabūšu tev vismaz piecas kronas.

Un viņš pastūma mani lejup.

III

Vesela nedēļa pagāja pārpilnībā un priekā.

Arī šoreiz es biju laimīgi ticis laukā no posta. Ēdu katru dienu, mana uzņēmība pieauga, un es kalu dzelzi, kamēr tā karsta. Rakstīju uzreiz trīs sacerējumus, izmantoju katru uzdzirkstījumu, katru domu, kas radās manā nabaga galvā, un man šķita, ka šoreiz veicas labāk nekā agrāk. Pēdējo rakstu, kuram biju veltījis tik daudz pūļu un uz kuru tiku licis tik lielas cerības, redaktors jau bija atsūtījis atpakaļ, un es to iznīcināju pat nepārlasījis, aizskarts un saniknots. Tagad mēģināšu iekārtoties vēl kādā citā avīzē, lai man būtu vairākas iespējas. Ļaunākajā gadījumā, ja arī tas nelīdzēs, es varēju braukt uz kuģiem. «Mūķene» stāvēja ostā atiešanas gatavībā, atliek vienīgi salīgt par matrozi un tad aizbraukt uz Arhangeļsku vai vienalga uz kurieni. Tātad man bija visādas izredzes.

Pēdējā krīze mani bija ļoti novārdzinājusi, man sāka izkrist mati, mokoši sāpēja galva, it sevišķi no rītiem, arī nervi bija sabendēti. Dienā es rakstīju, aptinis rokas ar lupatām, jo nespēju panest, ja tās skāra mana paša elpa. Ja Jens Ulaijs lejā aizcirta staļļa durvis vai pagalmā ienāca kāds suns un ņēmās riet, man pārskrēja saltas tirpas un viss augums sāka trīsēt. Mana veselība bija pamatīgi iedragāta.

Dienu no dienas es saspringti strādāju, man pat neatlika laika paēst, es tikai rakstīju un rakstīju. Ne tikai mazais, ļodzīgais rakstāmgalds, bet arī gulta bija apkrauta ar aprakstītām lapām, kuras es laboju un pārstrādāju, pievienodams kaut ko jaunu, kas man todien iešāvās prātā, atdzīvinādams neveiklās vietas ar skanīgiem vārdiem, ar mokām veidodams teikumu pēc teikuma. Kādā pievakarē beidzot viens raksts bija pabeigts, un es līksms un laimīgs iebāzu to kabatā un devos pie «Komandora». Bija pats pēdējais laiks atkal parūpēties par naudu, Jo gandrīz nekas vairs nebija palicis. «Komandors» lūdza man mirkli pagaidīt… Viņš pats nepārtrauca rakstīšanu.

Apskatīju bāztin piebāzto telpu: krūšu tēli, litogrāfijas, avīžu izgriezumi un milzīgs papīrgrozs, kas, likās, varēja aprīt cilvēku. Redzot šo šausmīgo rīkli, pūķa rīkli, kas allaž bija atvērta, allaž gatava aprīt jaunus noraidītus darbus, jaunas sadragātas cerības, mani pārņēma skumjas.

— Kāds šodien datums? — piepeši ievaicājās «Komandors», acu nepacēlis.

— Divdesmit astotais, — es atbildēju, priecīgs, ka varu viņam pakalpot.

— Divdesmitais astotais… — Un viņš joprojām raksta. Beidzot viņš ieliek aploksnēs dažas vēstules, iesviež grozā dažus papīrus un noliek spalvu. Tad apgriežas krēslā un raugās uz mani. Pamanījis, ka es vēl stāvu pie durvīm, viņš pa daļai nopietni, pa daļai jokodamies pamāj ar roku, lai es apsēžos.

Es pagriežu viņam muguru, lai viņš neredzētu, ka man nav vestes, attaisu vaļā svārkus un izņemu no kabatas manuskriptu.

— Tas ir neliels apraksts par Koredžio, — es saku, — bet diemžēl nav uzrakstīts parastā manierē..

Viņš paņem no manām rokām lapas un sāk tās šķirstīt. Tad pagriežas pret mani.

Ak tad tāds izskatās šis cilvēks, kura vārdu es jau biju dzirdējis agrā jaunībā un kura avīze daudzus gadus mani bija ļoti ietekmējusi! Viņam ir cirtaini mati un skaistas, brūnas, bet mazliet šaudīgas acis; viņam ir paradums laiku pa laikam viegli nosēkties. Lauku mācītājs nevarētu izskatīties lēnprātīgāks nekā šis rakstnieks, kura spalva cērt līdz asinīm kā asa pātaga. Mani pārņem savādas bailes un apbrīna, acīs gandrīz sariešas asaras, un neviļus es paeju dažus soļus uz priekšu, lai teiktu, cik ļoti esmu viņam pateicīgs par visu, ko viņš man mācījis, un izlūgtos iecietību pret mani.

Esmu tikai nabaga nepraša, kuram jau tā klājas grūti..

Viņš paceļ acis, lēnām saloka manu manuskriptu, joprojām sēdēdams un kaut ko pārdomādams. Lai viņam būtu vieglāk izteikt noraidījumu, es pastiepju roku un saku:

— Tas droši vien jums neder? — Lai mani vārdi būtu iespaidīgāki, es pasmaidu.

— Mēs varam publicēt tikai populārus rakstus, — viņš atbild. — Jūs taču pazīstat mūsu lasītājus? Vai jūs šo rakstu nevarētu vienkāršot? Vai izvēlēties citu — vairāk saprotamu tematu?

Viņa smalkjūtība mani pārsteidz. Saprotu, ka mans raksts ir noraidīts, tomēr noraidījums izteikts tik patīkami. Negribēdams viņu ilgāk aizkavēt, es saku:

— Protams, es to varu.

Eju uz durvju pusi. Nokāsējies lūdzu, lai viņš atvaino, ka esmu viņu aizkavējis ar šo… Tad palokos un satveru durvju rokturi.

— Ja jums nepieciešams, varu izsniegt nelielu avansu, — viņš saka. — Vēlāk atstrādāsiet.

Viņš taču redz, ka neesmu spējīgs kaut ko uzrakstīt, tāpēc piedāvājums mani mazliet aizskar, un es saku:

— Nē, pateicos, pagaidām vēl varu iztikt. Liels paldies! Sveiki!

— Sveiki! — «Komandors» atbild un tūdaļ pievēršas savam rakstāmgaldam.

Viņš tomēr pret mani izturējās nepelnīti labvēlīgi, esmu viņam tāpēc pateicīgs; es pratīšu cienīt viņa augstsirdību. Nolemju neiet pie viņa agrāk, iekāms nebūšu uzrakstījis rakstu, kas mani apmierinās un mazliet pārsteigs «Komandoru», un viņš uzreiz piešķirs man desmit kronas. Es atgriezos mājās un no jauna ķēros pie sacerēšanas.

Nākamajos vakaros, kad pulkstenis bija aptuveni astoņi un gāzes laternas jau iededzinātas, ar mani vienmēr atgadījās šāds notikums.

Kad es pēc dienas darba un pūlēm iznāku ārā, lai paklejotu pa ielām, tieši pretī vārtiem pie gāzes laternas stāv kāda melnās drēbēs tērpusies dāma, pievērš man seju un pavada mani ar skatienu, kad eju viņai garām.

Ievēroju, ka viņa vienmēr ģērbusies tajās pašās drēbēs, biezs plīvurs aizklāj viņas seju un krīt uz krūtīm, rokās viņa tur mazu lietussargu ar ziloņkaula riņķīti ap rokturi.

Jau trešo vakaru es viņu redzu vienā un tai pašā vietā; tiklīdz paeju viņai garām, viņa apgriežas un lēnām dodas pa ielu pretējā virzienā.

Mana trauksmainā iztēle tūlīt sāka rosīties, un manī modās aplama iedoma, ka viņa te stāv manis dēļ. Es gandrīz vai uzrunāju viņu, gribēju vaicāt, vai viņa kādu meklē, varbūt viņai nepieciešama mana palīdzība, es varētu viņu pavadīt uz mājām, lai gan esmu nabadzīgi ģērbies, — varbūt viņai vajadzīga aizstāvība tumšajās ielās; taču tai pašā laikā jutu nenoteiktas bailes, ka tas varētu būt saistīts ar izdevumiem — būs jāpasūta glāze vīna vai jāsamaksā par ormani, bet man vairs nemaz nebija naudas.

Kabatas man bija tukšas — tas mani nomāca, un es pat neuzdrīkstējos viņai uzmest vērīgāku skatienu, kad gāju garām. Mani atkal mocīja bads, kopš aizvakardienas nekā nebiju ēdis, protams, tas nebija nekāds ilgais laiks, bieži esmu izturējis bez ēšanas vairākas dienas, bet tagad biju tik ļoti novārdzis, ka vairs nevarēju tā badoties kā agrāk. Viena vienīga diena bez ēšanas — un man jau reiba galva, bet, tiklīdz iedzēru ūdeni, tā tūliņ to izvēmu. Turklāt naktīs es briesmīgi salu, gulēju neizģērbies, tomēr salu, mani kratīja auksti drebuļi un gulēdams es gandrīz vai sastingu. Vecā sega nespēja pasargāt no caurvēja, un rītos atmostoties man deguns tecēja no miklā, saltā gaisa, kas spiedās istabā.

Gāju pa ielu un prātoju, kā lai noturos, kamēr būs gatavs nākamais raksts. Bijusi vismaz svece, tad varētu strādāt arī naktī; man pietiktu ar dažām stundām, ja būtu iedvesma. Un no rīta es varētu iet pie «Komandora».

Iegāju Uplandes kafejnīcā, lai uzmeklētu savu paziņu no bankas un palūgtu viņam dažas ēras, ar ko nopirkt sveci. Man atļāva izstaigāt visas istabas; gāju garām kādiem divpadsmit galdiem, pie kuriem viesi sēdēja runādamies, ēzdami un dzerdami. Iegāju pašā pēdējā — Sarkanajā istabā, bet meklēto cilvēku neatradu. Apjucis un sadusmots es atkal izgāju uz ielas un klunkuroju uz pils pusi.

Velna būšana, vai manām neveiksmēm nekad nebūs gala! Nikni sperdams platus soļus, uzsitis svārku apkakli un rokas sabāzis bikšu kabatās, es gāju un lādēju savu nelaimīgo zvaigzni. Neviena jauka brīža visus šos septiņus astoņus mēnešus; visu nedēļu atkal biju cietis badu, posts no jauna klaudzināja pie manām durvīm. Taču es visā šajā nabadzībā vēl biju palicis godīgs, hē-hē, tiešām godīgs! Mīļais dievs, kāds es esmu nelga! Un es stāstīju pats sev, ka reiz biju mocījies ar netīru sirdsapziņu, jo aiznesu pie augļotāja Hansa Paula segu. Es nicīgi smējos par savu jūtīgo sirdsapziņu, nospļāvos un neatradu pietiekami trāpīgu vārdu, lai izņirgātu sevi par šo muļķību.

Būtu tā gadījies tagad! Ja es uz ielas atrastu maciņu, ko pazaudējusi kāda skolniece, vai kādas nabaga atraitnes vienu ēru, es to paceltu un iebāztu kabatā, piesavinātos pavisam mierīgi un naktī gulētu kā murkšķis. Ne jau velti es biju tik ilgi mocījies, mana pacietība bija galā, es biju gatavs uz visu.

Apgāju pilij apkārt vairākas reizes, pēc tam nolēmu griezties atpakaļ uz mājām, taču vēl mazliet paklejoju pa parku un beidzot devos projām pa Kārļa Juhana ielu.

Pulkstenis bija ap vienpadsmitiem. Iela bija patumša, visur klaiņāja cilvēki — gan pa pāriem, gan bariņos. Bija pienācis «lielais mirklis», mīlas laiks, kad divas sirdis saplūst vienā un dzīve šķiet kā pasaka. Čaukstēja meiteņu kleitas, atskanēja aprauti, kaisli smiekli, krūtis cilāja karsta, drudžaina elpa. Kaut kur tālāk pie viesnīcas «Grand» kāds sauca: «Emma!» Visa iela atgādināja purvāju, no kura cēlās sveloši garaiņi.

Es neapzināti meklēju pa kabatām, vai neatradīsies divas kronas. Kaislība, kas jautās katra garāmgājēja kustībā, gāzes laternu blāvā gaisma, klusā, satraukuma pilnā nakts — tas viss sāka mani uzbudināt; visapkārt klusi čuksti, skavas, bikla atzīšanās, pusizteikti vārdi, apspiesti iekliedzieni; pat kaķi, skaļi ņaudēdami, nodevās mīlestībai Blomkvista vārtos. Turpretī man nebija ne divu kronu! Cik nožēlojami, ka esmu nonācis līdz tādai nabadzībai! Kāds pazemojums, kāds kauns! Un es atkal iedomājos nabaga atraitnes pēdējo artavu, ko būtu ar mieru paņemt, skolēna cepuri vai mutautiņu, ubaga tarbu, ko bez kautrēšanās aiznestu pie lupatu uzpircēja. Lai pats sevi mierinātu un attaisnotu, es sāku meklēt vainas visos šajos laimīgajos cilvēkos, kas slīdēja man garām. Raustīju plecus un mierīgi nopētīju visus, kas pa pāriem staigāja apkārt. Šie pašapmierinātie, kārīgie studenti, kas jau uzskata sevi par Eiropas mēroga uzdzīvotājiem, ja palaimējas pačamstīt kādai šuvējai krūtis! Visi šie jaunie cilvēki, banku ierēdņi, lieltirgotāji, bulvāru maukuri, kas pat nenoniecina jūrnieku sievas vai resnas govju meitas, kuras par kausu alus gatavas atdoties jebkurā pavārtē!

Īstās nāras! Viņu gulta vēl nav atdzisusi pēc ugunsdzēsēja vai zirgu puiša apmeklējuma… Tronis vienmēr ir brīvs, pieejams katram, lūdzu, kāpiet virsū!… Es spēcīgi nospļāvos uz ietves, nebēdādams, ka varu kādam trāpīt; biju saniknojies, nicināju šos cilvēkus, kas spiedās viens pie otra un pārojās manu acu priekšā. Es gāju paceltu galvu un jutos laimīgs, ka esmu saglabājis šķīstību.

Uz Sturtinga laukuma satiku kādu meiču, kas cieši paskatījās uz mani, kad biju nonācis viņai blakām.

— Labvakar! — es teicu.

— Labvakar! Viņa apstājās.

— Hm… Kāpēc jūs pastaigājaties tik vēlu? Vai jaunai dāmai nav bīstami tik vēlā stundā staigāt pa Kārļa Juhana ielu? Ak nē? Bet vai tad jūs neviens neuzrunā, neapvaino, vārdu sakot, vai neaicina līdzi uz mājām?

Pārsteigta viņa raudzījās uz mani, centās izlasīt manā sejā, ko es ar šiem vārdiem esmu gribējis teikt. Piepeši viņa paņēma mani zem rokas un sacīja:

— Nu tad ejam!

Es viņai sekoju. Kad bijām pagājuši dažus soļus garām ormanim, es apstājos, atbrīvoju savu roku un sacīju:

— Paklausies, mīlulīt, man nav nevienas ēras pie dvēseles. Es labāk iešu mājās.

Sākumā viņa man neticēja, bet pēc tam, kad pārbaudīja manas kabatas un nenieka neatrada, saskaitās, atmeta galvu un nosauca mani par stulbeni.

— Ar labu nakti! — es teicu.

— Pagaidiet! Vai jūsu briļļu rāmji ir no zelta?

— Nē!

— Nu tad ejiet pie velna! Un es gāju.

Pēc brītiņa viņa mani panāca un no jauna uzrunāja.

— Labi, nāciet man līdzi! — viņa teica. Šās nožēlojamās staigules piedāvājums mani pazemoja, un es atteicos. Sacīju, ka ir jau ļoti vēls un man jāsteidzas uz kādu vietu, turklāt viņa nav tik bagāta, lai nestu šādus upurus.

— Bet tagad es gribu, lai jūs nāktu man līdzi, — viņa neatlaidās.

— Nē, — es atbildēju. — Es nevaru tam piekrist.

— Jūs droši vien ejat pie kādas citas?

— Nē!

Patlaban manī nebija nekādas iekāres, sievietes man bija vienaldzīgas, alkas bija apdzisušas. Tomēr jutos pazemots šīs dīvainās meičas acīs un mēģināju saglabāt pašcieņu.

— Kā jūs sauc? — es vaicāju. — Ak Marija? Nu tad klausieties, Marij! — Un es sāku viņai paskaidrot savu izturēšanos. Mans stāsts meiču aizvien vairāk pārsteidza.

Vai viņa domājusi, ka es esmu viens no tiem, kas vakaros staigā pa ielām un ķersta meičas? Vai tiešām viņa par mani tā domājusi? Vai es viņu uzrunāju nepieklājīgi?

Vai tā izturas cilvēks, kam prātā ļauns nodoms? Vārdu sakot, es biju sācis ar viņu runāt un pavadīju nedaudzus soļus, lai redzētu, ko viņa darīs. Starp citu, mani sauc tā un tā, esmu mācītājs. Ar labu nakti! Ejiet mājās un vairs negrēkojiet!

Un es gāju projām.

Biju labā noskaņā, soļoju un berzēju rokas, skaļi sarunājos pats ar sevi. Kāds prieks, ka varu tā klaiņāt un darīt labus darbus! Kas zina, varbūt es šo kritušo būtni esmu atgriezis tikumīgai dzīvei! To viņa sapratīs, pārdomājusi manus vārdus, un pat nāves stundā jutīs pret mani pateicību. Ak, lai notiktu kas notikdams, tomēr ir vērts būt godīgam un taisnīgam! Mans noskaņojums bija lielisks, jutos spēcīgs un drosmīgs. Bijusi tikai svece, varbūt es pabeigtu arī savu rakstu. Es gāju, vicinādams jauno vārtu slēdzeni, dungoju, svilpoju un prātoju, kur lai dabūju sveci. Cits nekas neatliek, jāraksta lejā uz ielas pie kādas gāzes laternas. Es atslēdzu durvis un devos augšā pēc saviem papīriem.

Nonācis lejā, aizslēdzu durvis un iekārtojos zem laternas. Visur valdīja klusums, dzirdēju tikai smagos, dunošos policista soļus tuvējā šķērsielā, un tālumā, Sv. Hanshaugena kalnā, rēja suņi. Nekas mani netraucēja, uzsitu svārku apkakli un sakopoju domas. Es justos laimīgs, ja izdotos pabeigt šo mazo rakstu. Biju to pārtraucis kādā grūtā vietā, vajadzēja pāriet uz kaut ko jaunu, kam sekotu rāms, pakāpenisks noslēgums, kas pēkšņi aprautos ar asu frāzi, satraucošu ka šāviens vai kalnu lavīnas nogruvums. Punkts.

Taču man trūka vārdu. Izlasīju visu rakstu no sākuma — skaļi katru teikumu, bet nekādi nespēju koncentrēt domas atbilstošam nobeigumam. Un, kamēr es tā. stāvēju un gudroju, pienāca policists, apstājās netālu no manis un galīgi sagandēja manu radošo noskaņu. Kāda viņam daļa, ka es te stāvu un cenšos izdomāt lielisku nobeigumu sacerējumam, kas paredzēts «Komandoram»? Ak dievs, cik grūti man noturēties virs ūdens, lai ko es darītu! Nostāvēju zem laternas kādu stundu, policists aizgāja, bet, stāvot tā uz vietas, man sāka salt. Noskumis un nomākts par jauno neveiksmi, es beidzot atslēdzu vārtus un gāju uz savu ūķi.

Tur bija ļoti auksts, un melnajā tumsā es tikko varēju samanīt logu. Aiztaustījos līdz gultai, novilku kurpes un sāku berzēt kājas, lai tās sasiltu. Pēc tam es apgūlos neizģērbies, kā jau ilgu laiku biju darījis.

Nākamajā rītā, tikko uzausa gaisma, es apsēdos gultā un atkal sāku rakstīt. Tā es nosēdēju līdz pusdienai un biju uzrakstījis tikai kādas desmit divdesmit rindiņas. Līdz beigām tā arī nebiju ticis.

Es piecēlos, uzvilku kurpes un, lai sasildītos, sāku staigāt šurpu turpu pa istabu.

Logi bija aizsaluši; paraudzījos ārā — sniga sniegs, pagalmu un ūdens sūkni klāja bieza sniega sega.

Es nevarēju rimties, neapzināti staigāju šurpu turpu pa istabu, kasīju ar nagiem sienu, piespiedu pieri pie durvīm, klaudzināju ar rādītājpirkstu pret grīdu un uzmanīgi ieklausījos — visu to es darīju bez jebkāda nolūka, bet klusi un apdomīgi, it kā man būtu kas svarīgs prātā, Lāgu lāgiem es skaļi izsaucos: «Augstais dievs, tas taču ir ārprāts!» Taču joprojām rīkojos tikpat neprātīgi. Pēc ilga laika, varbūt pēc stundām divām, es atjēdzos, sakniebu lūpas un sakopoju visus spēkus. Tam jādara gals!

Sameklēju skaidu, ko grauzt, un apņēmīgi satvēru zīmuli.

Ar lielām pūlēm uzrakstīju pāris īsu teikumu, divdesmit nožēlojamu vārdu, ko ar varu izspiedu, lai darbs virzītos uz priekšu. Taču vairāk nespēju, galva bija tukša, spēki izsīkuši. Es vairs nevarēju pakustēties, plati iepletis acis, blenzu uz šiem ērmīgajiem, nevienādajiem burtiem, kas lēkāja uz papīra kā sarus sacēluši zvēriņi, skatījos, nekā nesaprazdams un ne par ko nedomādams.

Laiks ritēja. Saklausīju ielas troksni, ratu rīboņu, zirgu pakavu dipoņu, dzirdēju Jensa Ulaija balsi, kad viņš runājās stallī ar zirgiem. Jutos galīgi nespēcīgs, sēdēju un tikai reizēm pašmakstināju lūpas. Sāpes krūtīs pastiprinājās.

Gar acīm metās tumšs, jutos galīgi pārguris un atlikos gultā. Lai sasildītu rokas, vilku pirkstus caur matiem no pieres uz pakausi, mati šķipsnām pieķērās pie pirkstiem un nokrita uz spilvena. Tas mani neuztrauca, matu man uz galvas vēl bija diezgan. Mēģināju izrauties no šās dīvainās snaudas, kas gluži kā migla klājās pār augumu; piecēlos sēdus, uzsitu ar roku pa ceļgaliem, kāsēju tikmēr, kamēr varēju izturēt sāpes krūtīs, un no jauna atkritu gultā. Neviens man nepalīdzēja; es bezpalīdzīgi gulēju vaļējām acīm, skatīdamies griestos, un jutu, ka mirstu. Beidzot iebāzu mutē rādītājpirkstu un sāku sūkāt. Manās smadzenēs kaut kas saviļņojās, uzdzirkstīja kāda doma — baisma un neprātīga: «Ja nu es iekosti pirkstā?» Un, ne mirkli nevilcinādamies, es aizvēru acis un iecirtu pirkstā zobus.

Tad pietrūkos kājās. Beidzot biju atmodies. No pirksta pilēja asinis, es tās nolaizīju. Sāpju nejutu, brūce bija niecīga; taču beidzot biju atjēdzies, pašūpoju galvu, piegāju pie loga un sameklēju lupatiņu, ar ko apsiet pirkstu. Kamēr es tā stāvēju, pūlēdamies apsiet brūcīti, acīs sariesās asaras, un es sāku klusi raudāt. Šis izģindušais, sakostais pirksts izskatījās tik nožēlojams! Augstais dievs, ciktāl esmu nonācis!

Tumsa sabiezēja. Iespējams, ka es šovakar varētu pabeigt rakstu, ja man būtu svece. Mana galva atkal bija skaidra, tajā, kā parasti, spietoja domas, un sevišķas sāpes es nejutu, pat izsalkums vairs nebija tik skaudrs kā pirms dažām stundām; līdz rītam es izturēšu. Varbūt es dabūtu sveci uz parāda, ja grieztos pārtikas preču veikalā un izklāstītu savus apstākļus. Mani tur labi pazina — labajās dienās, kamēr man vēl turējās nauda, es tajā veikalā bieži pirku maizi. Bez šaubām, es dabūšu sveci pret savu goda vārdu. Un pirmo reizi pēc ilgiem laikiem es ņēmos notīrīt drēbes un nopurināt no svārku apkakles izkritušos matus, cik tas tumsā bija iespējams. Tad noklunkuroju lejā pa kāpnēm.

Nonācis ārā uz ielas, es iedomājos, vai labāk nepalūgt maizi. Sāku šaubīties, apstājos un pārdomāju. «Nekādā ziņā! es sev beidzot teicu. Biju tādā stāvoklī, ka ēdienu nepanesu; tad man atkal uzbruktu rēgi, nojausmas un neprātīgas fantāzijas, rakstu es nevarētu pabeigt, bet man noteikti tas jāaiznes «Komandoram», iekāms viņš mani nav aizmirsis. «Nekādā ziņā!» Un es izšķīros prasīt sveci. Ar šo apņemšanos iegāju veikalā.

Pie letes stāv sieviete un iepērkas, redzu daudzus sainīšus, kas ietīti dažādos papīros. Pārdevējs mani pazīst un zina, ko es parasti mēdzu pirkt, pamet sievieti ar tās sainīšiem, ievīsta avīzē maizi un noliek to man priekšā.

— Nē, man šoreiz vajadzīga svece, — es saku ļoti klusi un pazemīgi, lai nesakaitinātu pārdevēju un nesabojātu izredzes dabūt sveci.

Mana atbilde viņu pārsteidz, pirmo reizi es lūdzu nevis maizi, bet kaut ko citu.

— Tad jums mazliet jāpagaida, — viņš saka un no jauna pievēršas sievietei.

Viņa savāc savas preces, pasniedz pārdevējam piecas kronas, saņem atpakaļ sīknaudu un aiziet. Tagad mēs ar pārdevēju esam divi vien.

— Tātad jūs vēlaties sveci. — Viņš paņem sveču paciņu, atplēš to un izvelk vienu sveci.

Viņš raugās uz mani, es raugos uz viņu un nespēju izteikt savu lūgumu.

— Ak jā, jūs taču par to jau samaksājāt, — viņš pēkšņi saka. Saka pavisam mierīgi, ka esmu samaksājis, dzirdu katru viņa vārdu. Un viņš sāk ņemt ārā no kases sudraba naudu kronu pēc kronas — spožus, biezus naudas gabalus; viņš man izdod atlikumu no piecām kronām, no tās sievietes piecām kronām.

— Lūdzu! — viņš saka.

Stāvu un mirkli raugos uz naudu, saprotu, ka viņš kļūdījies; es nekā neapsveru, nekā nedomāju, tikai brīnos Par šo bagātību, kas mirdz manu acu priekšā. Mehāniski es savācu naudu.

Tā es stāvu pie letes apmulsis aiz brīnumiem, satriekts, iznīcināts, speru soli uz durvju pusi un atkal apstājos. Cieši skatos sienā, tur karājas ādas kaklasaite ar mazu zvaniņu, zem tās — auklu saišķis. Es stāvu un blenžu uz šīm lietām.

Pārdevējs droši vien domā, ka es gribu parunāties, un, kārtodams uz letes izplāto iesaiņojamo papīru, saka:

— Laikam tagad iestāsies ziema.

— Hm… Jā, tiešām izskatās, ka tagad iestāsies ziema, — es atbildu. Un pēc mirkļa piebilstu: — Nu jā, nav nemaz par agru. Nudien tā izskatās. Sen jau arī laiks.

Dzirdu savu melšanu, bet man šķiet, ka runā kāds cits cilvēks.

— Ak jums arī tā liekas? — pārdevējs vaicā.

Es iebāzu naudu kabatā, satvēru durvju rokturi un gāju ārā, dzirdēju, ka padevu arlabunakti un pārdevējs man atbildēja.

Biju pagājis dažus soļus, kad veikala durvis atsprāga vaļā un pārdevējs man uzsauca. Bez mazākā izbrīna, bez jebkādas baiļu sajūtas es pagriezos atpakaļ, savācu naudu saujā un jau grasījos atdot.

— Lūdzu, jūs aizmirsāt sveci, — pārdevējs sacīja.

— Ak, pateicos! Daudzkārt pateicos! — es mierīgi atbildēju.

Un atkal devos lejup pa ielu, turēdams rokā sveci.

Manas pirmās apzinīgās domas pievērsās naudai. Piegāju pie laternas, no jauna pārskaitīju naudu, pasvārstīju to rokā un pasmaidīju. Tā ir vesela bagātība, esmu glābts uz ilgu laiku! Un es atkal iebāzu naudu kabatā un gāju tālāk.

Apstājies Lielajā ielā pie kādas ēdnīcas, es salti un mierīgi pārdomāju, vai drīkstētu kaut ko iebaudīt. Dzirdēju šķīvju un nažu šķindoņu; kārdinājums bija pārlieku liels, es tūliņ devos iekšā.

— Bifšteku! — es pieprasīju.

— Bifšteku! — apkalpotāja atkārtoja pa virtuves lodziņu.

Apsēdos pie atsevišķa galdiņa netālu no durvīm un sāku gaidīt. Vieta, kur sēdēju, bija patumša, un es iegrimu domās. Laiku pa laikam apkalpotāja man uzmeta ziņkāru skatienu.

Pirmo reizi biju rīkojies negodīgi, šī bija mana pirmā zādzība, pret kuru visi mani agrākie nodarījumi bija tīrais nieks. Tas bija mans pirmais mazais un vienlaikus lielais klupiens… Nu labi! Nekā nevar darīt. Starp citu es taču varu norēķināties ar pārdevēju vēlāk, kad mani apstākļi uzlabosies. Nemaz nav teikts, ka ar mani vienmēr tā būs, turklāt es neesmu solījies dzīvot godīgāk nekā citi, tādu zvērestu neesmu devis.

— Vai drīz dabūšu bifšteku?

— Jā, tūlīt, — apkalpotāja atbildēja, atvēra lodziņu un palūkojas virtuve.

Bet ja nu tas atklājas? Ja pārdevējam mostas aizdomas, ja viņš sāk prātot par notikumu ar maizi, par tām piecām kronām, kuru atlikumu atdeva tai sievietei? Ļoti iespējams, ka viņš to atcerēsies nākamajā reizē, kad ieiešu veikalā. Ak dievs, nu un tad?… Es viegli paraustīju plecus.

— Lūdzu! — apkalpotāja laipni sacīja, nolikdama bifšteku uz galda. — Bet vai jūs labāk neiesiet blakus telpā? Te ir tik tumšs.

— Nē, pateicos, es palikšu tepat, — atbildēju. Viņas laipnība mani aizkustināja, es tūdaļ samaksāju, iedevu tik, cik neviļus satvēru ar roku kabatā, un saspiedu meitenes roku. Viņa smaidīja, bet manas acis kļuva valgas, kad es jokodamies sacīju:

— Par atlikumu nopērciet sev māju… Ak, nav vērts pateikties!

Es sāku ēst, ar katru kumosu kļuvu negausīgāks, riju lielus gabalus pat nesakošļādams. Plosīju gaļu ar zobiem ka cilvēkēdājs.

Apkalpotāja atkal pienāca pie mana galdiņa.

— Vai jūs nevēlaties kaut ko dzert? — viņa vaicāja un mazliet pieliecās.

Es paraudzījos uz viņu, viņa runāja klusām, it kā apmulsusi, viņas acis bija nodurtas.

— Varbūt puspudeli alus vai ko citu… no manis… tāpat… ja vēlaties. .

— Nē, daudzreiz pateicos! — es atbildēju. — Patlaban ne. Es atnākšu citreiz.

Viņa aizgāja un apsēdās pie letes, redzēju tikai viņas galvu. Savāda meitene!

Beidzis ēst, es tūliņ devos uz durvīm. Jutu, ka kļūst nelabi. Apkalpotāja piecēlās.

Es baidījos no gaismas, baiļojos parādīties šai jaunajai meitenei, kura nenoģida visu manu postu, tāpēc aši atsveicinājos, palocījos un metos ārā.

Ēdiens sāka iedarboties, jutu stipras sāpes, kaklā sakāpa grēmas. Katrā tumšā nostūri es izvēmos, taču centos apspiest nelabumu, kas atkal iztukšoja manu kuņģi, savilku rokas dūrēs, cirtu kāju pret ielas bruģi un negantās dusmās noriju to, kas gribēja šļākties ārā, — tomēr viss velti! Beidzot ieskrēju kādos vārtos un, nekā neredzēdams aiz asarām, kas apmigloja acis, izvēmu ēdiena paliekas.

Jutos ļoti sarūgtināts, gāju pa ielu raudādams, lādēju ļaunos spēkus, kas mani vajāja, piesaucu elles sodu un mūžīgas mokas par to neģēlību. Jā, likteņa varas nebija bruņnieciskas, tiešām, tās nebija bruņnieciskas, tas man jāatzīst… Piegāju pie kāda cilvēka, kurš stāvēja pie veikala skatloga, un vaicāju, kā viņš doma, ko drīkst baudīt cilvēks, kas ilgi cietis badu.

— No tā atkarīga viņa dzīvība, taču bifšteku viņš nevar ēst, — es sacīju.

— Esmu dzirdējis, ka derot piens, vārīts piens, — vīrs izbrīnījies atteica. — Starp citu, kāpēc jūs to vaicājat?

— Pateicos! Pateicos! — es atbildēju. — Tiešām, vārīts piens ir derīgs.

Un steidzos projām.

Pienācis pie pirmās kafejnīcas, kas pagadījās ceļā, gāju iekšā un pasūtīju vārītu pienu. Pienu atnesa, un es dzēru to gluži karstu, dzēru kāri, malku pēc malka, samaksāju un devos projām. Tagad es gāju mājās.

Tad notiek kaut kas savāds. Pie maniem vārtiem, atspiedies pret gāzes laternu, tieši gaismas lokā kāds stāv, to es jau saskatu no tālienes, — atkal tā pati melni ģērbusies dāma. Tā pati melni ģērbusies dāma no iepriekšējiem vakariem. Kļūdīties es nevaru, viņa šai vieta stāv jau ceturto reizi. Viņa stāv pavisam nekustīgi.

Man tas šķiet tik ērmīgi, ka es neviļus gausinu soļus; tajā brīdī manas domas ir skaidras, tomēr esmu ļoti uzbudināts, manus nervus satraukusi pēdējā maltīte, ko iebaudīju. Kā parasti, paeju viņai cieši garam, nonāku gandrīz līdz vārtiem un jau grasos iet iekša. Tad apstājos. Mani pārņem iedvesma. Neapzināti pagriežos un pieeju dāmai klāt, paraugos viņai sejā un saku:

— Labvakar, jaunkundz!

— Labvakar! — viņa atbild.

— Atvainojiet, vai jūs kādu meklējat? Es jūs esmu ievērojis jau agrāk, varbūt varētu palīdzēt? Es ļoti, ļoti atvainojos!

— Jā, es lāgā nezinu. .

— Šai pagalmā mīt tikai kādi trīs četri zirgi un es, te ir vienīgi stallis un skārdnieka darbnīca. Ja jūs kādu te meklējat, tad maldāties.

Viņa novēršas un saka:

— Es nevienu nemeklēju, es tikai te stāvu.

Ak tā, viņa te stāv, stāv vakaru pēc vakara vienīgi savu iedomu pēc. Tas ir dīvaini. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk tas mani pārsteidz. Tad nolemju būt drošāks. Pažvadzinu kabatā atslēgas un piedāvājos aizvest viņu iedzert glāzi vīna kaut kur citur… Jau ir ziema, he-hē… Tas neprasīs daudz laika… Protams, ja viņa vēlas.

Ak nē, pateicos, tas nav iespējams. Nē, to viņa nevar. Bet, ja es būtu tik laipns un viņu kādu gabaliņu pavadītu, tad… Jau ir tumšs, un viņai netīk iet vienai pašai pa Kārļa Juhana ielu tik vēlā stundā.

— Ar lielāko prieku.

Un mēs sākām iet; viņa gāja man labajā pusē. Mani pārņēma dīvaina tīksme — apziņa, ka esmu tik tuvu jaunai meitenei. Gāju un visu ceļu viņā lūkojos. Matu smarža, siltums, ko izstaroja viņas augums, sievietes kairā smarža, saldā dvaša, kas vēdīja ikreiz, kad viņa man pievērsās, — tas viss mani reibināja. Es pat varēju saskatīt tuklo, mazliet bālo seju aiz plīvura un augstās krūtis zem apmetņa. Domas par šo slēpto krāšņumu, ko es noģidu, mani mulsināja, vērta bez jebkāda pamata muļķīgi laimīgu; es vairs nespēju valdīties, pieskāros viņas rokai, piedūru pirkstus viņas plecam un muļķīgi smaidīju. Dzirdēju, kā pukst mana sirds.

— Cik jūs esat dīvaina! — es teicu. Kā es to domājot?

Jā, vispirms viņai tāds jauks paradums vakaros nekustīgi stāvēt pie staļļa vārtiem bez jebkāda iemesla, tikai tāpēc, ka tas ienācis prātā..

— Nu jā, bet savs iemesls tam esot; turklāt viņai patīkot vēlu pastaigāties. Vai tad es ejot gulēt pirms divpadsmitiem?

— Es? Vairāk par visu pasaulē ienīstu likšanos gulēt pirms pusnakts. He-hē!

Redzat nu! Tāpēc arī es vakaros dodos pastaigā, jo man nekā cita nav ko darīt! Es dzīvoju Sv. Ulafa laukumā…

— Ilajali! — es izsaucos. Ko jūs teicāt?

— Es tikai teicu — Ilajali… Vairāk nekā. Turpiniet!

Viņa tātad dzīvojot Sv. Ulafa laukumā kopā ar māti, ar kuru grūti sarunāties, jo māte esot pakurla. Vai tad kāds brīnums, ja viņai patīkot mazliet paklejot?

— Nē, itin nemaz, — es atbildēju.

— Nu jā, un tālāk? — Pēc viņas balss es nopratu, ka viņa smaida.

— Vai jums ir māsa?

— Jā, vecāka par mani, bet kā jūs to zināt? Māsa ir aizbraukusi uz Hamburgu.

— Nupat?

— Nē, pirms piecām nedēļām. Bet kā jūs zināt, ka man ir māsa?

— To es nemaz nezināju, es tikai vaicāju. Mēs apklusām. Mums garām pagāja kāds vīrs, nesdams padusē kurpju pāri, tālāk, cik vien redzams, iela bija tukša. Pie Tivoli margoja krāsainu spuldzīšu virtene. Vairs nesniga. Debesis bija dzidras.

— Mīļais dievs, vai tad jums nav auksti bez mēteļa? — piepeši jautāja dāma, raudzīdamās uz mani.

Vai stāstīt viņai, kāpēc man nav mēteļa? Vai atklāt savu stāvokli, izbiedēt viņu un atgrūst uz visiem laikiem? Ir taču tik jauki iet viņai blakām un atstāt viņu neziņā. Es iesmējos un sacīju:

— Nē, nepavisam. — Un, lai pievērstu sarunu citam tematam, es vaicāju: — Vai jūs esat redzējusi Tivoli zvērnīcu?

— Nē, — viņa atbildēja. — Vai tur ir ko redzēt? Ja nu viņai ienāk prātā iet uz turieni? Tur ir tik spoža gaisma un tik daudz ļaužu! Viņa nokaunētos un aizietu, ieraudzījusi manas nonēsātās drēbes, manu sakritušo seju, kuru es turklāt divas dienas nebiju mazgājis. Varbūt viņa pamanītu, ka man nav vestes…

— Ai nē, — es tāpēc atbildēju, — tur nav nekā ko redzēt. — Par laimi, man izdevās sakopot un likt lietā savas daiļrunības paliekas. — Kas tur ko redzēt tādā mazā zvērnīcā! Man vispār nepatīk skatīties uz zvēriem būros. Zvēri saprot, ka cilvēki viņus aplūko, jūt šos simtiem ziņkāros skatienus, un tie viņus ietekmē. Nē, es vēlētos redzēt zvērus, kuri nezina, ka tos novēro, biklos dzīvniekus, kas, paslēpušies savās alās, laiski guļ, piemieguši zaļās acis, laiza ķepas un domā. Vai nav tā?

— Jā, jums, protams, taisnība.

— Zvēri ir interesanti tikai to mežonīgā savdabīgumā.

Kad tie klusi zogas nakts tumsā caur meža biezokni, kad gaisā skan putnu ķērcieni, šalko vējš un jaušama asiņu smaka, atskan noslēpumaini trokšņi, vārdu sakot, kad zvērus apdveš mežonīgās dabas elpa..

Es baidījos viņu garlaikot, jo sapratu, ka esmu tikai nožēlojams nabags, un šī apziņa mani nomāca. Būtu es pieklājīgi apģērbies, tad varētu viņai piedāvāt tīkamu pastaigu pa Tivoli. Cik dīvaini, ka šī meitene atļauj, lai viņu pavada pa Kārļa Juhana ielu noskrandis klaidonis! Diezin ko viņa domā? Un kādēļ es eju viņai blakus un muļķīgi smaidu, pats nezinādams, par ko? Kāda jēga man slāt tādu gaisa gabalu līdzi šai drostaliņai? Vai tas man nav grūti? Vai aukstums man neiet cauri kauliem līdz ar katru vēja brāzmu, kas pūš mums tieši pretī? Un vai manās smadzenēs aiz mēnešiem ilgas badošanās jau nav uzliesmojis ārprāts? Tomēr viņas dēļ es neeju mājās, kur varētu iedzert malciņu piena, vienu karotīti piena, ko varbūt spētu panest mans kuņģis. Kāpēc viņa man nepagriež muguru un nesūta mani pie visiem velniem?

Mani pārņēma izmisums, šī bezcerība mani galīgi nomāca, un es teicu:

— Patiesībā jums nevajadzētu iet kopā ar mani, jaunkundz, — ar savu apģērbu vien es jūs apkaunoju citu acīs. Jā, tas ir tiesa, es nejokoju.

Viņa satrūkās. Uzmeta man ašu skatienu un brīdi klusēja. Pēc tam sacīja:

— Ak dievs!

— Ko jūs gribat teikt? — es vaicāju.

— Ak, nerunājiet tā… Nu mums vairs nav tālu ko iet! — Un viņa sāka soļot ātrāk.

Pie Universitātes ielas mēs pagriezāmies, un jau bija redzamas Sv. Ulafa laukuma ugunis. Tad viņa atkal sāka iet lēnāk.

— Piedodiet šo uzmācību, — es sacīju, — bet vai jūs man nepateiktu savu vārdu, iekāms mēs šķiramies? Un, lūdzu, paceliet uz mirkli plīvuru, lai redzu jūsu seju! Es jums būtu ļoti pateicīgs.

Klusums. Es gaidīju.

— Jūs mani jau esat redzējis, — viņa sacīja.

— Ilajali! — es atkal iesaucos.

— Jūs man sekojāt gandrīz pusi dienas un aizgājāt līdz pat manām mājām. Vai jūs toreiz bijāt piedzēries? — Pēc balss sapratu, ka viņa smaida.

— Jā, diemžēl es toreiz biju piedzēries, — atbildēju.

— Tas gan nav labi!

Un satriekts es atzinu, ka labi tas nav.

Mēs bijām nonākuši pie strūklakas, apstājāmies un paraudzījāmies daudzajos mājas numurs divi apgaismotajos logos.

— Tālāk mani nepavadiet! Paldies par šo vakaru! — viņa sacīja.

Es nodūru galvu, neuzdrīkstējos bilst ne vārda. Noņēmu cepuri un stāvēju kailu galvu. Nez vai viņa sniegs man roku?

— Kādēļ jūs nelūdzat, lai pastaigājos ar jums vēl kādu gabaliņu? — viņa jokodamās sacīja, taču, acis nodūrusi, lūkojās uz savām kurpēm.

— Augstais dievs! Vai jūs tam piekristu? — es atbildēju.

— Jā, bet tikai mazu gabaliņu. Un mēs griezāmies atpakaļ.

Es biju gluži samulsis, nezināju, kā iet, kā stāvēt, šī meitene bija pilnīgi sajaukusi manas domas. Es biju sajūsmināts, brīnum līksms; man šķita — aiz laimes es varētu nomirt. Viņa pati gribēja paiet ar mani atpakaļ, tās nebija manas iedomas, tā bija viņas vēlēšanās. Gāju un raudzījos uz viņu, un jutos aizvien drošāks. Uz mirkli aizmirsu savu nabadzību, savu niecīgumu, visus savu nožēlojamos apstākļus, jutu, ka asinis sāk strauji pulsēt dzīslās tāpat kā agrāk, iekams nebiju tā panīcis, un es gribēju rīkoties mazliet viltīgi, lai izzinātu kaut ko par viņu.

— Toreiz es nebūt nesekoju jums, bet jūsu māsai, es sacīju.

— Manai māsai? — viņa ārkārtīgi pārsteigta vaicāja. Tad apstājās, skatījās uz mani, gaidīja patiesu atbildi. Gaidīja pavisam nopietni.

— Jā, — es atbildēju, — Hm… Es gribēju teikt, ka sekoju jaunākajai no abām dāmām, kas gāja man pa priekšu.

— Jaunākajai? Ha-ha-hā! — Viņa pēkšņi iesmējās skaļi un sirsnīgi kā bērns. —

Ak jūs, viltnieks! To jūs teicāt tikai tāpēc, lai es paceltu plīvuru. Vai ne? Es jūs pieķēru. Bet tagad viss velti… par sodu.

Mēs sākām smieties un jokoties. Tērzējām nerimtīgi visu ceļu, es pats nezinu, ko runāju, jutos tik priecīgs. Viņa stāstīja, ka esot mani redzējusi teātrī, tas bijis diezgan sen. Es esot bijis kopā ar trim draugiem un izturējies trakulīgi. Droši vien arī toreiz es diemžēl esot bijis piedzēries.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Jūs tik skaļi smējāties.

— Ak tā? Jā, es toreiz daudz smējos.

— Bet tagad vairs ne?

— Tagad arī. Dzīve taču ir tik skaista!

Mēs bijām pienākuši pie Kārļa Juhana ielas, un viņa teica:

— Tālāk vairs neiesim. — Un mēs pagriezāmies un atkal gājām uz Universitātes ielas pusi. Kad nonācām pie strūklakas, es palēnināju soļus, jo zināju, ka tālāk iet vairs nedrīkstu.

— Nu jums jāgriežas atpakaļ, — viņa teica un apstājās. Bet pēc mirkļa piebilda, ka es varot viņu pavadīt līdz durvīm. Tas taču neesot nekas ļauns? Vai ne?

— Protams, ne, — es sacīju.

Bet, kad mēs stāvējām pie durvīm, mani atkal nomāca mana nabadzība. Kā tāds grūtdienis kā es lai saglabā možu garu? Te es stāvu pretī šai jaunajai dāmai — netīrs, skrandains, bada izķēmots, nemazgājies — un būtu vai zemē ielīdis. Es neviļus sarāvos un teicu:

— Vai es jūs vēl kādreiz redzēšu?

Man nebija nekādu cerību, ka drīkstēšu viņu vēlreiz satikt. Es gandrīz vai gaidīju strupu noraidījumu, kas mani atvēsinātu un atkal vērstu vienaldzīgu.

— Jā, — viņa teica.

— Kad?

— Es nezinu. Klusums.

— Vai jūs kaut uz īsu mirklīti nepaceltu plīvuru, lai es redzētu, ar ko esmu runājis? — es sacīju.

Klusums.

Mēs varam satikties šeit otrdienas vakarā, — viņa sacīja. — Vai esat ar mieru?

— Ja, dārgā, ja vien tas ir iespējams! — Pulksten astoņos.

— Labi.

Es pārvilku roku pār viņas apmetni, notrausu sniegu, lai būtu iemesls viņai pieskarties; viņas tuvumā es jutos svētlaimīgs.

— Jūs taču nedomāsiet par mani pārāk ļauni? — viņa teica. Un atkal pasmaidīja.

— Nē…

Piepeši viņa apņēmīgi pacēla plīvuru; mēs mirkli raudzījāmies viens uz otru.

— Ilajali! — es teicu. Viņa pastiepās pirkstgalos, apskāva manu kaklu un noskūpstīja mani tieši uz lūpām. Jutu, kā no straujās elpas cilājas viņas krūtis.

Tad viņa izrāvās no manām skavām, aizelsusies čukstus uzsauca arlabunakti un, vairs ne vārda neteikdama, uzskrēja augšup pa kāpnēm…

Durvis aizvērās.

Nākamajā dienā sniga vēl vairāk, sniegs krita lielām, mitrām pārslām, kas lejā pārvērtas dubļos. Bija mikls un ledaini auksts.

Es pamodos ļoti vēlu, galva bija durna pēc vakardienas satraucošajiem pārdzīvojumiem, sirds apskurbusi no necerētās sastapšanās. Jūsmas pārņemts, es kādu laiku gulēju nomodā un iedomājos, ka man līdzas guļ Ilajalij Es atplētu rokas, apskāvu pats sevi un skūpstīju tukšu gaisu.

Tad es beidzot piecēlos, izdzēru tasīti piena un pēc tam notiesāju bifšteku; izsalkumu vairs nejutu, vienīgi nervi bija pārāk satraukti. Es devos uz tirgus būdām, kur pārdeva gatavus apģērbus. Man bija ienācis prātā, ka varbūt par lētu cenu varētu nopirkt vesti, ko pavilkt zem svārkiem. Devos augšup pa kāpnēm uz tirgu, izraudzījos vesti un sāku to apskatīt. Tieši tai brīdī garā gāja kāds paziņa; viņš pamāja ar galvu un uzsauca man; es pametu vesti un devos pie viņa. Tas bija tehniķis un patlaban gāja uz darbu.

— Nāciet līdzi, iedzersim kausu alus! Bet žigli, man nav daudz laika… Kas tā bija par dāmu, ar kuru jūs vakar pastaigājāties?

— Vai tad jūs nezināt, — es teicu, jau kļuvis greizsirdīgs, tikai dzirdot viņu pieminam, — ka tā ir mana mīļākā?

— Ka tevi nelabais! — viņš izsaucās.

— Jā, tas notika vakar vakarā.

Es biju viņu pārsteidzis, viņš man noticēja. Es nekautri viņam meloju, lai tiktu no viņa vaļā. Mēs izdzērām alu un gājām projām.

— Nu, palieciet sveiks!… Paklausieties! — viņš pēkšņi izsaucās. — Esmu jums parādā dažas kronas, taisni kauns, ka vēl neesmu tās atdevis, bet jūs tās drīz dabūsiet!

— Pateicos! — es sacīju, lai gan zināju, ka šīs kronas nekad nedabūšu.

Diemžēl alus man tūdaļ sakāpa galvā un karstiem viļņiem pāršalca visu augumu.

Sāku domāt par vakarvakara piedzīvojumu un galīgi apskurbu. Ja nu viņa otrdienas vakarā neatnāk? Ja pārdomā, sāk šaubīties?… Bet par ko viņai jāšaubās? Manas domas pievērsās naudai. Mani pārņēma bailes, briesmīgas bailes. Visos sīkumos atcerējos savu krāpniecību. Ieraudzīju mazo veikaliņu, leti, savu izģindušo roku, kas pievāca naudu, un jau iztēlojos, kā pie manis ierodas policisti un mani apcietina.

Uzliek uz rokām un kājām dzelžus, nē, tikai uz rokām, varbūt tikai uz vienas rokas; restes, dežurējošais policists, spalvas čirksts, kad viņš raksta protokolu, viņa skatiens, šis iznīcinošais skatiens. «Nu, Tangena kungs?» Pēc tam kamera. Mūžīga tumsa..

Hm… Es sažņaudzu dūres, lai justos drošāks, un gāju arvien straujāk un straujāk uz Lielā tirgus pusi. Te es apsēdos.

Nieki! Kas var pierādīt, ka esmu zaglis? Turklāt pārdevējs necels traci, ja arī atcerēsies, kā tas viss notika. Viņš taču trīc par savu vietu! Esiet tik laipns, neceliet skandālu!

Taču šī nauda mani tomēr nomāca un nedeva miera. Es iedziļinājos sevī un skaidri secināju, ka jutos laimīgāks toreiz, kad cietu badu, bet man bija tīra sirdsapziņa. Bet. Ilajali! Vai es neaptraipīju arī viņu, aizskardams meiteni ar savām grēcīgajām rokām! Ak dievs, kāda dzīve! Ilajali!

Tagad es sev likos pretīgs radījums, es pietrūkos kājās un devos pie smalkmaizīšu pārdevējas blakām Ziloņa aptiekai. Vēl es varēju izpirkt savu kaunu, vēl nebija par vēlu es pierādīšu visai pasaulei, ka esmu uz to spējīgs! Pa ceļam es salasīju savu naudu, turēju to rokā visu līdz pēdējai ērai. Pēc tam noliecos par galdiņu, it ka gribēdams kaut ko nopirkt, un iespiedu sievai rokā savu naudu. Ne vārda neteikdams, es tūliņ aizgāju.

Cik brīnišķīgi ir atkal just, ka esi godīgs cilvēks! Tukšās kabatas vairs mani nenomāca, tās man sagādāja apmierinājumu. Ja es tā labi padomāju, tad šī nauda bija sagādājusi man vienīgi slepenas bēdas, šo naudu atceroties, es vienmēr biju nodrebējis. Es taču neesmu nekāds rūdīts nelietis, mans godīgums sacēlās pret šo zemisko rīcību, jā gan! Paldies dievam, tagad es savās acīs biju atguvis pašcieņu.

— Dariet jūs tāpat! — es teicu un raudzījos uz cilvēku ņūkli tirgus laukumā. — Ņemiet piemēru no manis! — Es biju aplaimojis nabaga smalkmaizīšu pārdevēju, viņa to pat neaptvēra. Šovakar viņas bērni neies gulēt neēduši. Es tīksminājos ar šīm domām, un man šķita, ka esmu rīkojies augstsirdīgi. Paldies dievam, šī nauda vairs nav manā kabatā!

Apskurbis un satraukts es gāju pa ielu, lepni pacēlis galvu. Es priecājos, ka varēšu satikt Ilajali un tīrs un godīgs raudzīties viņai acīs. Es biju kā apreibis aiz līksmes.

Nekas mani vairs nenomāca, domas noskaidrojās, galvā smagums bija izzudis, tā likās starojošas gaismas pilna. Manī pēkšņi modās vēlēšanās izdarīt kādas everģēlības, kaut ko pārsteidzošu, sacelt kājās visu pilsētu. Es soļoju pa Grensenu kā neprātīgs, ausis man džinkstēja un reibīgs prieks brāzmoja sirdī. Muļķīgas pargalvības uzplūdā es piegāju pie kāda izsūtāmā, kas gadījās ceļā un paziņoju, cik man gadu, taču viņš nebilda ne vārda, bet es satvēru viņu aiz rokas, cieši ieskatījos viņam acīs un aizgāju, nepaskaidrojis, kāpēc tā uzvedos. Es ieklausījos garāmgājēju balsīs un smieklos, lūkojos uz putniņiem, kas lēkāja pie manām kājām uz ietves, sāku vērot bruģakmeni un atradu tā sakārtojumā dažādas zīmes un dīvainas figūras.

Beidzot biju nonācis līdz Stūrtinga laukumam.

Piepeši es apstājos kā zemē iemiets un sāku raudzīties uz ormaņiem.

Sarunādamies viņi staigāja pa laukumu zirgi stāvēja, galvas nokāruši, draņķīgā laika nomākti. «Uz priekšu!» es sev sacīju un iedunckāju pats sevi ar elkoni. Žigli piegāju pie pirmajiem ratiem un tajos iekāpu.

— Ulevolas ceļš, trīsdesmit septītais numurs! — es uzsaucu.

Un mēs aizbraucam.

Ceļā kučieris sāka vērties atpakaļ, pieliecās un šad tad skatījās zem uzslietā pārjuma, kur es sēdēju. Vai viņam bija modušās aizdomas? Nebija nekādu šaubu, ka manas nonēsātas drēbes pievērsušas viņa uzmanību.

Man jāsatiek kāds kungs! — es saucu, lai aizsteigtos priekšā izprašņājumiem, un neatlaidīgi apgalvoju, ka man visāda ziņa jāsatiek šis kungs.

Mēs apstājāmies pie trīsdesmit septītā numura, es izlēcu ārā no ratiem, metos augšup pa kāpnēm līdz trešajam stāvam, satvēru zvana auklu un to parāvu; zvaniņš spalgi noskanēja sešas septiņas reizes.

Durvis atvēra kalpone, ievēroju, ka viņai ausīs zelta auskari un pelēkajai blūzei melnas, ar drēbi apvilktas pogas. Viņa izbijusies raudzījās manī.

Es vaicāju pēc Kjerulfa, Joakima Kjerulfa — vilnas tirgotāja, viņu ne ar vienu citu nevar samainīt…

Kalpone skurināja galvu.

— Te nekāds Kjerulfs nedzīvo, — viņa sacīja.

Cieši paskatījusies uz mani, viņa grasījās aizvērt durvis. Viņa bija izrunājusi šo uzvārdu veikli, bez stomīšanās, it kā tiešām pazītu šo cilvēku, ko es meklēju, bet aiz slinkuma negribētu piepūlēt atmiņu. Es saskaitos, pagriezu viņai muguru un noskrēju lejup pa kāpnēm.

— Viņa te nav! — es uzsaucu ormanim.

— Ak tad viņš te nedzīvo?

— Nē. Brauciet uz Tomtes ielu līdz vienpadsmitajai mājai!

Biju ārkārtīgi uztraukts, un mans uztraukums pielipa arī ormanim, viņš laikam nodomāja, ka jautājums ir par dzīvību un nāvi, un uzreiz apgrieza zirgus. Tad trenca tos cik spēdams.

— Kā to kungu sauc? — viņš vaicāja un pagriezās pret mani.

— Kjerulfs, vilnas tirgotājs Kjerulfs.

Nu arī ormanim šķita, ka šo cilvēku nevar sajaukt ar kādu citu. Vai viņš nevalkājot gaišu uzvalku?

Ko? — es izsaucos. — Gaišu uzvalku? Vai jūs esat traks? Vai jūs domājat, ka es te jokus dzenu?

Šis gaišais uzvalks man visu izjauca, tādu es šo cilvēku nebiju iedomājies.

— Kā viņu sauca? Par Kjerulfu?

— Nu protams. Vai tas kāds brīnums? Vārds nevien neapkauno! — es attraucu.

— Vai viņš ir sarkanmatis?

Iespējams, ka viņš ir sarkanmatis, un, kad ormanis par to ieminējās, man tūlīt šķita, ka viņam taisnība. Es jutu pateicību pret nabaga ormani un teicu, ka viņš uzreiz sapratis, kādu cilvēku es meklēju. Tā tiešām ir. Būtu pavisam dīvaini, ja tādam cilvēkam nebūtu sarkani mati.

— Laikam gan es viņu pāris reižu esmu vedis, — ormanis skaidroja. — Viņam bija rokā zarains spieķis.

Tagad šis cilvēks gluži kā dzīvs stāvēja man acu priekšā, un es teicu:

— He-he-hē, neviens šo kungu vēl nav redzējis bez zarainā spieķa! Šai ziņā varat būt drošs, pilnīgi drošs.

Jā, skaidrs, tas esot tas pats kungs, kuru viņš vairāk reižu vedis. Viņš to pazīstot…

Un mēs braucām tik ātri, ka zirgu pakavi šķīla dzirkstis.

Lai arī biju ļoti uzbudināts, es ne mirkli nezaudēju apziņu. Mēs braucām garām kādam policistam, un es ievēroju viņa numuru — sešdesmit deviņi. Šis skaitlis satrieca mani līdz sirds dziļumiem un ieurbās smadzenēs kā naža asmens. Sešdesmit deviņi, tieši sešdesmit deviņi — to es neaizmirsīšu!

Es atkritu pret ratu atzveltni, viss neprātīgu iedomu varā, un ieraujos zem ratu nodarvotā audekla pārjuma, lai neviens neredzētu, kā es kustinu lūpas, muļķīgi runādamies pats ar sevi. Manās smadzenēs liesmo ārprāts, un es ļauju tam vaļu, skaidri apzinādamies, ka atrodos tāda spēka varā, kam nespēju pretoties. Sāku smieties — klusi un kaisli, bez jebkāda iegansta, joprojām apskurbis un līksms no diviem kausiem alus. Pamazām mans uzbudinājums noplok, arvien vairāk nomierinos. Jūtu, ka mans ievainotais pirksts stingst, un es aizbāžu to aiz krekla apkakles, lai mazliet sasildītu. Un mēs jau esam atbraukuši Tomtes ielā. Ormanis aptur zirgus.

Gausi es izkāpju no ratiem — domīgs, gurdens, smagu galvu. Ieeju pa kādām durvīm, iznāku pagalmā, eju tam tieši pāri, atduros pret jaunām durvīm, atveru tās, eju iekšā un atrodos tādā kā priekštelpā ar diviem logiem. Kaktā noliktas divas ceļa somas viena uz otras, pie garākās sienas veca, nekrāsota koka lāviņa, kas pārklāta ar segu. Pa labi, nākamajā istabā, es dzirdu balsis un bērnu raudas, un virs manis, otrajā stāvā, kāds dauza ar āmuru dzelzi. Visu to es ievēroju, tikko ienācis iekšā.

Eju cauri priekštelpai pie pretējām durvīm, eju lēnām, nemaz nedomādams bēgt, atveru durvis un iznāku uz Vogmana ielas. Pametu acis uz māju, kurai nule biju izgājis cauri, un lasu uz durvīm izkārtni: «Pansionāts ceļotājiem.»

Man nemaz nav prātā bēgt, slēpties no ormaņa, kas mani gaida; eju ļoti mierīgi pa Vogmana ielu bez jebkādām bailēm, nekā ļauna neapzinādamies. Kjerulfs, vilnas tirgotājs, kas tik ilgi nodarbinājis manu prātu, cilvēks, par kura esamību es biju pārliecināts un kuru visādā ziņā gribēju satikt, piepeši bija izgaisis no manas apziņas, izgaisis kopā ar citām neprātīgām iedomām, kas uzvirmoja un pazuda; tagad viņš rēgojas acu priekšā tikai kā miglains tēls, kā neskaidra atmiņa.

Jo tālāk es gāju, jo vairāk atskurbu, jutos gurds un nespēcīgs, tikko vilku kājas.

Joprojām krita lielas, slapjas sniega pārslas. Beidzot es iznācu Grēnlannē, tieši pie pašas baznīcas, tur es apsēdos uz sola atpūsties. Garāmgājēji ar izbrīnu manī noraudzījās. Es iegrimu domās.

Ak tu mīļais dievs, cik zemu esmu kritis! Šī posta dzīve man bija kļuvusi tik pretīga, es jutos tik pārguris, ka atzinu — nav nekādas jēgas cīnīties, nav vērts šo dzīvi turpināt. Neveiksmes bija ņēmušas virsroku, tās bija pārlieku smagas; biju galīgi salauzts, no manis bija palikusi tikai agrākā cilvēka ēna. Mani pleci nolīkuši un nošķiebušies, es gāju, gauži salīcis uz priekšu, lai kaut mazliet klusinātu sāpes krūtīs.

Pirms dažām dienām es mājās apskatīju savu augumu un nevarēju apvaldīt raudas.

Kreklu es nebiju mainījis vairākas nedēļas, no sviedriem tas bija sacietējis un noberzis nabu, noberzums mazliet asiņoja, bet nesāpēja, taču bija tik nomācoši redzēt šo brūci. Nepratu to izārstēt, bet pati no sevis tā negribēja sadzīt; es to apmazgāju, rūpīgi noslaucīju un atkal uzvilku to pašu kreklu. Nekā cita es nevarēju darīt…

Sēžu uz sola, to visu pārdomādams, un man ir ļoti skumji. Es pats sev derdzos, pat savas rokas man liekas tik pretīgas. Šīs vārgās, gandrīz bezkaunīgi izģindušās plaukstas man derdzas; šie tievie pirksti mani kaitina, es ienīstu savu izdēdējušo ķermeni un nodrebu, ka man jājūt un jāvelk sev līdz šis nožēlojamais miesas grausts.

Žēlīgais dievs, kaut jel tas reiz beigtos! Es tiešām vēlējos nomirt.

Pilnīgi satriekts, apgānīts un pazemots savās acīs, es neapzināti pieceļos un pagriežos uz māju pusi. Pa ceļam ieraugu kādu izkārtni: «Andersenas jaunkundze, skaistākie līķauti, pa labi no vārtiem.»

— Kādas atmiņas! — es saku un atceros savu agrāko istabu Hammersborgā, mazo šūpuļkrēslu, ar avīzēm nolīmēto sienu lejā pie durvīm, bākas sarga sludinājumu un maiznieka Fabiāna Olsena reklāmu, kas liela savu svaigi cepto maizi. Ak jā, toreiz man klājās daudz labāk nekā tagad. Kādu nakti es uzrakstīju feļetonu, par kuru saņemu desmit kronas, tagad es vairs nekā nespēju uzrakstīt, itin nekā, tiklīdz mēģinu, visas domas izgaist no galvas. Jā, laiks darīt tam galu!… Un es eju neapstādamies.

Jo vairāk es tuvojos pārtikas preču veikalam, jo vairāk manī mostas neapzināta briesmu nojausma; bet es cieši palieku pie savas apņemšanās, es gribu atzīties savā pārkāpumā. Eju mierīgi augšup pa kāpnēm, durvīs satieku mazu meitenīti, kas nes rokā tasi, palaižu viņu garām un aizveru durvis. Un atkal mēs ar pārdevēju stāvam viens otram pretī. Neviena cita veikalā nav.

— Draņķa laiks, vai ne? — viņš saka. Kādēļ šāds aplinkus gājiens? Kādēļ viņš mani uzreiz neaiztur? Es briesmīgi sadusmojos un saku:

— Es neesmu atnācis, lai pļāpātu par laiku. Mans niknums viņu pārsteidz, šis trulais pārdevējs neko nesajēdz. Viņam pat prātā nav ienācis, ka esmu viņu apkrāpis par piecām kronām.

— Vai tad jūs nezināt, ka esmu jūs apkrāpis? — es nepacietīgi izsaucos, aizelšos un esmu gatavs lietot varu, ja viņš vēl runās izvairīgi.

Bet nabaga cilvēkam nav ne mazākās nojausmas.

Ak tu pasaulīt, ar kādiem stulbeņiem mums jāsadzīvo! Es viņu nolamāju, sīki izskaidroju, kā tas viss notika, rādu, kur stāvēju es un kur stāvēja viņš, kad tas notika, kur atradās nauda, kā es to pievācu un sažņaudzu dūrē, — viņš beidzot sāk saprast, tomēr nekā pret mani neuzsāk. Viņš tikai groza galvu uz visām pusēm, ieklausās soļos blakus istabā, dod man zīmes, lai runāju klusāk, un beidzot saka:

— Tas no jūsu puses bija nekrietni!

— Pagaidiet! — es iesaucos, gribēdams runāt viņam pretī un viņu sakaitināt. — Tas nemaz nebija tik nekrietni un zemiski, kā jūs savā nožēlojamā piparbodītes pārdevēja galvā iedomājaties. Naudu es, protams, nepaturēju, tas man nemūžam nebūtu ienācis prātā; es negribēju to izlietot savā labā, tas ir pretīgi manam godīgajam raksturam…

— Ko tad jūs ar to darījāt?

— Es to atdevu kādai nabaga sievietei, visu līdz beidzamai ērai, lieciet to vērā! Tāds cilvēks kā es nevar aizmirst nabagus..

Brītiņu viņš stāv un domā, acīmredzot šaubās, vai es esmu godīgs cilvēks vai ne.

Beidzot viņš saka:

— Bet kāpēc jūs neatnesāt šo naudu atpakaļ?

— Nu paklausieties! — es nekaunīgi atbildu. — Negribēju jums sagādāt nepatikšanas, gribēju jūs saudzēt. Tā ir pateicība par manu augstsirdību! Es te stāvu un visu jums izskaidroju, bet jums nemaz nav kauna, jūs pat nedomājat ar mani norēķināties. Tāpēc es mazgāju rokas nevainībā. Lai velns jūs parauj! Sveiki!

Es izgāju ārā un skaļi aizcirtu durvis.

Bet, kad atgriezos savā miteklī, šajā nožēlojamā ūķī, izmircis slapjajā sniegā, ļodzīgiem ceļgaliem pēc ilgās klaiņošanas, mans kareivīgums noplaka un es atkal galīgi sabruku. Nožēloju, ka biju uzbrucis nabaga pārdevējam, raudāju, žņaudzu sev rīkli, lai sodītu sevi par šo nelietību, un nožēloju grēkus. Viņš, protams, briesmīgi nobijās par savu vietu, neuzdrošinājās celt skandālu šo piecu kronu dēļ, ko veikals bija zaudējis. Un es izmantoju viņa bailes, kliedzu uz viņu, apvainoju ar katru vārdu.

Varbūt blakus istabā sēdēja šās piparbodītes īpašnieks un kuru katru mirkli varēja iznākt, lai noskaidrotu, kas šeit notiek. Nē, lielāku nekrietnību vairs nevarēja iedomāties!

Kāpēc mani neapcietināja? Tad visam būtu gals. Es pats taču biju stiepis rokas pretī dzelžiem. Es itin nemaz nepretotos, pat vēl palīdzētu. Debesu un zemes valdniek, visu savu dzīvi atdošu par vienu laimīgu mirkli! Visu savu dzīvi — par lēcu virumu! Uzklausi mani tikai šo vienu reizi!…

— Es apgūlos slapjajās drēbēs; man bija neskaidra nojauta, ka varbūt šonakt nomiršu, un, saņemdams visus spēkus, es sakārtoju gultu, lai rīt tā izskatītos kārtīgāka. Es nogūlos un sakrustoju rokas uz krūtīm.

Tad pēkšņi atcerējos Ilajali. Kā gan varēju viņu visu vakaru aizmirst! Un manā dvēselē atkal iespiežas mazs gaismas stariņš, trausls saules stariņš, kas tik brīnumaini mani sasilda. Saules gaisma kļūst spožāka, šī liegā, smalkā, zīžainā gaisma glāstoši ieskauj mani. Tad saule sāk karsēt, tā dedzina man deniņus, svelošām liesmām apņem manas novārgušās smadzenes. Tagad man acu priekšā kuras vesels sārts, liesmas pārņēmušas debesis un zemi, cilvēkus un dzīvniekus; ugunīgi kalni, ugunīgi velni, bezdibenis, tuksnesis — visa pasaule deg pastarās dienas ugunīs. Vairāk es nekā nedz redzēju, nedz dzirdēju… Nākamajā rītā atmodos vienos sviedros, mani bija kratījis stiprs drudzis. Sākumā es skaidri neapzinājos, kas ar mani noticis, pārsteigts lūkojos apkārt, likās, esmu pilnīgi pārvērties, es pats sevi vairs nepazinu. Aptaustīju rokas un kājas, brīnījos, ka logs ir tajā sienā, nevis tieši pretējā, zirgu pakavu kliksti šķita nākam no augšas. Turklāt mani mocīja nelabums.

Aukstie, slapjie mati krita man uz pieres; piecēlos sēdus, atspiedos pret elkoņiem un paskatījos uz spilvenu — arī uz tā bija slapju matu šķipsnas. Kājas kurpēs bija uztūkušas, bet nesāpēja, es tikai nevarēju pakustināt pirkstus.

Pēc pusdienas, kad jau sāka tumst, es piecēlos no gultas un sāku staigāt pa istabu.

Mēģināju likt mazus, piesardzīgus soļus, centos saglabāt līdzsvaru un pēc iespējas mazāk piepūlēt kājas. Stipras sāpes nejutu, raudas man nenāca; vispār es nejutos noskumis, tieši otrādi, biju apmierināts un vairs nevēlējos, kaut būtu citādi.

Un tad es izgāju uz ielas.

Mani vienīgi mocīja tas, ka, par spīti nelabumam, es tomēr jutu izsalkumu. Jutu atkal pretīgu ēstgribu, kāru apetīti, kas kļuva aizvien spēcīgāka un spēcīgāka. Pakrūtē nežēlīgi smeldza, tur notika klusa, dīvaina rosība. Likās — divdesmit mazi zvēriņi graužas tur gan no vienas, gan otras puses, brīdi pierimst un tad atkal sāk grauzties, klusi urbjas manī, izkozdami gabalu pēc gabala..

Es nebiju slims, tikai ļoti gurds un atkal sāku svīst. Grasījos iet uz Lielo tirgus laukumu, lai tur mazliet atpūstos, bet ceļš bija tāls un grūts. Beidzot es tomēr tur aiztiku, stāvēju Tirgus ielas stūrī pie tirgus laukuma. Sviedri ritēja acīs, apmigloja brilles un vērta mani aklu. Biju apstājies, lai noslaucītu sviedrus. Neredzēju, kur stāvu, nedomāju par to. Visapkārt bija briesmīga kņada.

Piepeši atskan sauciens, skaļš, skarbs brīdinājuma sauciens. Es dzirdu šo saucienu, dzirdu to ļoti labi un atraujos, ātri pasperu soli sāņus, cik manas vājās kājas to atļauj. Man garām pabrauc milzīgi maizes rati, ar riteni aizķerdami manu svārku malu; bijis es mazliet spēcīgāks, tad tiktu sveikā cauri. Jā, tikai mazlietiņ spēcīgāks; bet man nebija spēka, ritenis pārbrauca pār manu kāju un saspieda pirkstus. Jutu — divi pirksti it kā atšķeļas.

Maizes vedējs spēji apturēja zirgus, pagriezās uz manu pusi un izbijies vaicāja, kas noticis. Jā, varēja būt ļaunāk… Nav nekā bīstama… Nedomāju, ka būtu kaut kas lauzts… Lūdzu, neraizējieties…

Ar mokām aizvilkos līdz pirmajam solam; šie daudzie cilvēki, kas bija apstājušies un lūkojās uz mani, mani apmulsināja. Patiesībā tas nebija nekāds nāvīgs trieciens, es biju ticis viegli cauri. Ļaunākais, ka manas kurpes purns bija saspiests un zole atrauta.

Es pacēlu kāju un ieraudzīju šai atplēstajā spraugā asinis. Ak, neviens nebija vainīgs, vedējs nekādā ziņā nebija gribējis nodarīt man ļaunu. Viņš izskatījās ļoti nobijies. Ja es viņam palūgtu maizes riecienu, viņš to noteikti man iedotu. Viņš to man labprāt iedotu. Lai dievs atmaksā viņa labo sirdi!

Jutu stipru izsalkumu un nezināju, kā klusināt briesmīgo ēstgribu. Grozījos uz sola, tad pierāvu ceļgalus pie krūtīm. Kad iestājās tumsa, aizklumburoju līdz rātsnamam — dievs vien zina, kā tur nokļuvu. Apsēdos uz balustrādes malas. Izrāvu svārkiem vienu kabatu un sāku to košļāt, starp citu, gluži neapzināti, drūmi raudzīdamies tālumā un nekā neredzēdams. Dzirdēju, ka ap mani čalodami rotaļājas bērni, un laiku pa laikam neskaidri samanīju garāmgājējus; vairāk es nekā neuztvēru.

Tad man pēkšņi iešaujas prātā aiziet tur, lejā, līdz tirgum un dabūt gabaliņu jēlas gaļas. Es pieceļos kājās, eju gar balustrādi līdz tirgus nojumes otram galam un dodos lejā pa kāpnēm. Kad esmu nonācis gandrīz līdz skārņiem, pagriežos atpakaļ un uzsaucu iedomātam sunim, it ka pavēlēdams tam gaidīt, un tad griežos pie pirmā miesnieka, kuru sastopu.

— Lūdzu, esiet tik laipns un iedodiet kādu kaulu manam sunim! — es saku. — Tikai kaulu, bez gaļas, lai sunim būtu ko turēt zobos.

Man iedod kaulu, lielisku kauliņu, kuram pat mazliet klāt gaļa, un es to pabāžu zem svārkiem. Pateicos miesniekam tik sirsnīgi, ka viņš pārsteigts paraugās uz mani.

— Nav vērts pateikties, — viņš atbild.

— Nesakiet vis, jūs bijāt tik laipns, — es murminu. Atkal kāpu augšā. Sirds stipri pukstēja.

Es iegriezos tumšā šķērsielā un apstājos pie kādiem sagruvušiem vārtiem. Te bija melna tumsa, un es, priecādamies par šo svētīto tumsu, sāku grauzt kaulu.

Kaulam nebija nekādas garšas, no tā nāca sarecējušu asiņu dvaka, un es apvēmos.

Tomēr no jauna mēģināju grauzt kaulu — ja man laimētos paturēt kuņģī kaut kumosiņu, tas noteikti iedarbotos. Vajadzēja tikai paturēt kaut nedaudz kuņģī. Bet es atkal apvēmos. Sadusmojos, nikni ar zobiem noplēsu mazus kumosiņus gaļas un ar varu tos noriju. Tomēr nekas nelīdzēja. Tiklīdz gaļas kumosiņi kuņģī bija sasiluši, tie tūliņ nāca atpakaļ. Briesmīgā niknumā es žņaudzīju dūres, aiz nevarības raudāju un joprojām grauzu kaulu. No asarām kauls kļuva slapjš un netīrs, es apvēmos, nolamājos, no jauna sāku to grauzt, izmisumā raudāju un atkal vēmu. Skaļā balsī es nolādēju visu pasauli.

Klusums. Visapkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, visur tumsa un vientulība.

Esmu briesmīgi uzbudināts, smagi elpoju un raudādams griežu zobus ikreiz, kad jāizvemj šīs gaļas kripatiņas, kas varētu mazliet remdēt izsalkumu. Nekas nelīdz, lai kā nomokos, un, nevarīga naida, traka niknuma pārņemts, es sviežu kaulu pret vārtiem un nespēcīgās dusmās draudu debesīm, aizsmakušā balsī pulgoju dieva vārdu, saliecu pirkstus kā zvēra nagus… «Dzirdi, tu visvarenais debesu valdniek, tevis nemaz nav un, ja tu esi, tad nolādu tevi, lai tavas debesis degtu elles liesmās! Es gribēju tev kalpot, bet tu mani atgrūdi un tagad es uz mūžu mūžiem no tevis novēršos, jo tu negribēji mani uzklausīt. Es zinu, ka man drīz jāmirst, bet vēl kapa malā es tevi nolādu, tu visuaugstais Pērtiķi! Tu gribēji pakļaut mani ar varu, bet nezināji, ka esmu nelokāms pat vislielākā postā. Vai tiešam tu to nezināji Tu gribēji, lai es miegā atviegloju savu sirdi? Nu tad klausies: ar visu savu būtību, ar katru nervu šķiedriņu es tevi nicinu, es līksmoju un uzspļauju tavai žēlastībai. No šā brīža es noliedzu visus tavus darbus un tavu esamību, es nolādēšu savas domas, ja tās atkal pievērsīsies tev, es izraušu sev mēli no mutes, ja tā atkal izrunās tavu vārdu.

Un, ja tu tiešām esi, tad dzirdi manus pēdējos vārdus, ko tev saku, — ardievu! Es klusēšu un novērsīšos no tevis, un iešu savu ceļu.» Klusums.

Es drebu aiz satraukuma un ciešanām, joprojām stāvu tajā pašā vietā un čukstu lāstus un lamas, šņukstēdams un rūgti raudādams; jūtos salauzts un galīgi bezspēcīgs pēc neprātīgā dusmu uzliesmojuma. Ak, tā bija tikai grāmatu daiļrunība, pat savā postā es centos skaisti izteikties. Es jau stāvu vārtos kādu pusstundu, elsodams un turēdamies pie staba. Pēkšņi dzirdu balsis. Runādamies šurp nāk divi cilvēki. Es atraujos no vārtiem, taustos gar mājas sienu un atkal iznāku uz gaišas ielas. Tai brīdī, kad es grīļodamies eju lejup no Jungsbakena, manas smadzenes sāk nodarbināt pavisam dīvainas lietas. Man piepeši šķiet, ka visas šīs nožēlojamās tirgus būdas, šīs piparbodītes un vecu drēbju pārdotavas ir kauna traips visai pilsētai. Tās bojā laukumu, izķēmo pilsētu — nost ar šiem graustiem! Un es domās aprēķinu, cik tas varētu izmaksāt, ja pārceltu šeit ģeogrāfiskā muzeja ēku, šo skaisto celtni, par kuru vienmēr esmu priecājies, iedams tai garām. Laikam gan šāda nama pārvākšana izmaksātu savus septiņdesmit vai septiņdesmit divus tūkstošus kronu — smuka summiņa, krietns kapitāls sākumam, he-hē! Mana galva bija it kā tukša, kad es to palocīju, apliecinādams, ka sākumam tā tiešām ir smuka summiņa. Taču es vēl joprojām drebu un pēc raudām brīžiem skaļi žagojos.

Man bija tāda sajūta, ka manī tik tikko pulsē dzīvība, ka mana dziesmiņa jau nodziedāta. Patiesībā tas man bija diezgan vienaldzīgi, tas mani itin nemaz nenodarbināja. Devos cauri pilsētai uz ostu, uz tiltiem, aizvien tālāk projām no sava mitekļa. Es mierīgi varēju nogulies uz ielas bruģa un nomirt. Ciešanas bija notrulinājušas manas jūtas. Ievainotie kājas pirksti sāpēja, likās, sāpes izplatās uz augšu līdz gurnam, taču tas mani daudz neuztrauca. Biju pārcietis daudz lielākas mokas.

Beidzot nonācu pie Dzelzceļa tilta. Tur nebija nekādas rosības, nekādas kņadas, tikai retumis gadījās kāds cilvēks, laivinieks vai jūrnieks, kas soļoja, sabāzis rokas kabatās. Ievēroju klibu vīru, kurš cieši paskatījās manī, kad gājām viens otram garām.

Es it kā neviļus viņu apturēju, pacēlu cepuri un vaicāju, vai «Mūķene» jau izgājusi jūrā. Turklāt es nenocietos, uzsitu knipi viņam pie deguna un teicu:

— Velns parāvis, «Mūķene»! To es pavisam biju piemirsis!

Tomēr domas par šo kuģi bija snaudušas manā zemapziņā, biju tās nēsājis, pats to neapzinādamies.

— Kā tad, «Mūķene» jau sen jūrā!

— Vai jūs nevarat pateikt, uz kurieni tā aizbraukusi? Vīrs pārdomāja, pacēla klibo kāju un viegli to pašūpoja.

— Nē, — viņš atteica. — Bet vai jūs zināt, kāda tai krava?

— Nē, — es atbildēju.

Pa to laiku jau biju aizmirsis «Mūķeni» un vaicāju vīram, cik tālu varētu būt līdz Holmestrandai, rēķinot vecajās labajās ģeogrāfiskajās jūdzēs.

— Līdz Holmestrandai? Es domāju, ka…

— Vai varbūt līdz Veblungsnesai?

— Jā, es gribēju teikt, ka līdz Holmestrandai..

— Paklausieties, kamēr neaizmirstu, — es viņu pārtraucu. — Vai jūs nebūtu tik laipns un neiedotu man mazliet tabakas, tikai kripatiņu?

Tabaku es dabūju, ļoti sirsnīgi pateicos klibajam un devos projām. Tabaku es neizlietoju, iebāzu to tūdaļ kabatā. Vīrs joprojām skatījās man nopakaļ, varbūt biju modinājis viņā aizdomas. Visu laiku jutu šo aizdomu pilno skatienu, tas man nepatika, un es griezos atpakaļ, piegāju viņam klāt un teicu:

— Adatnieks.

Tikai šo vienu vārdu: adatnieks. Vairāk neko. To teikdams, es cieši raudzījos viņā, jutu, ka raugos briesmīgu skatienu, it kā lūkotos no viņpasaules. Izteicis šo vārdu, es vēl laiciņu pastāvēju. Tad atkal steberēju uz Dzelzceļa tilta pusi. Vīrs neteica ne vārda, tikai pavadīja mani ar acīm.

Adatnieks? Es pēkšņi apstājos. Kā es uzreiz to neaptveru? Es taču šo kropli jau esmu saticis! Kādā skaidrā rītā Grensenā, toreiz es biju ieķīlājis savu vesti. Man šķita, ka kopš tās dienas aizritējusi vesela mūžība.

Es stāvu un domāju — stāvu, atslējies pret kādas mājas sienu Tirgus un Ostas ielas stūrī, pēkšņi satrūkstos un mēģinu paslēpties. Bet man neizdodas, un tad, aizmirsis visu kaunu, paceļu galvu un skatos uz «Komandoru».

Kļūstu ārkārtīgi uzmācīgs, pasperu dažus soļus nost no sienas, lai «Komandors» mani ieraudzītu. Es to nedaru, lai modinātu līdzjūtību, bet lai pats sevi pazemotu, pienaglotu pie kauna staba. Esmu gatavs mesties zemē uz ielas un lūgt «Komandoru», lai viņš mani samīda, lai kāpj man uz sejas. Es pat nepadodu viņam labvakaru.

«Komandors» acīmredzot noprot, ka ar mani nav labi, viņš gausina soļus, un es saku, lai viņu apturētu:

— Es gribēju jums kaut ko aiznest, bet vēl neesmu pabeidzis.

— Ak tā? Vēl neesat pabeidzis? — viņš vaicā.

— Nē, neesmu.

No «Komandora» laipnības man acīs sariešas asaras, un es sāku stipri kāsēt, lai savaldītos. «Komandors» viegli nosēcas un pētīgi raugās manī.

— Bet vai jums pagaidām ir no kā iztikt? — viņš jautā.

— Nē, — es atbildu. — Man nav itin nekā. Šodien es vēl neesmu ēdis, bet..

— Pasarg dievs, nedrīkst taču ļaut jums nomirt badā, mīļais cilvēk! — viņš saka.

Un tūliņ iebāž roku kabatā.

Tagad manī pamostas kauna jūtas, es atkāpjos līdz mājas sienai un atslienos, bet stāvu un klusēdams skatos, kā «Komandors» izvelk naudas maku. Tad viņš man pasniedz desmit kronas. Bez liekas gudrošanas viņš man pasniedz desmit kronas. Un tad atkārto, ka nedrīkstot taču ļaut man nomirt badā.

Es stomīdamies mēģinu kaut ko iebilst, tūliņ neņemu naudas zīmi.

— Man kauns… Un tas ir par daudz…

— Nu, nu, ņemiet ašāk! — Un viņš paraugās pulkstenī. — Man jāsteidzas uz vilcienu, jau dzirdu, tas nāk.

Es paņēmu naudu, aiz prieka biju tā apmulsis, ka vairs nebildu ne vārda, pat nepateicos.

— Nekaunieties! — «Komandors» sacīja. — Zinu, ka jūs kaut ko uzrakstīsiet.

Tad viņš aizgāja.

Pēkšņi es atcerējos, ka neesmu pateicies par palīdzību. Mēģināju viņu panākt, bet nespēju tikt no vietas, kājas atteicās kalpot, un es gandrīz pakritu. «Komandors» aizvien vairāk attālinājās. Es gribēju viņam uzsaukt, bet neuzdrīkstējos, un, kad beidzot saņēmos, viņš jau bija pārāk tālu aizgājis, turklāt mana balss skanēja pārlieku vārgi.

Es stāvēju uz ietves, pavadīju viņu ar skatienu un klusi raudāju.

«Kaut kas nedzirdēts, viņš man iedeva desmit kronas!» es sev sacīju. Nostājos tajā vietā, kur viņš bija stāvējis, un atdarināju visas viņa kustības. Pacēlu banknoti pie saraudātajām acīm, apskatīju to no visām pusēm un sāku lādēties — lādēties tāpēc, ka tas ir tiesa, ka es turu rokā desmit kronu banknoti.

Pēc kāda laiciņa — varbūt diezgan ilga laika, jo ap mani viss bija kļuvis tik kluss, — es pēkšņi atrados pie vienpadsmitā numura Tomtes ielā. Te es biju piekrāpis ormani, kas mani veda, te es biju slepus izgājis cauri pagalmam uz citu ielu. Mirkli pastāvējis un pabrīnījies, es vēlreiz iegāju iekšā pa durvīm un devos tieši uz «Pansionātu ceļotājiem». Te es palūdzu naktsmājas, un man tūliņ parādīja gultu.

Otrdiena.

Saulaina, klusa un apbrīnojami gaiša diena. Sniegs nokusis, visapkārt rosme un līksme, priecīgas sejas, smaidi un smiekli. No fontāniem ieslīpi strūklo ūdens, zeltains no saules un zilgans no debesu zilgmes…

Ap pusdienas laiku izgāju no mājas Tomtes ielā, kur joprojām dzīvoju par «Komandora» desmit kronām un kur man klājās labi. Devos uz pilsētu. Biju līksmā noskaņā un visu pēcpusdienu klīdu apkārt visrosīgākajās ielās un aplūkoju raibo pūli.

Pulkstenis vēl nebija septiņi vakarā, kad aizgāju līdz Sv. Ulafa laukumam un slepus palūkojos mājas numurs divi logos. Ko lai es saku, ja viņa nonāks lejā? Labvakar, jaunkundz? Vai lai tikai pasmaidu? Nospriedu tikai pasmaidīt. Protams, es zemu palocīšos.

Es aizzagos projām, mazliet nokaunējies, ka tik agri esmu atnācis, klaiņāju pa Kārļa Juhana ielu un nenolaidu acis no Universitātes pulksteņa. Kad pulkstenis bija astoņi, atkal gāju uz Universitātes ielas pusi. Ejot es atskārtu, ka varu nokavēties, un gāju, cik ātri spēdams. Kāja ļoti sāpēja, citādi jutos pilnīgi laimīgs.

Apstājos pie strūklakas un atvilku elpu; stāvēju tur diezgan ilgi, nenolaizdams acis no mājas numurs divi logiem, bet viņa nenāca. Nu, es tomēr gaidīšu, man nekur nav jāsteidzas; varbūt viņai kas atgadījies. Un es gaidīju. Vai tas tikai nav sapnis?

Varbūt esmu vienīgi iztēlojies šo pirmo satikšanos ar viņu tai naktī, kad mocījos drudža murgos? Samulsis sāku to visu pārdomāt, un mani pārņēma šaubas.

— Khm… — Kāds nokāsējās man aiz muguras, izdzirdu pavisam tuvu vieglus soļus. Taču es nepagriezos, nenolaidu acis no lielajām kāpnēm.

— Labvakar! — kāds saka.

Es aizmirstu pasmaidīt, pat nepaceļu uzreiz cepuri, jūtos tik pārsteigts, ka viņa nāk no citas puses.

— Vai jūs ilgi gaidījāt? — viņa vaicā, atvilkdama elpu pēc ašā gājiena.

— Nē, itin nemaz ne, atnācu tikai pirms mirkļa, — es atbildu. — Bet kas par to, ja būtu gaidījis ilgi? Starp citu, domāju, ka jūs nāksiet no tās puses.

— Es pavadīju māti pie paziņām. Mātes šovakar nebūs mājās.

— Ak tā, — es saku.

Mēs sākam iet. Uz ielas stūra stāv policists un skatās uz mums.

— Uz kurieni mēs ejam? — viņa vaicā un apstājas.

— Kurp jūs vēlaties, tikai uz turieni, kurp jūs vēlaties.

— Ak, ir tik garlaicīgi izvēlēties pašai! Klusums.

Tad es saku, lai tikai kaut ko teiktu:

— Jūsu logi, kā redzu, ir tumši.

— Jā, — viņa žigli atbild. — Kalponei arī brīvs vakars. Dzīvoklī neviena nav.

Mēs apstājamies un raugāmies uz mājas numurs divi logiem, it kā tos nekad nebūtu redzējuši.

— Varbūt mēs varētu uziet augšā? — es ierunājos. Ja atļausiet, es palikšu sēžam pie durvīm..

Aiz uztraukuma sāku drebēt un ļoti nožēloju, ka biju tik nekautrs. Ja nu viņa apvainojas un aiziet? Ja nu es viņu nekad vairs neredzēšu? Ak šīs manas nelaimīgās iedomas! Izmisis es gaidu atbildi.

— Jums nemaz nevajadzēs sēdēt pie durvīm, — viņa saka.

Un mēs kāpām augšup.

Tumšajā gaitenī viņa satvēra manu roku un vadīja mani uz priekšu. Man nemaz nevajagot būt tik klusam, es varot runāt — viņa teica. Un tad mēs iegājām iekšā.

Kamēr viņa aizdedzināja sveci — nevis lampu, bet sveci —, kamēr aizdedzināja sveci, viņa sacīja:

— Tikai neskatieties uz mani! Tpū, man kauns! Es nekad vairs tā nedarīšu!

— Ko jūs vairs nedarīsiet? — Es nekad vairs… Ai nē, dievs pasarg… Es jūs nekad vairs neskūpstīšu.

— Ak to jūs vairs nedarīsiet? — es atvaicāju, un mēs abi sākām smieties. Es izstiepu viņai pretī rokas, bet viņa atkāpās atpakaļ, aizskrēja otrpus galda. Mirkli mēs stāvējām, raudzīdamies viens otrā, bet starp mums bija svece.

Tad viņa atraisīja plīvuru un noņēma cepuri, bet viņas valšķīgās acis visu laiku vēroja manas kustības, lai es nevarētu viņu apskaut. Es atkal mēģināju viņu notvert, bet aizķēros aiz paklāja un paklupu; es vairs nevarēju nostāties uz savainotās kājas.

Gaužām apjucis es piecēlos.

— Ak dievs, kā jūs esat pietvīcis! Jūs esat briesmīgi neveikls! — viņa izsaucās.

— Jā, tā ir, — es atteicu.

Un mēs no jauna sākām skriet ap galdu.

— Man šķiet, jūs klibojat?

— Jā, es kliboju, bet tikai mazliet!

— Pagājušo reizi jums bija savainots pirksts, tagad savainota kāja. Cik daudz moku jums jācieš!

— Pirms dažām dienām mani gandrīz sabrauca.

— Sabrauca? Vai atkal bijāt piedzēries? Ak tu želīgais dievs, kā gan jūs dzīvojat, jaunais cilvēk!

Viņa man padraudēja ar pirkstu un kļuva nopietna.

— Labāk apsēdīsimies! — viņa uzaicināja. — Nē, ne jau tur pie durvīm. Jūs esat pārlieku bailīgs. Sēdieties šeit, bet es sēdēšu te, nu tā… Ai, cik garlaicīgi, ja cilvēks ir tik kautrīgs! Viss jādara un jāsaka pašai. Neviens nepalīdz. Jūs, piemēram, varētu uzlikt roku uz mana krēsla atzveltnes. Tik daudz taču varējāt iedomāties pats. Jo, tiklīdz es kaut ko pasaku, jūs raugāties uz mani tā it kā neticētu savām ausīm. Jā gan, tas tiesa, to esmu ievērojusi ne reizi vien. Arī tagad jūs tā darāt. Bet neiedomājieties, ka es ticu jūsu lēnprātībai. Todien, kad bijāt piedzēries, jūs izturējāties diezgan nekaunīgi, līdz pat namdurvīm jūs mani vajājāt un nomocījāt ar savu uzmācību: «Jūs pazaudēsiet savu grāmatu, jaunkundz! Jūs noteikti pazaudēsiet savu grāmatu, jaunkundz!» Ha-ha-hā! Tas nudien bija ļoti neglīti!

Sēdēju samulsis un nenolaidu no viņas acis. Sirds stipri pukstēja, asinis siltiem viļņiem strāvoja dzīslās. Kāda brīnumaina bauda sēdēt atkal cilvēku dzīvoklī, klausīties pulksteņa tikšķos un sarunāties nevis tikai ar sevi, bet ar jaunu, žirgtu meiteni!

— Kādēļ jūs klusējat?

— Jūs esat tik burvīga! — es teicu. — Jūs esat mani savaldzinājusi, pilnīgi savaldzinājusi. Tur nekā nevar darīt. Jūs esat visbrīnišķīgākā meitene, kas… Jūsu acis brīžiem starot staro, kaut ko tamlīdzīgu es nekad neesmu redzējis, tās atgādina ziedus.

Ko? Nē, nē, es nesalīdzinātu tās ar ziediem, bet… Esmu jūs ļoti iemīlējis un tādēļ ciešu. Kā jūs sauc? Tagad jums jāpasaka, kā jūs sauc…

— Bet kā jūs sauc? Ak, es atkal gandrīz aizmirsu pavaicāt! Vakar visu dienu par to domāju, ka jums jāpajautā. Jā, ne jau nu visu dienu, visu dienu es par jums, protams, nedomāju.

— Vai zināt, kā es jūs saucu? Es jūs saucu par Ilajali. Kā jums tas patīk? Tāda glāstoša skaņa…

— Ilajali?

— Jā.

— Vai tas ir kādā svešā valodā?

— Hm… Patiesībā ne.

— Jā, vārds nav slikts.

Pēc ilgas tielēšanās mēs pateicām viens otram savu vārdu. Viņa apsēdās man blakām uz dīvāna un ar kāju pastūma tālāk krēslu. Mēs no jauna sākām tērzēt.

— Šovakar jūs esat pat noskuvies, — viņa sacīja. — Vispār jūs šodien izskatāties labāk nekā pagājušajā reizē, bet tikai mazliet, lūdzu, nekļūstiet iedomīgs… Nē, Pagājušajā reizē jūs tiešām izskatījāties nepievilcīgs. Turklāt jums ap pirkstu bija aptīta netīra lupata. Tomēr jūs katrā ziņā gribējāt ieiet ar mani kaut kur iedzert vīnu.

Nē, tencinu!

— Tātad mana nožēlojamā izskata dēļ jūs negribējāt ar mani iet? — es vaicāju.

— Nē, — viņa atbildēja un nodūra acis. — Nē, dievs to zina, tā tas nebija! Es par to pat neiedomājos.

— Paklausieties, — es sacīju, — jūs laikam domājat, ka es varu ģērbties un dzīvot pēc sirds patikšanas? Diemžēl es to nevaru, esmu ļoti, ļoti nabadzīgs.

Viņa manī pavērās.

— Vai tiešām?

— Jā, patiesi! Klusums.

— Ak tu mīļais dievs, arī es esmu nabaga, — viņa teica, lepni atmetusi galvu.

Ikviens viņas vārds mani apreibināja, lija manā sirdī kā vīna lāses, lai gan viņa bija pavisam parasta Kristiānijas meitene, diezgan asprātīga un valodīga, bet runāja žargonā. Viņas paradums klausoties mazliet pašķiebt galvu mani sajūsmināja. Un es jutu viņas elpu tieši uz sava vaiga.

— Vai jūs zināt, ka… Bet, lūdzu, tikai nedusmojieties… Kad es vakar vakarā apgūlos, tad izstiepu roku tā… it kā jūs gulētu man blakus. Un tad es aizmigu.

— Tiešām? Cik jauki! — Klusums. — Taču to jūs drīkstat darīt tikai notālēm, citādi…

— Vai jūs domājat, ka citādi es to nedrīkstētu?

— Nē, domāju, ka nedrīkstētu.

— No manis varat sagaidīt visu! — es teicu un sadūšojies viņu apskāvu.

— Visu? — viņa tikai atvaicāja.

Mani kaitināja un aizskāra, ka viņa mani uzskata par pārlieku biklu; es izriezu krūtis un satvēru viņas roku. Bet meitene roku pavisam mierīgi atbrīvoja un pavirzījās mazliet tālāk. Mana drosme saplaka, nokaunējies es sāku raudzīties ārā pa logu. Tik un tā esmu nožēlojams, labāk nemaz nemēģināt kaut ko iedomāties. Ja es viņu būtu saticis agrāk, kad vēl izskatījos pēc cilvēka, savās labklājības dienās, kad man cik necik veicās! Un mani pārņēma nomāktība.

— Redzat nu, — viņa teica. — Redzat, vajag tikai saraukt pieri, lai jūs sabiedētu, vajag tikai mazliet pavirzīties tālāk… — Viņa pārgalvīgi iesmējās un aizvēra acis, it kā viņai nepatiktu, ka uz viņu skatās.

— Tagad jūs redzēsiet! — es izsaucos. — Nu jūs redzēsiet! — Un es strauji apskāvu viņas plecus. Vai šī meitene zaudējusi prātu? Vai tiešām viņa mani uzskata par pienapuiku? Nu, lai tad notiek!… Neviens nevarēs apgalvot, ka šajā ziņā atpalieku no citiem. Velna meitēns! Tagad atliek tikai rīkoties…

It kā es vēl kaut kam derētu!

Viņa joprojām sēdēja rāmi, aizvērtām acīm; abi neteicām ne vārda. Es pievilku viņu sev klāt, piekļāvu savam krūtīm, bet viņa nebilda ne vārda. Dzirdēju mūsu sirds pukstus, skaļus kā zirgu pakavu dipoņa.

Es viņu noskūpstīju.

Es vairs nevaldījos, runāju visādas blēņas, par kurām viņa tikai smējās, čukstēju mīļus vārdus, ar lūpām pieplacis pie viņas lūpām, glāstīju viņas vaigu un skūpstīju, skūpstīju. Attaisīju vienu viņas ņiebura pogu, pēc tam otru un ieraudzīju viņas krūtis, kas lūkojās no krekla kā divi neaptverami brīnumi — apaļas un baltas.

— Vai drīkstu paskatīties? — es saku un mēģinu attaisīt pārējās pogas, vēl vairāk atsegt viņas miesu, bet esmu pārāk uztraukts un nekādi nespēju tikt galā ar apakšējām pogām, turklāt ņieburs ir pārāk ciešs. — Lūdzu, lūdzu, ļaujiet paskatīties, tikai mazliet… mazlietiņ…

Viņa apvij rokas man ap kaklu ļoti lēni un maigi; no drebošajām sārtajām nāsīm man sejā vēsmo viņas dvaša; ar vienu roku viņa pati sāk pogāt vaļā pogu pēc pogas.

Viņa mulsi smaida, paveras manī, lai pārliecinātos, vai es manu, ka viņa ir izbijusies.

Viņa atraisa lentītes, atbrīvo korseti, mulsa maiguma pārņemta. Un es ar savām raupjajām rokām arī pieskaros šīm pogām un lentītēm…

Lai novērstu uzmanību no labās rokas, viņa ar kreiso glāsta manu plecu un saka:

— Cik daudz izkritušu matu!

— Jā, — es atbildu un spiežu lūpas pie viņas krūtīm. viņa guļ man blakus pilnīgi atpogātu blūzi. Piepeši viņa it kā atjēdzas, ka aizgājusi par tālu. Viņa cenšas aizklāt krūtis un mazliet paceļas. Un, lai slēptu kaunu, viņa atkal sāk runāt, ka man uz pleciem daudz izkritušu matu.

— Kāpēc jums tā izkrīt mati?

— Nezinu.

— Jūs, protams, pārāk daudz dzerat vai varbūt… Ptū, nemaz negribas tādus vārdus mutē ņemt. Kaunieties! To nu gan par jums nebūtu domājusi! Tik jaunam cilvēkam tā izkrīt mati!… Bet tagad, lūdzu, pastāstiet man par savu dzīvi! Esmu pārliecināta, ka jūs dzīvojat šausmīgi! Tikai stāstiet visu patiesību, bez jebkādas izlocīšanās! Es jau tūdaļ no jūsu sejas redzēšu, ja jūs kaut ko gribēsiet noslēpt. Tā, un tagad stāstiet!

Ak, cik es jutos noguris! Cik labprāt es klusi sēdētu un lūkotos uz viņu, nevis veltīgi izšķiestu spēkus šādiem izdomājumiem! Es nekur vairs nederu, esmu tikpat kā lupata.

— Nu, sāciet! — viņa neatlaidās.

Es izmantoju gadījumu un izstāstīju viņai visu, stāstīju skaidru patiesību. Es nepārspīlēju, nevērtu visu ļaunāku, necentos modināt viņā līdzjūtību. Neslēpu arī to, ka reiz biju piesavinājies piecas kronas.

Viņa sēdēja un klausījās, pavērusi muti, nobālusi, izbijusies, viņas mirdzošajās acīs jautās mulsums. Gribēju vērst par labu savu vaļsirdību, izgaisināt slikto iespaidu, tāpēc sasparojos:

— Tagad tas jau garām un nekad vairs neatkārtosies, nu es esmu glābts..

Bet viņa bija ļoti nomākta.

— Dievs, apžēlojies! — viņa tikai izsaucās. Tad atkārtoja vairākas reizes: — Dievs, apžēlojies!

Es mēģināju jokot, pakutināju viņai sānus, piekļāvu viņu pie savām krūtīm. Viņa bija paspējusi aizpogāt blūzi, un tas mani sakaitināja. Kāpēc viņa tā darīja? Vai tagad viņas acīs esmu mazāk vērts nekā tad, ja man mati izkristu no izlaidīgas dzīves? Vai tiešām es viņai patiktu vairāk, ja būtu netikls?… Muļķības! Tikai uzņēmību! Un šai ziņā es neesmu nekāds mīkstčaulis…

Bija jāsāk rīkoties enerģiski.

Bez liekas runāšanas es viņu noliecu guļus uz dīvāna. Viņa pretojās, starp citu, tikai mazliet un izskatījās pārsteigta.

— Ko jūs darāt? Nevajag… — viņa teica.

— Ko es daru?

— Nē, nē, nevajag…

— Jā, jā..

— Ne, nevajag, vai dzirdat? — viņa izsaucas. Un, lai mani aizskartu, piebilda: — Man liekas, jūs esat vājprātīgs!

Es neviļus aprimu un sacīju:

— Tā taču jūs nedomājat!

— Domāju gan. Jūs izskatījāties tik dīvains! Un tajā priekšpusdiena, kad man sekojāt, jūs nebijāt piedzēries?

— Nē. Arī izsalcis nebiju, jo tikko biju paēdis.

— Nu tad… vēl jo ļaunāk.

— Vai jums patiktu, ja es būtu bijis piedzēries?

— Jā… Ak vai, tagad man no jums bail! Ak dievs, laidiet mani vaļā!

Es pārliku. Nē, es nedrīkstēju viņu palaist, tad pārāk daudz zaudētu. Pietiek melsties, turklāt tik vēlā stundā uz dīvāna. Kādas viltības tik neizdomā šādos brīžos!

It kā es nesaprastu, ka tā ir tikai kautrība! Tik zaļš vairs neesmu! Mierā! Pietiek vāvuļot!

Viņa pretojās spēcīgi, pārāk spēcīgi, lai to varētu noturēt par izlikšanos. Es it kā netīši apgāzu sveci, tā nodzisa, bet meitene izmisīgi pretojās, pat viegli iešņukstēdamās.

— Nē, nevajag! To nevajag! Ja gribat, skūpstiet manas krūtis! Mīļais, labais!..

Es uzreiz aprimu. Viņas vārdi skanēja tik izbaiļu pilni, tik bezpalīdzīgi, ka es jutos bezgala pārsteigts. Viņa gribēja mani atalgot, atļaujot skūpstīt krūtis! Cik tas mīļi, mīļi un vientiesīgi! Es varētu mesties ceļos viņas priekšā!

— Bet mana mīļā! — es gluži samulsis ierunājos. — Es nesaprotu… es tiešām nesaprotu šo rotaļu..

Viņa piecēlās kājās un trīsošām rokām aizdedzināja sveci; es joprojām sēdēju uz dīvāna, sēdēju nepakustēdamies. Kas tagad notiks? Patiesībā es jutos ļoti nelāgi.

Viņa pameta skatienu uz sienas pulksteni un satrūkās.

— Ai, drīz pārnāks kalpone! — viņa izsaucās. Tā bija viņas pirmā doma.

Es sapratu norādījumu un piecēlos. Viņa paņēma apmetni, it kā grasījās to aplikt, bet tad pārdomāja, atlika to atpakaļ un piegāja pie kamīna. Viņa bija bāla un nu aizvien vairāk uztraucās. Lai viņai nebūtu man jāparāda durvis, es jautāju: — Vai jūsu tēvs bija karavīrs? — piecēlos un dzīros iet ārā.

Jā, viņš bija karavīrs. Kā jūs to zināt?

Es to nezinu, tas man tāpat ienāca prātā.

— Dīvaini!

— Jā… Es vados pēc nojautas, tā man palīdz. He-he-hē, es taču esmu vājprātīgs.

Viņa spēji manī palūkojās, bet neteica ne vārda. Jutu, ka ar savu klātieni viņu nomoku, un gribēju ātrāk to visu izbeigt. Devos uz durvju pusi. Vai viņa mani vairs nenoskūpstīs? Pat roku nesniegs? Es apstājos un gaidīju.

— Vai jūs jau ejat? — viņa vaicāja un joprojām stāvēja pie kamīna.

Es neatbildēju. Pazemots, samulsis es raudzījos uz viņu, neteikdams ne vārda. Ak, es visu biju izpostījis! Likās, viņai ir vienalga, ka es aizeju, viņa pēkšņi man bija zudusi uz visiem laikiem, un es veltīgi gudroju, ko lai ardievām pasaku, meklēju zīmīgus, izteiksmīgus vārdus, kas viņu pārsteigtu un varbūt liktu grozīt domas par mani. Tomēr, par spīti šim ciešajam lēmumam, es biju nevis lepns un salts, nevis mierīgs un aizvainots, bet sāku runāt visādus niekus; īstie vārdi nenāca pār manām lūpām, es izturējos pavisam neprātīgi. Atkal ļāvos tukšai grāmatu daiļrunībai.

— Kāpēc jūs nevarējāt pateikt skaidri un gaiši, lai eju projām? — es vaicāju. — Jā, jā, kāpēc gan ne? Nevajadzēja taču kautrēties! Nevajadzēja nemaz pieminēt, ka drīz pārnāks kalpone, bet tikai pateikt: «Tagad pazūdiet, man jāiet pretī mātei, un es nevēlos, ka jūs mani pavadāt.» Vai tad jūs tā nedomājāt? Taču tas uzreiz bija skaidrs.

Man nemaz nevajag daudz, lai visu saprastu, jau tas vien, ka paņēmāt apmetni un atkal to nolikāt, mani uzreiz pārliecināja. Kā es jau teicu, man ir laba nojauta. Bet tādēļ jau es neesmu vājprātīgs..

— Ak dievs, piedodiet šos vārdus! Tie man nejauši paspruka! — viņa iesaucās.

Tomēr joprojām stāvēja turpat un nenāca man klāt.

Es paliku nelokāms un runāju tālāk. Stāvēju un tērgāju, un mokoši apzinājos, ka viņu garlaikoju, ka neviens mans vārds viņu neskar, tomēr nespēju rimties. Es klāstīju — sirds jau var būt ļoti jūtīga, kaut arī neesi ārprātīgs, ir tādas sirdis, kuras atsaucas uz katru sīkumu, tās var salauzt viens pats skarbs vārds. Un es liku saprast, ka man ir tāda sirds. Nabadzība man ir saasinājusi dažas izjūtas, un es to ļoti nožēloju, tiešām ļoti nožēloju… Bet tam ir ari sava priekšrocība, tas man citreiz palīdz. Trūcīgs inteliģents ir daudz smalkāks novērotājs nekā inteliģents bagātnieks. Nabadzīgs inteliģents ir ļoti vērīgs, uzmana ikvienu savu soli, apšauba katru dzirdētu vārdu.

Tāpēc katrs solis sasprindzina viņa domas, rosina prātu un jūtas. Viņam ir asa dzirde, viņš ir jūtīgs un pieredzes ārdēts, viņa dvēsele ir brūcēm klāta…

Es runāju gaužām ilgi par savu brūcēm klāto dvēseli. Bet, jo ilgāk runāju, jo nemierīgāka viņa kļuva. Beidzot viņa izsaucas: «Ak dievs!» — un sāka žņaudzīt rokas. Es skaidri redzēju, ka viņu sāpinu, un negribēju to darīt, tomēr darīju. Beidzot man šķita, ka galveno esmu pateicis, mani aizkustināja viņas izmisuma pilnais skatiens, un es izsaucos:

— Tagad es aizeju! Aizeju! Vai tad jūs neredzat, ka mana roka jau ir uz durvju vērekļa? Ardievu! Palieciet sveika! Jūs gan varētu man kaut ko atbildēt, ja divas reizes atsveicinos un esmu nolēmis iet projām. Es pat nelūdzu atļauju jūs vēlreiz satikt, tāpēc ka tas jums būtu nepatīkami. Tomēr pasakiet — kādēļ jūs mani mocījāt?

Ko esmu jums nodarījis? Es taču nestājos jūsu ceļā? Un kādēļ tagad novēršaties, it kā mani nekad nebūtu pazinusi? Jūs pavisam iztukšojāt manu dvēseli, tagad esmu galīgi satriekts. Taču dievs zina, ka neesmu ārprātīgs. Ja vien papūlēsieties padomāt, tad sapratīsiet, ka esmu pilnīgi vesels. Nāciet un sniedziet man roku! Vai arī atļaujiet pieiet pie jums! Jūs to nevēlaties? Es jums nekā ļauna nedarīšu, gribu tikai nomesties jūsu priekšā uz ceļiem un palikt tā vienu mirkli. Vai es drīkstu? Nē, nē, es to nedarīšu, redzu, ka jūs izbijāties, es to nedarīšu, dzirdat, nedarīšu! Ak dievs, kādēļ jūs tā izbijāties? Es taču stāvu pavisam mierīgi, pat nepakustos. Gribēju tikai vienu mirkli nomesties ceļos uz paklāja pie jūsu kājām, tur, kur tā sarkanā roze. Es pat neparādu ar pirkstu, lai jūs neizbiedētu, es tikai pametu ar galvu un raugos uz to vietu. Jūs saprotat itin labi, par kādu rozi es runāju, bet jūs nevēlaties atļaut man tur nomesties ceļos. Jūs no manis baidāties un liedzat man pieiet tuvāk. Nesaprotu, kā gan jūsu sirds ļauj mani saukt par ārprātīgu. Jūs taču tam vairs pati neticat, vai nav tiesa? Tikai reiz vasarā — pirms daudziem gadiem — es biju zaudējis prātu, es pārāk daudz strādāju un aizmirsu laikā paēst, jo biju pilnīgi savu domu varā. Tā turpinājās diendienā — man vajadzēja atcerēties ēšanu, bet es to aizmirsu pastāvīgi. Dievs ir mans liecinieks, ka tā ir patiesība! Lai es te palieku stāvam kā sālsstabs, ja meloju!

Bet jūs man apvainojat. Ne jau trūkums spieda mani tā strādāt — man toreiz bija kredīts, liels kredīts pie Ingebreta un Gravesena. Bieži vien man kabatā bija pietiekami naudas, tomēr es neēdu, jo aizmirsu nopirkt produktus. Vai jūs dzirdat! Jūs ne vārda nesakāt, jūs neatbildat. Jūs visu laiku neatejat no kamīna, tikai stāvat un gaidāt, lai es eju projām..

Tad viņa strauji pienāca man klāt un stiepa pretī rokas. Aizdomu pilns es raudzījos uz viņu. Vai viņa to dara no visas sirds? Vai tikai tādēļ, lai tiktu no manis vaļā? Viņa apskāva manu kaklu, acīs viņai sariesās asaras. Es stāvēju un lūkojos uz viņu. Viņa sniedza man savas lūpas, bet es viņai neticēju, biju pārliecināts, ka viņa nes šo upuri, lai ātrāk darītu tam visam galu.

Viņa kaut ko teica, man šķita, ka viņa saka: «Es tomēr jūs mīlu!» To viņa teica ļoti klusi un neskaidri; varbūt viņa izrunāja gluži citus vārdus, bet dedzīgi metās man ap kaklu, pat pacēlās uz pirkstgaliem, lai aizsniegtos, un brīdi ar abām rokām turēja to apskautu.

Baiļojos, ka viņa piespiedusi sevi parādīt man šo maigumu, un tikai sacīju:

— Cik jūs esat skaista!

Vairāk es nekā neteicu. Es kāpos atpakaļ, atdūros pret durvīm un atmuguriski izgāju ārā. Bet viņa palika stāvam.

IV

Pienāca ziema, drēgna un nejauka ziema gandrīz bez sniega. Iestājās mūžīga, miglaina nakts, un nedēļām ilgi nemanīja pat nevienas spirgtākas vēja pūsmas. Ielās gandrīz augām dienām dega gāzes laternas, tomēr cilvēki miglā uzgrūdās cits citam.

Visas skaņas — baznīcu zvani, ormaņu zvārguļi, zirgu pakavu klaksti, cilvēku balsis — bija dobjas un it kā apglabātas blīvajā gaisā. Aizritēja nedēļa pēc nedēļas, bet laiks nemainījās.

Es joprojām dzīvoju «Vaterlandē». Arvien ciešāk pieķēros šim miteklim, šīm mēbelētajām istabām iebraucējiem, kur biju atradis pajumti, par spīti savai nabadzībai. Nauda jau sen bija iztērēta, tomēr es joprojām nācu šurp, it kā man uz to būtu tiesības un tās būtu manas mājas. Saimniece vēl nekā nebija sacījusi, taču mani nomāca doma, ka nevaru viņai samaksāt. Tā aizritēja trīs nedēļas.

Jau pirms vairākām dienām biju atsācis rakstīt, bet padarītais darbs mani neapmierināja. Man vairs nesekmējās, lai gan nopūlējos no agra rīta līdz vēlam vakaram. Lai rakstīju ko rakstīdams, nekas neiznāca. Veiksme bija mani pametusi.

Es mēģināju rakstīt otrā stāva istabā — pašā labākajā istabā. Kopš pirmā vakara, kad man bija nauda un es varēju par visu samaksāt, mani neviens vairs netraucēja.

Visu laiku es loloju cerības, ka man izdosies sacerēt kādu rakstu un es varēšu samaksāt par istabu un nolīdzināt citus parādus, tādēļ es tik cītīgi strādāju. Sevišķi daudz es gaidīju no kāda iesākta darba — alegoriska sacerējuma par ugunsgrēku grāmatu veikalā; es tajā izteicu dziļas domas un gribēju rakstu rūpīgi izstrādāt, lai beidzot to iedotu «Komandoram» par aizdevumu. Lai «Komandors» saprot, ka izpalīdzējis patiešām talantīgam cilvēkam. Man nebija nekādu šaubu, ka viņš par to pārliecināsies, tikai jānogaida, kamēr pār mani nāks iedvesma. Un kādēļ lai tā nenāktu? Kādēļ lai nenāktu visdrīzākajā laikā? Nekas mani nekavēja: katru dienu es no saimnieces dabūju mazliet ēdiena, rītos un vakaros dažas sviestmaizes, un mani nervi bija krietni nomierinājušies. Es vairs netinu rokas lupatās, kad rakstīju, un pa logu bez reiboņa varēju lūkoties uz ielu no otrā stāva. Vispār man klājās daudz labāk, un es sāku brīnīties, kāpēc neesmu vēl pabeidzis savu alegoriju. Nesapratu, kā tas izskaidrojams.

Reiz es tomēr sapratu, cik vārgs īstenībā esmu un cik gurdi un neauglīgi strādā manas smadzenes. Tai dienā manā istabā ienāca saimniece un lūdza, lai es pārbaudot kādu rēķinu. Liekas, tas neesot pareizs, jo nesaskanot ar grāmatām; taču viņa nevarot atrast kļūdu.

Apsēdos pārbaudīt rēķinu, bet saimniece apsēdās man pretī un raudzījās uz mani.

Es saskaitīju visus divdesmit skaitļus vispirms no augšas uz apakšu, un man iznāca tā pati summa. Pametu acis uz saimnieci, viņa sēdēja tieši man pretī un gaidīja, ko es teikšu. Pēkšņi es pamanīju, ka viņa ir uz grūtām kājām; tas nepaslīdēja garām manam skatienam, lai gan nemaz necentos kaut ko ievērot.

— Iznākums ir pareizs, — es teicu.

— Nē, pārbaudiet vēlreiz katru skaitli atsevišķi, esmu pārliecināta, ka iznākums ir par lielu, — viņa sacīja,

Un es sāku pārbaudīt katru skaitli: divas maizes par divdesmit piecām ērām, cilindrs — astoņpadsmit, ziepes — divdesmit, sviests — trīsdesmit divas… Nemaz nevajadzēja daudz gudrības, lai pārbaudītu šos skaitļus, vienkāršo piparbodītes rēķinu, un es godīgi pūlējos atrast kļūdu, par ko runāja saimniece, bet neatradu. Kad es labu laiciņu biju noņēmies ar šiem skaitļiem, diemžēl jutu, ka man galva griežas un vairs neprotu atšķirt ieņēmumus no izdevumiem, jaucu visu kopā. Beidzot pavisam apjuku: trīs un piecas desmitdaļas mārciņas siera par sešpadsmit ērām. Smadzenes vairs nestrādāja, un es truli raudzījos uz vārdu «siers» un netiku no vietas.

— Velns parāvis, cik neskaidri uzrakstīts! — es izmisis izsaucos. — Žēlīgais dievs, piecas sešpadsmitdaļas siera! He-he-hē, kur tas dzirdēts! Lūdzu, paskatieties pati!

— Jā, — saimniece atteica, — tā jau viņi mēdz rakstīt. Tas ir zaļais siers. Tātad pareizi. Piecas sešpadsmitdaļas ir piecas lotis.

— Nu jā, to es saprotu! — es viņu pārtraucu, lai gan patiesībā nesapratu nenieka.

No jauna mēģināju pārskaitīt nelielo rēķinu, kuru pirms dažiem mēnešiem būtu saskaitījis vienā minūtē. Noplūdu sviedriem, prātodams par šiem noslēpumainajiem skaitļiem, dziļdomīgi aizvēru acis, it kā pilnīgi nogrimis skaitļu pārbaudīšanā, tomēr ne pie kādas skaidrības netiku. Šīs piecas lotis siera mani galīgi pazudināja. Šķita, ka man galvā kaut kas pārplīst.

Tomēr, lai izliktos, ka joprojām skaitu, es kustināju, lūpas un lāgiem skaļi nosaucu kādu skaitli, laizdams acis pār rēķinu. Saimniece sēdēja un gaidīja. Beidzot es teicu:

— Tagad esmu pārbaudījis visu no sākuma līdz beigām, un, cik varu spriest, nekādu kļūdu te nav.

— Nav? Vai tiešām nav? — saimniece izsaucās. Taču skaidri redzēju, ka viņa man netic. Un piepeši man šķita, ka viņas balss skan mazliet nievīgi, tā kā vienaldzīgi, ko agrāk nebiju ievērojis. Viņa teica, ka es acīmredzot neesot radis saskaitīt sešpadsmitdaļas. Viņa vēl piebilda, ka jāgriežas pie kāda, kam ir lielāka jēga, lai beidzot pārbaudītu šo rēķinu. Visu to viņa neteica aizskarošā tonī nemaz negribēja mani apkaunot, bet runāja domīgi un nopietni. Jau stāvēdama uz sliekšņa, viņa sacīja:

— Atvainojiet, ka jūs aizkavēju! — bet nepaskatījās uz mani.

Tad viņa aizgāja.

Pēc brītiņa durvis vēlreiz pavērās un atkal ienāca saimniece.

Tālu pa gaiteni viņa tātad nebija paguvusi aiziet.

— Jā, ko es gribēju sacīt. Lūdzu, neņemiet ļaunā, bet jūs man esat parādā. Vakar, liekas, pagāja trīs nedēļas, kopš jūs te apmētāties. Nav viegli rūpēties par lielu ģimeni, tāpēc es diemžēl nevaru turēt īrniekus uz parāda…

Es viņu pārtraucu:

— Es taču jums stāstīju, ka saceru rakstu, un, tikko tas būs pabeigts, jūs savu naudu dabūsiet. Esiet gluži mierīga.

— Bet ja jūs šo rakstu nekad nepabeidzat?

— Vai jums tā liekas? Iedvesma pār mani nāks varbūt jau rīt, varbūt pat šonakt!

Pilnīgi iespējams, ka tā nāk jau šonakt, un tad mans raksts būs gatavs stundas ceturksnī. Redzat, es nestrādāju tā kā citi cilvēki. Es nevaru vienā dienā uzrakstīt zināmu skaitu lappušu, man jāgaida iedvesma. Bet neviens nevar noteikt dienu vai stundu, kad pār viņu nāk iedvesma — tā nāk pati no sevis.

Saimniece aizgāja. Viņas paļāvība uz mani acīmredzot bija stipri satricināta.

Palicis viens, es pietraucos kājās un izmisumā sāku plēst matus. Nē, man tiešām nav nekāda glābiņa, nudien nav itin nekāda glābiņa! Smadzenes vairs neklausa! Vai esmu kļuvis galīgs stulbenis, ka nevaru pat aprēķināt siera gabaliņa vērtību? Bet, ja es pats sev uzdodu šādus jautājumus, vai tad varu būt zaudējis prātu? Vai tad es, noņemdamies ar rēķiniem, tai pašā laikā nepamanīju, ka saimniece ir uz grūtām kājām? Man par to nebija ne domas, neviens man nekā nebija stāstījis, tas man neviļus iekrita acīs, es to redzēju skaidri un gaiši pat tādā brīdī, kad izmisis nopūlējos saskaitīt sešpadsmitdaļas. Kā lai to izskaidroju?

Piegāju pie loga un paraudzījos ārā; mans logs vērās uz Vogmana ielu. Lejā uz ietves rotaļājās bērni, nabagu bērni šajā nabadzīgajā ieliņā. Viņi mētājās ar tukšu pudeli un skaļi klaigāja. Garām lēni pabrauca vezums ar iedzīves lietām. Redzams, uz citu dzīvokli aizvācas kāda izlikta ģimene. To es tūliņ uzminēju. Vezumā bija sakrautas segas, spilveni un mēbeles — ķirmju sagrauztas gultas un kumodes, sarkani krāsoti krēsli ar trim kājām, grīdsegas, visādas dzelzs grabažas un skārda trauki. Uz vezuma sēdēja meitenīte, pavisam maziņa un neglīta, sarkanu degunteli; lai nenokristu, viņa cieši turējās ar mazajām, zili nosalušajām roķelēm. Viņa sēdēja uz veciem, mitriem matračiem, uz kuriem droši vien mēdza gulēt bērni, un skatījās lejup uz puišeļiem, kas mētājas ar pudeli.

Es raudzījos uz ielu un skaidri sapratu, kas tur notiek. Tā stāvēdams, es dzirdēju, kā ķēkša dzied virtuvē, tieši blakām manai istabai; melodija man bija pazīstama, un es klausījos, vai viņa nedzied nepareizi. Es pats sev teicu, ka idiots to nevarētu darīt.

Paldies dievam, biju tikpat normāls kā jebkurš cilvēks.

Pēkšņi ieraudzīju, ka divi puišeļi uz ielas sāk ķildoties, vienu es pazinu, tas bija saimnieces dēlēns. Es atvēru logu, lai dzirdētu, ko viņi viens otram saka, un tūdaļ zem mana loga saskrēja bērnu bariņš, visi alkatīgi raudzījās augšup uz logu. Ko viņi gaida? Vai es kaut ko neizsviedīšu ārā pa logu? Varbūt sakaltušas puķes, kaulus, cigāru galus vai kaut ko citu, ko viņi varētu grauzt vai izmantot rotaļām? Aukstumā sazilējušām sejām šie lutauši lūkojās augšup uz manu logu. Bet abi puikas visu laiku strīdējās. No bērnu mutes plūda rupji, nejauki vārdi, briesmīgi lāsti, pretīgas lamas, ko viņi varbūt noklausījušies no jūrniekiem vai ielu staigulēm. Abi tik ļoti bija iekarsusi, ka pat nemanīja saimnieci, kura bija izskrējusi ārā, lai redzētu, kas notiek.

— Jā, viņš sagrāba mani aiz rīkles, gandrīz nožņaudza, — saimnieces dēlēns žēlojas. Un, pavērsies pret savu naidnieku, kas nikni ņirdz, viņš vēl vairāk saskaišas un sauc: — Vācies pie velna, smerdeli! Šitāda gnīda ķersies man pie rīkles! Es tev, maitam, parādīšu..

Bet viņa māte, šī grūtā sieviete, kuras vēders gandrīz aizsprosto visu šauro ieliņu, saķer savu desmit gadus veco dēlu aiz rokas un velk līdzi…

— Šš! Vai turēsi muti! Nelamājies! Vai pie slampām esi gadiem ilgi vazājies, vai?

— Nē, es neiešu!

— Nāksi gan!

— Nē, neiešu!

Stāvu pie loga un redzu, kā māte arvien vairāk saskaišas; šis nejaukais skats mani briesmīgi uzbudina, es to ilgāk vairs nespēju paciest un saucu pa logu, lai zēns uz brīdi uznāk augšā pie manis. Es saucu divas reizes, lai ķildnieki izbeigtu strīdu. Otro reizi es kliedzu tik stipri, ka saimniece pārsteigta pagriežas un paraugās uz mani.

Viņa uzreiz atjēdzas, nekaunīgi paraugās uz mani — ar acīm redzamu pārākuma apziņu — un tad aiziet, kaut ko sacīdama dēlam. Viņa runā skaļi, lai arī es dzirdētu:

— Kaunējies būtu rādīt šādiem tādiem, kāds tu esi palaidnis!

Vērojot to visu, man nepaslīdēja garām ne mazākais sīkums. Mana uzmanība bija tik spraiga, ka es visu pamanīju un pārdomāju. Tātad ar manu saprātu viss bija kartība. Un kādēļ lai tas tā nebūtu?

— Paklausies, — es sev sacīju, — pietiek uztraukties par savu saprātu! Vai tā būtu ārprāta pazīme, ja cilvēks tik skaidri ievēro un izprot itin visu? Gandrīz vai jāsmejas par sevi pašu! Jebkurš dažreiz var samulst un nesasprast visvienkāršākos jautājumus. Tas neko neliecina, tā ir tikai nejaušība. Kā jau teicu, nudien varu smieties pats par sevi. Un tad tas muļķīgais rēķins, šīs nožēlojamas piecas sešpadsmitdaļas smirdīga siera — tā es to nosaucu, he-he-hē, siers ar nagliņām un pipariem! — kas attiecas uz šo sieru, tad no tā smakas var sajukt pats gudrākais cilvēks. — Un es sāku pulgot zaļo sieru. — Nē, dodiet man kaut ko ēdamu! — es teicu. — Dodiet man piecas sešpadsmitdaļas svaiga sviesta! Tas ir pavisam kas cits!

Uzbudināts es smējos par savām iedomām un atzinu tās par visai jocīgām. Man nudien nekas nekaitēja, es biju pilnīgi vesels.

Es staigāju pa istabu, sarunādamies pats ar sevi, un mana jautrība pieauga. Skaļi smējos un it kā apreibu no līksmes. Tiešam, es biju gaidījis tikai šo īso līksmes brīdi, šo gaišo, bezrūpīgo mirkli, lai atgūtu darba spējas. Apsēdos pie galda un pievērsos savai alegorijai. Veicās labi, tik labi nebija veicies kopš ilga laika; lai gan nerakstīju visai ātri, taču man šķita, ka tas, ko sacerēju, izdevās lieliski. Jau strādāju veselu stundu un nemaz nejutu nogurumu.

Biju nonācis alegorijā pie gaužām svarīgas vietas — pie ugunsgrēka grāmatu veikalā; tā man likās tik svarīga, ka viss pārējais, ko biju uzrakstījis, nemaz nav salīdzināms ar šo vietu. Gribēju izklāstīt tiešām dziļu domu, ka sadega nevis grāmatas, bet gan smadzenes, cilvēku smadzenes, no tā visa gribēju radīt īstu Bērtuļa nakti. Pēkšņi istabas durvis atsprāga vaļā un tajās parādījās saimniece. Viņa ienāca iekšā, pat neapstādamās pie sliekšņa.

Es īsi iekliedzos, it kā man kāds būtu iesitis.

— Ko? — saimniece vaicāja. — Vai jūs kaut ko teicāt? Pie mums ieradies kāds atbraucējs, un šī istaba vajadzīga viņam. Šonakt jūs varat pārgulēt lejā pie mums. Jūs dabūsiet atsevišķu gultu. — Es vēl nepaguvu atbildēt, kad viņa jau sāka nevērīgi vākt nost no galda manus papīrus.

Līksmā noskaņa bija izgaisusi, mani pārņēma dusmas un izmisums, un es pietrūkos kājās. Ļāvu, lai saimniece novāc papīrus no galda, un nebildu ne vārda.

Viņa sarausa lapas un iespieda man rokā.

Man nekas cits neatlika kā atstāt istabu. Dārgais iedvesmas mirklis bija izpostīts!

Īrnieku es sastapu jau uz kāpnēm. Tas bija jauns cilvēks ar lieliem, ziliem enkuru tetovējumiem uz rokas. Viņam sekoja nesējs ar kasti uz muguras. Svešais bija jūrnieks, tātad gadījuma viesis uz vienu nakti; viņš manu istabu neaizņems ilgāku laiku, Varbūt rīt, kad šis cilvēks būs aizbraucis, man atkal laimēsies un iedvesma atgriezīsies — kaut tikai uz piecām minūtēm, lai pabeigtu darbu par ugunsgrēku.

Pagaidām man jāpadodas liktenim…

Līdz šim vēl nebiju bijis saimnieku galā, istabā, kur dienu un nakti uzturējās saimnieks, saimniece, viņas tēvs un četri bērni. Ķēkša dzīvoja virtuvē, tur viņa arī gulēja. Negribīgi tuvojos durvīm un pieklauvēju. Neviens neatbildēja, taču iekšā es dzirdēju balsis.

Kad es iegāju, vīrs neteica ne vārda, pat neatņēma sveicienu, tikai pameta uz mani vienaldzīgu skatienu, it kā viņam gar mani nebūtu nekādas daļas. Starp citu, viņš spēlēja kārtis ar kādu cilvēku, kuru biju redzējis lejā ostā, kādu nesēju ar iesauku «Stiklainais». Gultā kaut ko lalināja zīdainis, un uz ķeblīša salīcis, galvu rokās atbalstījis, it kā viņam sāpētu krūtis vai vēders, sēdēja večuks, saimnieces tēvs. Viņa mati bija gandrīz balti, un, sarāvies čokurā, viņš izskatījās pēc rāpuļa, kas uzglūn medījumam.

— Esmu ienācis, lai šeit pārgulētu, — es teicu saimniekam.

— Vai tā lika mana sieva? — viņš jautāja.

— Jā. Manā istabā ievācās jauns īrnieks.

Vīrs nekā neatbildēja un atkal pievērsās kārtīm.

Dienu no dienas viņš te spēlēja kārtis ar viesiem, kas bija ar mieru spēlēt. Viņš nespēlēja uz naudu, bet tikai lai nosistu laiku un nodarbinātu rokas. Neko citu viņš nedarīja, viņa kustības bija gurdas un laiskas, toties sieva šaudījās augšup un lejup pa kāpnēm, visu izrīkoja, rūpējas par māju un meklēja īrniekus. Viņa bija nodibinājusi sakarus ar ostas strādniekiem un nesējiem, kas dabūja zināmu maksu par katru atvesto viesi un bieži vien arī paši tepat pārgulēja. Šoreiz jauno viesi bija atvedis «Stiklainais».

Istabā ienāca divas meitenes liesām, mūsainām sejiņām, viņu drēbes bija vienās skrandās. Pēc brītiņa ienāca arī saimniece. Es viņai vaicāju, kur lai pārguļu, un viņa strupi atbildēja, ka varot gulēt tepat kopā ar citiem vai arī priekšnamā uz sola, kā man pašam tīkot. To teikdama, viņa staigāja pa istabu, kaut ko kārtodama, un uz mani pat nepaskatījās.

Dzirdot viņas atbildi, es sadugu, bikli stāvēju pie durvīm, izlikdamies, ka esmu ar mieru uz vienu nakti atdot savu istabu citam; centos piešķirt sejai laipnu izteiksmi, lai nesakaitinātu saimnieci un viņa mani neizdzītu uz ielas. Es teicu:

— Gan jau iztiksim! — un tad apklusu. Viņa joprojām rosījās pa istabu.

— Starp citu, gribu jums pateikt, ka man nav iespējams dot cilvēkiem ēdienu un istabu uz kredīta, — viņa piebilda. — To es jums jau esmu sacījusi.

— Jā, cienītā, man vajadzīgas tikai dažas dienas, kamēr es pabeigšu savu rakstu, tad labprāt jums samaksāšu piecas kronas vairāk, — es atbildēju.

Bet viņa acīmredzot neticēja, ka es jebkad pabeigšu savu rakstu, tas bija skaidrs.

Un es nevarēju lepni apvainoties un atstāt viņas māju. Es zināju, kas mani sagaida, ja aiziešu uz šejienes.

Pagāja divas dienas.

Es vēl vienmēr uzturējos kopā ar saimnieces ģimeni, jo priekšnamā nebija krāsns un kļuva ļoti auksts. Es gulēju uz grīdas. Svešais jūrnieks joprojām dzīvoja manā istabā, un nelikās, ka viņš taisītos drīz aizbraukt. Ap pusdienas laiku ienāca saimniece un pastāstīja, ka jūrnieks samaksājis veselu mēnesi uz priekšu. Turklāt pirms aizbraukšanas viņš nolikšot stūrmaņa eksāmenu, tāpēc arī paliekot pilsētā. Es stāvēju un sapratu, ka istaba man zudusi uz visiem laikiem.

Izgāju priekšnamā un apsēdos uz soliņa. Ja man vēl lemts kaut ko uzrakstīt, tad tas iespējams vienīgi te, šajā klusajā telpā. Alegorija mani vairs nenodarbināja, man bija radusies jauna, lieliska ideja, gribēju sacerēt viencēliena drāmu «Krusta zīme».

Es jau biju izdomājis piemērotu varoni — lielisku fanātiskas staigules tēlu, tā bija grēkojusi baznīcā nevis aiz vājības vai kaisles, bet aiz naida pret dievu, grēkojusi tieši pie paša altāra, palikusi altāra segu pagalvī, tikai aiz prieka noķengāt debesu valdnieku.

Laiks ritēja, un šis tēls arvien vairāk nodarbināja manu iztēli, es biju kā apsēsts.

Beigu beigās viņa gluži kā dzīva stāvēja man acu priekšā, tieši tāda, kādu es to gribēju atveidot. Padauzas izskats bija pretīgs un atbaidošs — viņa bija gara, izģindusi, seja melnīgsnēja, ejot garās kājas spīdēja cauri svārkiem. Viņas ausis bija lielas un atkarenas. Vārdu sakot — neglīta, pat derdzīga. Mani visvairāk pārsteidza nekaunība, neaptveramais grēks, ko viņa izdarījusi. Manas smadzenes bija it kā uztūkušas, pārņemtas no šās dīvainās, kroplās būtnes. Veselas divas stundas es rakstīju šo lugu.

Ar lielām pūlēm un pārtraukumiem uzrakstījis desmit vai divdesmit lappuses, jo bieži uzrakstīto saplēsu, jutos ļoti noguris, gandrīz sastindzis aiz aukstuma, tālab piecēlos un devos ārā uz ielas. Turklāt pēdējā pusstundā saimnieces zīdainis raudāja vienā laidā, tāpēc es tik un tā nekā nebūtu varējis uzrakstīt. Devos tālu projām pa Drammenas ceļu un paliku ārā līdz pat vakaram. Gāju un nemitīgi domāju par savu drāmu. Bet, pirms es todien pārnācu mājās, ar mani atgadījās šāds notikums.

Stāvēju pie kurpnieka darbnīcas Kārļa Juhana ielā, gandrīz pie paša stacijas laukuma. Nezin kāpēc biju apstājies tieši pie šās darbnīcas. Stāvēju un skatījos iekšā pa logu, lai gan nemaz nedomāju, ka man jālabo kurpes; manas domas bija aizklīdušas pavisam citā pasaules malā. Man garam pagāja vairāki cilvēki, un es nedzirdēju, ko viņi runāja. Piepeši kāda balss man skaļi uzsauca:

— Labvakar!

Tas bija mans paziņa, iesaukts par «Daiļavu».

— Labvakar! — es izklaidīgi atbildēju. Uzreiz nepazinu «Daiļavu».

— Nu, kā klājas? — viņš vaicāja.

— Nekas, labi… kā jau allaž!

— Paklau, sakiet — vai jūs vēl vienmēr strādājat pie Kristi?

— Pie Kristi?

— Jā, man liekas, jūs strādājāt par grāmatvedi Kristi veikala?

— Ak jā! Tagad vairs ne! Strādāt pie šā cilvēka nebija iespējams, mēs drīz vien šķīrāmies.

— Kāpēc tā?

— Jā, reiz es biju ierakstījis nepareizu skaitli un tad…

— Kaut ko viltojis?

Viltojis! «Daiļava» atklāti jautāja, vai neesmu kaut ko viltojis. Viņš vaicāja to strauji, ar acīm redzamu interesi. Es paskatījos uz viņu, jutos dziļi aizskarts un neatbildēju.

— Ak tu kungs, tas var gadīties vislabākajam darbiniekam! — viņš teica, lai mani nomierinātu. Viņš tiešām domāja, ka es biju kaut ko viltojis.

— Kas tad var gadīties pašam labākajam darbiniekam? — es vaicāju. — Jūs gribat teikt, ka jebkurš var viltot ierakstu? Paklausieties, mīļais cilvēk, vai tiešām jūs domājat, ka es varu rīkoties tik nekrietni? Es?

— Bet, dārgais, man šķiet, jūs pats teicāt..

Es atmetu galvu, novērsos no «Daiļavas» un sāku raudzīties uz otru ielas pusi.

Pēkšņi ievēroju sarkanu tērpu, sieviete sarkanā tērpā tuvojās mums kopā ar kādu vīrieti. Ja nebijusi šī saruna ar «Daiļavu», ja mani nebūtu aizskārušas viņa neglītās aizdomas un es nebūtu atmetis galvu un aizgriezies projām, tad varbūt sieviete sarkanajā kleita paietu man garām un es viņu pat nepamanītu. Kāda man tur galu galā daļa? Kāda man daļa, ja tas būtu pat galma dāmas Nāgelas tērps?

«Daiļava» stāvēja un runāja, pūlēdamies izlabot savu pārsteidzību. Es viņā nemaz neklausījos, tikai neatlaidīgi skatījos uz sarkano tērpu, kas nāca aizvien tuvāk. Piepeši mani pārņēma trīsas, it kā būtu iedūrusies adata, un, nepaverot lūpas, es čukstēju:

— Ilajali!

Tagad arī «Daiļava» pagriezās, pamanīja abus nācējus, dāmu un kungu, sveicināja viņus un pavadīja ar skatienu. Es nesveicināju vai varbūt tomēr sveicināju.

Sarkanais tērps aizslīdēja pa Kārļa Juhana ielu un pazuda.

— Kas bija viņas pavadonis? — «Daiļava» vaicāja.

— «Hercogs», vai tad jūs neredzējāt? Viņu sauc par «Hercogu». Vai jūs pazīstat šo sievieti?

— Jā, mazliet. Vai tad jūs viņu nepazīstat?

— Nē, — es atbildēju.

— Bet man likās, jūs viņai zemu palocījāties.

— Vai tiešām?

— Hē, vai tad ne? — «Daiļava» atteica. — Dīvaini! Visu laiku jūs taču skatījāties tikai uz viņu.

— Un kā jūs viņu pazīstat? — es jautāju. Patiesībā viņš šo sievieti nemaz lāgā nepazīstot. Tas noticis pērngad kādā rudens vakarā. Bijis jau krietni vēls. Viņš un divi viņa draugi jautrā noskaņa nākuši ārā no kafejnīcas «Grand», un tad viņi satikuši šo sievieti vienu pašu pie Kammermeijera grāmatu tirgotavas un uzrunājuši. Sākumā viņa bijusi noraidoša, bet viens no viņiem, īsts velna puika, skaidri un gaiši lūdzis atļauju viņu pavadīt uz mājām. Viņš neaizskaršot viņai ne matiņa, kā mēdzot teikt, vienīgi pavadīšot viņu līdz durvīm, lai pārliecinātos, ka viņa tikusi mājās, citādi viņam nebūšot visu nakti miera. Ejot viņš tērgājis vienā tērgāšanā, melsis visādas blēņas, dēvējis sevi par Valdemāru Aterdagu un teicis, ka esot fotogrāfs. Beidzot arī meitene sākusi smieties par viņa jokiem un atļāvusi sevi pavadīt līdz pašām mājām.

— Nu un tālāk? — es vaicāju, elpu aizturējis.

— Tālāk? Nu, par to labāk nerunāsim! Viņa taču ir sieviete!

Brītiņu abi klusējam.

— Nē, pie joda, vai tiešam tas bija «Hercogs»? Ak tad tāds viņš izskatās! —

«Daiļava» domīgi piebilda. — Nu, ja viņa aizgāja ar šo kundziņu, tad es par viņu daudz nedodu.

Es joprojām klusēju. Jā, protams, «Hercogs» viņu pavedinās! Nu lai! Kāda man tur daļa? Es novēlēju šai skaistulei laimīgu ceļu, lai iet, no kurienes nākusi! Mēģināju sevi mierināt, domādams par viņu nelāgi, priecājos, ka varu viņu domas iemīt dubļos.

Man tikai bija dusmas, ka pacēlu cepuri, sveicinot šo pārīti, ja es tā tiešām tiku darījis. Kāpēc man vajadzēja pacelt cepuri tādu cilvēku priekšā? Es par viņu vairs nebēdāju, nepavisam nebēdāju; viņa arī nemaz vairs neizskatījās skaista, bija tāda apvītusi. Ptu, nelabais, krietni apvītusi! Var jau būt, ka viņa skatījās tikai uz mani, tas nebūtu nekāds brīnums — varbūt viņu sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Bet tāpēc jau es nekritīšu viņas priekšā ceļos un kā nelga viņu nesveicināšu, it īpaši, ja viņa pēdējā laikā tik aizdomīgi novītusi. Lai viņu ņem «Hercogs», labu veiksmi! Varbūt pienāks diena, kad es lepni paiešu viņai garām, pat nepametis skatienu uz viņas pusi.

Var gadīties, ka es tā rīkojos pat tajā gadījumā, ja viņa neatlaidīgi raugās uz mani un ir ģērbusies asinssarkanā tērpā. Tas ļoti var gadīties! He-he-he, tas tik būtu triumfs!

Cik es pats sevi pazīstu, tad esmu spējīgs vēl šonakt uzrakstīt drāmu, un pēc dienam astoņām šī jaunkundze ar visiem saviem daiļumiem zemosies manā priekšā..

— Sveiki! — es strupi teicu.

Bet «Daiļava» mani aizturēja, vaicādams:

— Ko jūs tagad darāt?

— Ko es daru? Rakstu, protams. Ko citu lai es darītu? No tā jau es dzīvoju.

Pašlaik strādāju pie lielas drāmas «Krusta zīme» ar viduslaiku sižetu.

— Deviņi pērkoni! — «Daiļava» iesaucās sirsnīgā sajūsmā. — Ja jūs to uzrakstīsiet, tad…

— Par to nav ko raizēties! — es atteicu. — Pēc dienam astoņām, es domāju, jūs par mani kaut ko dzirdēsiet. To teicis, es aizgāju.

Pārnācis mājās, tūdaļ griezos pie saimnieces un palūdzu lampu. Man bija ļoti vajadzīga lampa — šonakt negribēju iet gulēt, galva bija pilna ar drāmu, un es biju pārliecināts, ka līdz ritam uzrakstīšu krietnu tiesu. Savu lūgumu saimniecei izteicu ļoti pazemīgi, ievērojis, ka, man atgriežoties, viņa neapmierināti saviebjas.

— Esmu gandrīz pabeidzis ievērojamu drāmu, — es teicu, trūkst vēl tikai dažu ainu, un esmu gatavs apzvērēt, ka šo lugu man no rokām izraus viens vai otrs teātris, iekāms es pats to piedāvāšu. Ja jūs neatteiktos izdarīt man lielu pakalpojumu, tad…

Taču saimniecei lampas nebija. Viņa padomāja, tomēr neatcerējās, ka viņai kaut kur būtu nolikta lampa. Ja es pagaidītu līdz divpadsmitiem, tad varētu dabūt virtuves lampu. Bet kāpēc es nepērkot sveci?

Es cietu klusu. Man nebija naudas, ar ko nopirkt sveci, saimniece taču to zināja.

Mans nodoms atkal cieta neveiksmi. Ķēkša sēdēja šajā istabā, viņa sēdēja te un negāja virtuvē. Tātad tur lampa pat nebija aizdegta. Es stāvēju un domāju par to, bet nekā neteicu.

Pēkšņi ķēkša man sacīja:

— Es, rādās, jūs nupat redzēju iznākam no pils? Vai jūs tur ieturējāt pusdienas?

— Un viņa nodārdināja smieklus par šo savu joku.

Es apsēdos, paņēmu savus papīrus un gribēju te kaut cik pastrādāt. Izplāju papīrus uz ceļgaliem un cieši skatījos grīdā, lai neizkliedētu uzmanību. Taču nekas nelīdzēja, itin nekas nelīdzēja, nevarēju uzrakstīt ne rindiņu. Ienāca saimnieces meitenes un sāka jārēties ar kaķi, šis kaķis bija apbrīnojami liels un gandrīz bez spalvas; kad meitenes pūta kaķim acīs dvašu, tajās sariesās asaras un ritēja lejā pa purnu.

Saimnieks un vēl divi vīri sēdēja pie galda un spēlēja kārtis. Tikai saimniece, kā vienmēr, darbojās, viņa sēdēja un kaut ko šuva. Viņa labi saprata, ka šajā kņadā es nevaru rakstīt, bet vairs nelikās par mani ne zinis. Viņa pat pasmaidīja, kad ķēkša man vaicāja par pusdienām. Visi mājinieki bija noskaņoti pret mani naidīgi; pēc tam kad biju spiests atdot savu istabu, visi, liekas, uzskatīja, ka viņiem ir tiesības izturēties pret mani kā pret liekēdi. Pat šī ķēkša, šī mazā, brūnacainā ielas skuķe ar zemu pieri un plakanām krūtīm, vakaros ņirgājās, kad es ņemu sviestmaizes. Viņa nemitīgi mani tincināja, kur es ieturot pusdienas, jo esot mani redzējusi bakstām zobus, iznākot no kafejnīcas «Grand». Skaidrs, ka viņa zināja par manu postu un priecājās, ka var par mani pazoboties.

Visas šīs domas drūzmējās man galvā, un es nespēju uzrakstīt nevienu pašu repliku savai drāmai. Visi mēģinājumi bija veltīgi. Galva man sāka dīvaini džinkstēt, un beidzot biju spiests pārtraukt rakstīšanu. Iebāzu papīrus kabatā un pacēlu acis.

Tieši man pretī sēdēja ķēkša, un es skatījos uz viņu, skatījos uz viņas šauro muguru un slīpajiem, vēl gluži šaurajiem pleciem. Kādēļ viņa man uzbrūk? Un ja es arī būtu iznācis no pils — kas par to? Kas viņai par bēdu? Pēdējās dienās viņa nekaunīgi par mani smējās, ja es uz kāpnēm paklupu vai mani svārki aizķērās aiz kādas naglas un ieplīsa. Vakar viņa bija savākusi manas lugas melnrakstus, ko biju nosviedis priekšnamā ienesusi istabā un lasījusi citiem priekšā, lai mani izņirgātu. Es viņu nekad nebiju apvainojis, ne reizi nebiju lūdzis izdarīt man kādu pakalpojumu. Gluži otrādi, es pats sev vakaros uzklāju guļvietu uz grīdas, negribēdams viņu apgrūtināt.

Viņa izsmēja mani arī tāpēc, ka man izkrīt mati. Rītos mazgājamā bļodā peldēja mati, un tas viņu uzjautrināja. Manas kurpes bija nonēsātas, it sevišķi tā, kurai pārbrauca pāri maizes rati, un viņa uzjautrinājās arī par tām. «Ir nu gan kurpes, lai dievs nedod!» viņa teica. «Redzat, katra ir īsta suņu būda!» Un viņai bija taisnība, manas kurpes bija pagalam nonēsātas, bet patlaban es nevarēju nopirkt jaunas.

Kamēr es tā sēdēju un brīnījos par ķēkšas atklāto naidīgumu pret mani, saimnieces meitenes bija sākušas ķircināt večuku, kas gulēja gultā. Viņas lēkāja ap gultu un bija galīgi aizrāvušās ar šo rotaļu. Pēc tam viņas paņēma salmus un kutināja vecītim ausis. Laiciņu es viņās noraudzījos un neiejaucos šajās ēverģēlībās. Večuks pat pirkstu nepakustināja, lai aizsargātos. Viņš tikai nikni raudzījās uz savām mocītājām un skurināja galvu, lai atbrīvotos no ausīs iebāztajiem salmiem.

Šis skats mani aizvien vairāk uzbudināja, bet es nevarēju novērst acis. Tēvs pacēla galvu, sāka smieties par meiteņu izdarībām un pat pievērsa tam pārējo kāršu spēlmaņu uzmanību. Kādēļ vecītis nepakustējās, kādēļ neaizgrūda meitenes projām ar roku? Es piecēlos un pagājos uz gultas pusi.

— Lieciet viņu mierā! Lieciet viņu mierā! Viņš ir triekas ķerts! — saimnieks man uzsauca.

Un, baiļodamies, ka man nakts laikā neparāda durvis, baiļodamies modināt saimniekā nepatiku, es atgriezos savā vietā un sēdēju mierīgi. Kādēļ lai es riskēju ar pajumti un sviestmaizēm, iejaucoties ģimenes ķildās? Šā pusdzīvā večuka dēļ? Un es jutu, ka kļūstu ciets kā krams.

Taču mazās negantnieces nemitējās mocīt vecīti. Viņas uzjautrinājās, ka viņš nevar pakustināt galvu, un sāka bāzt viņam salmus acīs un nāsīs. Večuks blenza uz skuķēm ar negantu skatienu, bet nespēja nedz pakustēties, nedz izrunāt kādu vārdu.

Piepeši viņš ar pūlēm mazliet pacēlās un iespļāva vienai meitenei tieši sejā; tad vēlreiz paslējās un mēģināja iespļaut arī otrai, bet netrāpīja. Redzēju, ka saimnieks nomet kārtis uz galda un pieskrien pie gultas. Viņš bija piesārtis un kliedza:

— Kā tu uzdrošinies spļaut bērniem acīs, tu vecais kraķi!

— Bet, mīļais dievs, meitenes taču viņam nedeva miera! — es, vairs nespēdams savaldīties, izsaucos. Tomēr visu laiku baiļojos, ka mani nepadzen, tāpēc nesaucu skaļi, tikai viss trīsēju aiz uzbudinājuma.

Saimnieks pievērsās man:

— Nu, paklausieties! Kāda jums tur daļa, velns ar ārā! Turiet muti, vai dzirdat!

Tā būs labāk, citādi..

Tagad arī saimniece pacēla balsi, un visā mājā atskanēja lamas.

— Vai jūs visi esat kļuvuši traki? — viņa kliedza. — Ja negribat, lai jūs abus izsviežu ārā, tad sēdiet mierīgi! Hā, nepietiek vēl ar to, ka es šim draņķim dodu patvērumu un ēdienu, viņš vēl te cels skandālu, velns tāds! To es vairs necietīšu, saku skaidri un gaiši! Šš! Klusu, skuķi, noslaukiet puņķainos degunus, citādi es pati to izdarīšu! Šitādu cilvēku vēl neesmu redzējusi! Ienāk no ielas bez nevienas ēras, pat nevar nopirkt utu ziedi, bet nakts laikā ceļ traci, brūk virsū uzturētājiem. Nē, to es necietīšu, vai dzirdat, lai svešie vācas prom! Es gribu mieru savās mājās, uz to man ir tiesības!

Es neteicu ne vārda, pat muti nepavēru, atkal apsēdos pie durvīm un klausījos šajā jandāliņā. Visi kliedza cits caur citu, pat bērni un ķēkša, kas gribēja paskaidrot, kā ķīviņš sācies. Ja vien es cietīšu klusu, tad tracis drīz norims; tas nenoies pārāk tālu, ja tikai nesacīšu ne vārda. Un ko tad es drīkstēju iebilst? Ārā bija ziema un nakts. Vai tādā laikā var sist dūri pret galdu un pastāvēt uz savu taisnību? Nē, nekādas pārgalvības! Tāpēc es sēdēju klusi un negāju projām, lai gan mani gandrīz dzīšus dzina. Es nenovērsu acis no Kristus oleogrāfijas pie sienas un stūrgalvīgi klusēju, lai saimniece teica ko teikdama.

— Ja jūs to tēmējat uz mani, cienītā, tad mani nevajadzēs ilgi lūgties, — viens no spēlmaņiem ierunājās.

Viņš piecēlās kājās. Piecēlās arī otrs spēlmanis.

— Nē, ne jau uz tevi, arī uz tevi ne, — saimniece atbildēja. — Ja vajadzīgs, es parādīšu, kuru es domāju. Jā, tad reiz būs skaidrs…

Viņa runāja aprauti, deva man šos mazos dūrienus ar nelieliem pārtraukumiem, ar nolūku vilcinājās, likdama saprast, ka domājusi tieši mani. «Mieru!» es pats sev uzsaucu. «Tikai mieru! Atklāti viņa mani nedzen projām. Neizrādi nekādu augstprātību! Nekādu nevajadzīgu lepnumu! Aizbāz ausis!… Cik Kristum oleogrāfijā savādi, zaļi mati!… Tie ir ļoti līdzīgi zālei vai, izsakoties smalkāk un tiešāk, leknai pļavu zālei. Cik pareizi es to apzīmēju! Leknai pļavu zālei…» Un tūlīt viena doma sasaistījās ar otru: leknā, zaļā zāle lika man atcerēties bībeles vārdus, ka cilvēka dzīve ir līdzīga zālei, visa zaļā zāle nodegs; un es sāku domāt par pastaro dienu, kad viss ies bojā liesmās, un man iešāvās prātā zemestrīce Lisabonā, un tad es acu priekšā ieraudzīju metāla spāniešu spļaujamtrauku un melnkoka rakstāmpiederumus, kādi bija Ilajali istabā. Ak, viss ir iznīcīgs! Visa zaļā zāle nodegusi. Visus gaida četri kapa dēļi un Andersena jaunkundzes līķauti pievārtē pa labi…

Tas viss pazibēja manās smadzenēs tajā izmisuma pilnajā brīdī, kad saimniece dzīrās mani padzīt.

— Viņš pat neklausās! — viņa iesaucās. — Es saku, ārā no manas mājas, vai dzirdat! — viņa kliedza. — Dievs lai stāv man klāt, viņš ir traks! Vācieties pie velna, reiz tam taču jādara gals!

Es palūkojos uz durvīm, bet ne jau tādēļ, lai aizietu, — man bija iešāvusies galvā nekaunīga doma: ja durvīs būtu atslēga, es to aizgrieztu, ieslēgtos te kopā ar visiem citiem, lai tikai varētu palikt. Mani pārņēma paniskas bailes, ka atkal atradīšos uz ielas. Bet atslēgas durvīs nebija, un es piecēlos kājās; vairs nebija nekādu cerību.

Piepeši cauri saimnieces kliedzieniem bija dzirdama viņas vīra balss. Pārsteigts es apstājos. Tas pats cilvēks, kas nupat man bija draudējis, tagad, kā par brīnumu, sāka mani aizstāvēt. Viņš teica:

— Vai tad tu nezini, ka nakts laikā nevar cilvēku dzīt ārā no mājas? Par to likums soda.

Es nezinu, vai tiešām likums par to soda, diezin vai tā varētu būt, bet viss jau ir iespējams; tad saimniece tūlīt atguvās, nomierinājās un vairs mani netramdīja. Viņa pat nolika man vakariņām divas sviestmaizes, bet es tās neņēmu — aiz pateicības pret viņas vīru es tās neņēmu, teikdams, ka esmu jau paēdis pilsētā.

Kad beidzot izgāju priekšnamā, lai liktos guļus, saimniece man sekoja, apstājās uz sliekšņa, viņas lielais, piebriedušais vēders draudīgi izriezās pret mani, un viņa skaļi teica:

— Jūs te pārguļat pēdējo reizi, lieciet to vērā!

— Jā, jā, — es atbildēju.

Gan jau es rīt atradīšu kaut kur pajumti, ja tikai pacentīšos. Pagaidām es priecājos, ka netiku izdzīts ārā uz ielas.

Nogulēju līdz pieciem vai sešiem no rīta. Bija vēl tumšs, kad pamodos, tomēr tūdaļ piecēlos; aukstuma dēļ biju gulējis ar visām drēbēm, tāpēc ģērbšanās atkrita.

Padzēros ūdeni, atvēru durvis un klusi izgāju ārā, baiļodamies satikt saimnieci.

Ielās bija vienīgi daži policisti, kas dežurēja visu nakti, drīz parādījās daži vīri, sāka izdzēst gāzes laternas. Klīdu bez mērķa, nonācu līdz kapsētai un beidzot līdz cietoksnim. Vēl gribējās gulēt, es salu, no ilgās iešanas sāpēja kājas un mugura, biju ļoti izsalcis un, apsēdies uz kāda sola, sāku snaust. Trīs nedēļas biju pārticis no tām sviestmaizēm, ko man saimniece iedeva rītos un vakaros. Tagad jau veselu diennakti nebiju ēdis, pakrūtē smeldza; visdrīzākā laikā bija jāmeklē kāda izeja. Tā domājot, es atkal aizmigu, sēdēdams uz sola…

Mani piecēla cilvēku balsis, un, kad biju nokratījis miegu, redzēju, ka jau iestājusies gaiša diena un pilsēta pamodusies. Es arī piecēlos un devos tālāk. Pār kalniem lēca saule, debesis bija dzidras un tīras, un, priecādamies par skaisto rītu pēc šīm garajām tumšajām nedēļām, es aizmirsu savas raizes, man šķita, ka daudzreiz esmu pieredzējis vēl smagākus brīžus. Papliķēju sev pa krūtīm un saku dungot kādu dziesmiņu. Mana balss skanēja tik vārgi, tik skumīgi, un tas mani saviļņoja līdz asarām. Šī brīnišķā diena, gaišās, starojošās debesis mani ietekmēja pārāk spēcīgi, un es sāku raudāt skaļā balsī.

— Kas jums kait? — kāds vīrietis man vaicāja.

Es neatbildēju, tikai steidzos projām, aizslēpis seju ar rokām.

Nonācu ostā. Tur bija pieenkurojies liels kuģis ar Krievijas karogu un izkrāva ogles. Es izlasīju kuģa nosaukumu — «Kopegoro». Kādu laiku izklaidējos, vērodams, kas notiek uz svešā kuģa klāja. Kuģis acīmredzot bija gandrīz izkrauts, jo, neraugoties uz balastu, skala pie borta jau rādīja deviņas pēdas virs ūdens līmeņa.

Kad krāvēju smagie zābaki skāra kuģa klāju, kuģis dobji atbalsoja viņu soļus.

Saule, gaisma, jūras sāļā elpa, visa šī straujā un līksmā rosme uz kuģa mani satrauca, asinis sāka pulsēt spēcīgāk. Pēkšņi man ienāca prātā, ka varbūt, te sēdēdams, es varētu uzrakstīt dažas savas lugas ainas. Izvilku no kabatas papīrus.

Mēģināju izdomāt kādu repliku, ko vajadzēja teikt mūkam, — spēcīgus, dusmu un nepateicības pilnus vārdus, taču tas man neizdevās. Tad es pametu mūku un gribēju attēlot runu, ko tiesnesis saka altāra apgānītājai; uzrakstīju puslappusi un atmetu ar roku. Es nepratu piešķirt runai vajadzīgo patosu. Visapkārt man rosījās cilvēki, dārdēja celtņi, čīkstēja grieztuves, žvadzēja ķēdes, un tas viss nemaz neatbilda drūmajai, klusajai viduslaiku atmosfērai, kurai kā smagai miglai vajadzēja piesātināt manu drāmu. Salocīju papīrus un piecēlos.

Tomēr es biju nokļuvis uz pareizām sliedēm un skaidri noģidu — ja nekas neatgadīsies, darbs sekmēsies labi. Kaut jel es atrastu kādu vietiņu, kur piemesties!

Domās nogrimis, apstājos ielas vidū, tomēr nevarēju atcerēties nevienu vietu visā pilsētā, kur varētu patverties kaut uz īsu laiku. Citas izejas nebija — man jādodas atpakaļ uz pansionātu ceļotājiem «Vaterlande». To iedomājot, es nodrebēju un apgalvoju sev, ka tas nav iespējams, tomēr vilkos uz priekšu un tuvojos aizliegtajai vietai. Protams, tas ir pazemojoši, ļoti pazemojoši un apkaunojoši, bet citas izejas nav. Es nebiju augstprātīgs, droši varēju sacīt, ka visā pasaulē nav par mani pazemīgāka cilvēka. Un es gāju tālāk.

Pie vārtiem apstājos un vēlreiz pārdomāju. Jā, lai notiek kas notikdams, man tomēr jāriskē. Vai tā nebija tikai tukša runāšana? Pirmkārt, es palikšu tikai dažas stundas, otrkārt, nedod dievs, ka es tur vēl kādreiz meklēšu pajumti. Iegāju pagalmā.

Iedams pa nelīdzenajiem bruģakmeņiem, es joprojām šaubījos un, nonācis pie durvīm, gandrīz griezos atpakaļ. Es sakodu zobus. Nē, lepnums šobrīd ir lieks!

Ļaunākā gadījumā es varētu atvainoties, sacīt, ka esmu atnācis pateikt ardievas, un norunāt, kad atdošu savu īres parādu. Atvēru durvis uz priekšnamu.

Iegājis paliku stāvam. Tieši man priekšā, nedaudz soļu atstatu, stāvēja pats saimnieks kailu galvu, bez svārkiem un raudzījās pa atslēgas caurumu istabā. Viņš ar roku pamāja, lai izturos klusi, un atkal sāka raudzīties pa atslēgas caurumu. Turklāt viņš smējās.

— Panāciet šurp! — viņš čukstus uzsauca. Es tuvojos viņam, iedams uz pirkstgaliem.

— Paskatieties! — viņš apslāpētos smieklos trīcēdams, sacīja. — Paskatieties iekša! Hi-hī! Redzat, tur viņi guļ! Paskatieties uz večuku! Vai jūs veco redzat?

Gulta, tieši zem Kristus oleogrāfijas, es ieraudzīju divus cilvēkus — saimnieci un atbraukušo jūrnieku; uz tumšas segas baltoja viņas kājas. Bet gultā pie otras sienas sēdēja viņas tēvs, triekas ķertais večuks, un skatījās, sagumis uz priekšu, kā parasti sarāvies čokurā, nespēdams pakustēties…

Es pagriezos pret saimnieku. Viņš tikai ar pūlēm valdījās, lai nesmietos skaļi. Ar roku viņš bija aizspiedis degunu.

— Vai jūs redzējāt veco? Ak dievs, vai jūs redzējāt veco? Tas tur sēž un skatās!

— Un viņš no jauna pieplaka pie atslēgas cauruma.

Es aizgāju pie loga un apsēdos. Šis briesmīgais skats bija satraucis manas domas, iznīcinājis visu manu jauko noskaņu. Bet kāda man tur daļa? Ja pats vīrs ar to samierinās, pat uzjautrinās, kāpēc tad man tas jāņem pie sirds? Bet par večuku maza bēda. Viņš droši vien to redzējis ne vienreiz vien. Varbūt viņš tā sēdēdams guļ. Vai varbūt jau ir miris. Es nebrīnītos, ja uzzinātu, ka viņš jau ir miris. Un mana sirdsapziņa nomierinājās.

Atkal izvilku no kabatas savus papīrus un gribēju atvairīt visus apkārtējos iespaidus. Teikums tiesneša runā bija aprauts puse: «Tā man pavēl dievs un likums, tā pavēl manu gudro vīru padome, tā pavēl mana sirdsapziņa…» Es lūkojos ārā pa logu, lai pārdomātu, ko pavēl viņa sirdsapziņa. Istabā bija dzirdams apslāpēts troksnis. Nē, tas mani nemaz neskāra; večuks turklāt ir miris, varbūt jau nomiris šorīt četros. Tātad man ir pilnīgi vienalga, kas tas ir par troksni. Bet, velns ar ārā, kādēļ es par to domāju? Tikai mieru!

«Tā pavēl mana sirdsapziņa…»

Taču viss bija it kā sazvērējies pret mani. Vīrs vairs nemaz nevarēja valdīties, skatīdamies pa atslēgas caurumu, es dzirdēju viņa apslāpētos smieklus, redzēju viņu kratāmies smieklos. Arī notikumi ārā mani izklaidēja. Otrpus ielas uz ietves saulē sēž mazs puišelis un rotaļājas — mierīgi un bezrūpīgi viņš sien kopā papīra sloksnītes.

Piepeši viņš pietrūkstas kājās un nikni iekliedzas, atmuguriski atkāpjas ielas vidū un skatās uz kādu sarkanbārdi, kas izliecies ārā pa logu un uzspļāvis puišelim uz galvas.

Mazais aiz dusmām raud un neganti lamājas, bet sarkanbārdis logā tikai smejas; tas ilgst kādas piecas minūtes. Es novēršos, lai neredzētu raudošo puišeli.

… «Tā pavēl mana sirdsapziņa…»

Nespēju tikt no vietas. Beidzot viss sajuka, man pat šķita, ka arī iepriekš uzrakstītais nekur neder, ka visa šī iedoma ir tīrās aplamības. Viduslaikos taču nevar runāt par sirdsapziņu. Sirdsapziņu pirmais bija izgudrojis deju skolotājs Šekspīrs, un tiesneša runa nekur nederēja. Tātad šīs lappuses jāmet laukā? Es tās vēlreiz pārlasīju, un manas šaubas tūlīt izgaisa: atradu lieliskas vietas, veselas ārkārtīgi vērtīgas lappuses. Un es atkal jutu kaismu dziņu ķerties pie darba un pabeigt lugu.

Piecēlos un devos uz durvīm, nevērodams saimnieka mājienus, lai neceļu troksni.

Apņēmības pilns es izgāju no priekšnama, uzkāpu otrajā stāvā un iegāju sava agrākajā istabā. Stūrmaņa taču tur nebija — kas man var liegt te brīdi uzturēties? Es nepieskaršos viņa mantām, pat neapsēdīšos pie galda, bet sēdēšu uz krēsla pie durvīm, man ar to pietiek. Es ātri izplāju papīrus uz ceļgaliem.

Kādu laiku viss veicās lieliski. Galvā veidojās frāze pēc frāzes, un es aizgūtnēm rakstīju. Pierakstīju lappusi pēc lappuses, darbs sekmēt sekmējas; sajūsmā par savu iedvesmu reizēm pat klusi iekliedzos un biju pavisam aizmirsies. Man iešāvās prātā laimīga iedoma par baznīcas zvanu, kam jāskan lugas vienā vieta. Viss veicas apbrīnojami.

Pēkšņi dzirdu uz kāpnēm soļus. Es nodrebu un gandrīz vai zaudēju apvaldu, esmu it kā sagatavojies lēcienam, izbijies, gatavs uz visu, briesmīgu baiļu pārņemts, aiz bada mani nervi ir iedragāti. Satraukts es klausos, sažmiedzis rokā zīmuli, un vairs nevaru uzrakstīt ne vārda.

Durvis atveras. Istabā ienāk tie divi, kurus biju redzējis apakšā pa atslēgas caurumu.

Es nepagūstu pat atvērt muti, lai atvainotos, kad saimniece, it kā nokritusi no mākoņiem, sāk kliegt:

— Žēlīgais dievs, viņš atkal sēž te!

Atvainojiet! — es saku un gribu vēl ko piebilst, bet netieku pie vārda. Saimniece plaši atrauj vaļā durvis un kliedz:

— Tūlīt vācieties prom, citādi saukšu policiju! Es pieceļos.

— Gribēju tikai no jums atsveicināties, — es murminu, — un tāpēc jūs gaidīju.

Neesmu nekam pieskāries, sēdēju te…

— Nekas jau nav noticis! Velns ar ārā! Lai viņš te paliek! — jūrnieks ierunājas.

Kāpjot lejā, mani pēkšņi pārņēma negantas dusmas uz šo resno, piebriedušo sievieti, kas man sekoja uz papēžiem, lai dabūtu mani ātrāk projām; brīdi es apstājos, mani smacēja vesels birums lamu vārdu, kurus gribēju mest viņai acīs. Taču es laikam apdomājos un klusēju, klusēju aiz pateicības pret svešo cilvēku, kas nāca saimniecei aiz muguras un to visu dzirdētu. Saimniece neatlaidīgi man sekoja un nemitīgi lamājās, no tā manas dusmas pieauga ar katru soli.

Mēs iznācām pagalmā, es gāju pavisam gausi, šaubīdamies, vai būtu vērts izgāzt žulti pār saimnieci. Mani smacēja niknums, prātā iešāvās asinskāras domas, biju gatavs nogalināt viņu uz vietas, iespert ar kāju pa vēderu. Šai brīdī sadūros ar izsūtāmo, viņš paklanījās, bet es neatbildēju. Viņš griezās pie saimnieces, kas stāvēja man aiz muguras, un es dzirdēju, ka viņš vaicā pēc manis. Tomēr es nepagriezos.

Tikko izeju pa vārtiem, tā izsūtāmais mani panāk, atkal paklanās un aptur. Viņš pasniedz man vēstuli. Nevērīgi atplēšu aploksni, no tās izkrīt desmitkronu banknote, bet nekādas vēstules nav.

Es raugos uz izsūtāmo un vaicāju:

— Kas tie par jokiem? Kas sūta šo vēstuli?

— Es nezinu. Kāda dāma man lika to atnest jums.

Es apmulstu. Izsūtāmais aiziet. Tad iebāžu banknoti atpakaļ aploksnē, saņurcu aploksni, pagriežos un pieeju pie saimnieces, kura joprojām skatās uz mani no vārtiem, un iesviežu aploksni viņai sejā. Nesaku ne vārda, ne pušplēsta vārdiņa, tikai, aizejot pār plecu pavēries atpakaļ, redzu, ka viņa izvelk saburzīto papīriņu.

Hā, tā, lūk, jāizturas! Nevajag ielaisties nekādās runās ar šo diedelnieci, bet mierīgi jāsaburza liela naudas zīme un jāiesviež ienaidniecei sejā. To sauc par cieņas pilnu uzvedību! Tā jāizturas pret tādām nekauņām!…

Kad biju nonācis līdz Tomtes ielai un stacijas laukumam, man acu priekšā piepeši viss sagriezās, galvā sāka šalkt, un, lai nenokristu, es atslējos pret kādas mājas sienu.

Es vairs nespēju iet tālāk, pat nespēju izslieties taisni, un tā es paliku, atbalstījies pret sienu, un jutu, ka sāku zaudēt samaņu. Bet šis gurdums vēl jo vairāk iekveldināja manas ārprātīgās dusmas, un es spēru kāju pret ietvi. Es mēģināju arī citādi atdabūt spēkus — sakodu zobus, saraucu pieri, izmisis valbīju acis, un tas viss tiešām it kā palīdzēja. Domas noskaidrojās, sapratu, ka mans gals ir tuvu. Ar rokām atgrūdos no sienas; iela vēl joprojām šūpojās acu priekšā. Aiz niknuma man uznāca žagas, es visiem spēkiem cīnījos pret šo vājumu, drosmīgi turējos kājās, es negribēju saļimt, gribēju nomirt stāvus.

Garām lēnām pabrauc rati, un es skaidri redzu, ka ratos ir kartupeļi, tomēr aiz dusmām, aiz iecirtības es saku, ka tie nav kartupeļi, bet gan kāpostu galviņas, nikni apzvēru, ka tās ir kāpostu galviņas. Es skaidri dzirdu savu balsi un apzināti joprojām apzvēru, ka tie ir kāposti, un daru to tikai tādēļ, lai gūtu bezjēdzīgu mierinājumu, ka esmu nepareizi zvērējis. Es reibinos šajos briesmīgajos melos, paceļu gaisā trīs pirkstus un trīcošām lūpām pie dieva tēva, dēla un svētā gara zvēru, ka tās bija kāpostu galviņas.

Laiks ritēja. Es noslīgu uz kāpnēm tepat blakus un noslaucīju sviedrus no pieres un kakla, dziļi ievilku elpu un pūlējos nomierināties. Saule slīga uz rietu, bija jau pievakare. Es no jauna sāku prātot par savu stāvokli, mani atkal sāka mocīt izsalkums, bet pēc dažām stundām jau iestāsies nakts. Vajadzēja atrast kādu izeju, kamēr vēl laiks. Domas no jauna tiecās uz istabu, no kuras mani padzina. Es nepavisam nedomāju tur atgriezties, tomēr nespēju atvairīt šo domu. Patiesībā saimniecei bija pilnīgas tiesības mani padzīt. Kā gan es varu gaidīt, lai man dod pajumti par brīvu! Turklāt viņa lāgu lāgiem man atvēlēja ēdienu; pat vakar vakarā, kad es biju saimnieci sakaitinājis, viņa man piedāvāja divas sviestmaizes, piedāvāja aiz labas sirds, jo zināja, ka esmu izsalcis. Tātad man nebija iemesla par viņu sūdzēties, un, sēdēdams uz kāpnēm, es klusībā izlūdzos viņai piedošanu par savu uzvedību. Sevišķi rūgti es nožēloju, ka pēdējā brīdī biju izturējies nepateicīgi un iesviedis viņai sejā naudas zīmi… Desmit kronas! Es piepeši iesvilpos. No kurienes gan izsūtāmais bija atnesis vēstuli? Tikai tagad es to iedomājos ar skaidru galvu un sāku nojaust sakarību. Mani pārņēma sāpes un kauns, vairāk reižu es aizsmakušā balsī čukstēju vārdu «Ilajali!» un šūpoju galvu. Vai tad es vakar vakarā nebiju nolēmis paiet viņai lepni garām, ja viņu satiktu, un parādīt vislielāko vienaldzību?

Taču biju modinājis viņā vienīgi līdzjūtību un pamudinājis atsūtīt šo žēlastības dāvanu. Nē, nē, nē, šiem pazemojumiem nav gala! Pat viņas acīs nevarēju saglabāt cieņu. Es grimu un grimu aizvien dziļāk, lai kā centos noturēties, iegrimu līdz ceļiem, tad pāri viduklim kaunā un nemūžam vairs necelšos, nemūžam! Tā bija pēdējā robeža! Saņemt desmit kronas kā ubaga dāvanu un nerast iespēju tās atsviest atpakaļ slepenajam devējam; ar abām rokām kāri pievākt artavu, lai kas to būtu devis, paturēt un samaksāt par istabu, par spīti dziļam pretīgumam…

Vai es kaut kā nevarētu dabūt atpakaļ šīs desmit kronas? Iet pie saimnieces un pieprasīt tās atpakaļ nebija ne mazākās jēgas. Jāatrod kāda cita izeja, tikai krietni jāpalauza galva. Un dievs vien zina, ka te nepietiek ar parastu domāšanu, te jādomā ar visu savu būtību. Es apsēdos un iegrimu dziļās apcerēs.

Pulkstenis varēja būt ap četriem, pēc pāris stundām es varētu griezties pie teātra direktora, ja mana luga būtu pabeigta. Es izvilku no kabatas manuskriptu un nolēmu par varēm uzrakstīt dažas pēdējās ainas. Es domāju, svīdu un sāku lasīt lugu no paša sākuma, bet netiku uz priekšu.

— Pietiek! Nav ko šaubīties! — es sev sacīju. Un sāku, rakstīju visu, kas ienāca prātā, lai tikai ātrāk tiktu galā un varētu iet projām. Gribēju sevi pārliecināt, ka pār mani atkal nākusi iedvesma, meloju, apzināti pats sevi piemānīju un rakstīju, it kā nemaz nevajadzētu meklēt vārdus. — Labi! Īsts atradums! — es čukstēju. — Tikai raksti!

Beidzot pēdējās frāzes man sāka likties apšaubāmas, tās tik krasi atšķīrās no pirmo ainu replikām, turklāt mūka vārdos nebija ne miņas no viduslaiku izteiksmes.

Es sakodu zīmuli, pielēcu kājās, saplēsu manuskriptu sīkos gabaliņos, lapu pēc lapas, nosviedu cepuri uz ielas un mīdīju to kājām.

— Esmu pagalam! — es izdvesu. — Cienījamās dāmas un kungi, es esmu pagalam! — Un vienā laidā atkārtoju tikai šos vārdus un mīdīju savu cepuri.

Dažus soļus attālu stāv policists un mani novēro. Viņš stāv ielas vidū un neizlaiž mani no redzes loka. Kad es paceļu galvu, mūsu skatieni sastopas; varbūt viņš tur stāvējis jau ilgu laiku un mani vērojis. Es paceļu samīdīto cepuri, uzlieku galvā un eju pie policista.

— Vai jūs varētu man pateikt, cik tagad ir pulkstenis? — es vaicāju.

Mirkli vilcinājies, viņš izvelk pulksteni, visu laiku nenovērsdams no manis acis.

— Četri, — viņš atbild.

— Pareizi, tieši četri! — es saku. — Redzu, ka jūs izprotat savu pienākumu, un es jūs neaizmirsīšu!

To teicis, es devos projām. Policists bija ārkārtīgi pārsteigts, stāvēja vaļā muti, vēl vienmēr turēdams rokā pulksteni. Kad jau biju pagājis garām Ruajālam, es pagriezos un palūkojos atpakaļ — policists vēl aizvien stāvēja turpat un pavadīja mani ar skatienu.

He-hē, tā jāapietas ar lopiem! Jo bezkaunīgāk, jo labāk! Tas šos lopus ietekmē, iebaida.. Jutos ar sevi ļoti apmierināts un sāku dungot. Aiz spēcīgā uzbudinājuma es nejutu ne mazākās sāpes, pat nekādu pretīgumu, apbrīnojami vieglā gaitā es pārgāju pāri tirgus laukumam, nogriezos pie Pestītāja baznīcas un apsēdos tur uz sola.

Galu galā ir taču vienalga, vai šīs desmit kronas aizsūtu atpakaļ vai ne! Ja tās man atsūtītas, tad tās pieder man un tiešām nav svarīgi, no kurienes tās atnestas. Tās bija domātas man, tāpēc vajadzēja ņemt pretī. Nebūtu nekādas jēgas atstāt tās izsūtāmajam. Un muļķīgi būtu tagad sūtīt atpakaļ citas desmit kronas, nevis tās, ko biju saņēmis. Tātad tur nekā vairs nevar līdzēt.

Es sāku vērot tirgus laukuma burzmu un pievērsu domas vienaldzīgiem jautājumiem. Tomēr šīs desmit kronas neizgāja no prāta. Beidzot savilku dūres un saskaitos. «Tas viņu aizvainotu, ja es tās būtu sūtījis atpakaļ,» es pats sev teicu.

«Kādēļ lai es to darītu? Es visu mūžu esmu bijis varen lepns, vienmēr skurināju galvu un sacīju: «Nē, tencinu!» Tagad es redzu, kur tas noved — es atkal atrodos uz ielas.

Pat tad, kad man bija iespējams paturēt labo, silto istabu, es pie pirmā vārda kā dzelts pietraucos kājās, izsviedu desmitkronu naudas zīmes pa labi un pa kreisi un aizgāju…» Es nikni sev pārmetu, ka biju pametis istabu un atkal nokļuvis bezizejā.

«Starp citu, lai velns to visu parauj! Es šīs desmit kronas nebiju lūdzis, pat savās rokās tās ilgi nebiju turējis, bet tūdaļ atdevis, atdevis svešiem, kurus es nekad vairs neredzēšu. Tāds cilvēks es esmu, atdodu visu līdz pēdējai artavai. Un, cik es pazīstu Ilajali, tad viņa nenožēlo, ka sūtījusi man šīs desmit kronas. Par ko tad es uztraucos?

Nekā vairāk taču viņa nevar darīt kā šad tad atsūtīt man desmit kronas. Nabaga meitene jau ir manī iemīlējusies, hē, pat bezcerīgi iemīlējusies…» Tā es sēdēju, un šīs domas vērta mani aplam lepnu. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņa manī iemīlējusies, nabaga meitene!..

Pulkstenis nosita pieci. Nervozā pacilātība noplaka, mana galva kļuva it kā tukša un sāka dūkt. Stingi lūkojos uz priekšu un pretī ieraudzīju Ziloņa aptieku. Izsalkums atkal mani briesmīgi mocīja, un es ļoti cietu. Un, tā sēdēdams un skatīdamies tālumā, es pamazām ievēroju kādu cilvēku, beidzot redzēju to pavisam skaidri un pazinu: tā taču ir smalkmaizīšu pārdevēja pie Ziloņa aptiekas!

Es sasparojos, izslienos taisni un sāku pārdomāt. Tiesa, tā taču ir tā pati sieva, viņa sēž tajā pašā vietā. Es dažas reizes iesvilpjos, uzsitu knipi, pieceļos un eju uz aptiekas pusi. Tikai bez muļķībām! Velns ar ārā, ir taču vienalga, vai esmu viņai iedevis negodīgā ceļā iegūtu naudu vai īstas norvēģu kronas no Kongsbergas sudraba!

Negribu kļūt smieklīgs. Aiz pārāk lielas lepnības jau var kājas atstiept…

Aizeju līdz stūrim, apstājos un skatos uz pārdevēju. Smaidu, pamāju kā paziņai un uzrunāju viņu tā, it kā būtu pats par sevi saprotams, ka atkal esmu te atnācis.

— Labdien! — es saku. — Vai jūs mani neatceraties?

— Nē, — viņa gausi atbild un lūkojas manī.

Es smaidu vēl sirsnīgāk, it kā viņa tikai joka pēc izliktos, ka mani nepazīst, un saku:

— Vai tad jūs neatceraties, ka nesen jums iedevu vairākas kronas? Cik atminos, neteicu ne vārda, tas nav manā dabā, tā es nemēdzu rīkoties. Ja darīšana ar godīgiem cilvēkiem, tad gluži lieki visu norunāt un, tā sakot, slēgt līgumu par sīkumiem. He-hē! Jā, tas biju es, kas jums iedeva naudu.

— Ak tad tas bijāt jūs! Jā, tagad es atminos, nu es jūs pazīstu. .

Un, iekams viņa paspēja pateikties, es jau biju izmeklējis ar acīm gardu maizīti un sacīju:

— Jā, tāpēc esmu atnācis pēc maizītēm. Viņa nesaprot.

— Pēc maizītēm, — es atkārtoju, — tagad esmu atnācis tās saņemt. Vismaz kādu daļu. Visas man šodien nevajag.

— Jūs atnācāt pēc maizītēm? — viņa jautā.

— Nu protams, pēc maizītēm! — es atbildu un skaļi iesmējos. Nu taču viņai to vajadzētu saprast. Es paņemu no galdiņa maizīti — kaut ko līdzīgu frančmaizītei — un sāku ēst..

To redzēdama, sieva izskrien no sava kakta, neviļus izstiepj rokas, lai aizsargātu preci, liekot man saprast — viņa nav gaidījusi, ka es atgriezīšos un viņu aplaupīšu.

— Ak tad ne? Vai tiešām ne? — es vaicāju. Viņa nudien ir dīvaina sieviete! Vai tas kādreiz dzirdēts, ka cilvēks iedod kādam prāvu naudas summu un neprasa to atpakaļ? Redzat nu! Varbūt viņa domā, ka tā bija zagta nauda, ja to viņai tāpat iedevu? Nē, tā viņa nedomājot! Jo labāk! Tad viņa ir ļoti laipna, ka uzskata mani par godīgu cilvēku. Ha-hā! Viņa nudien ir lieliska!

— Bet kāpēc jūs man devāt naudu? — viņa sašutusi iesaucās.

Es viņai paskaidroju, paskaidroju klusi un pārliecinoši:

— Man ir tāds paradums, jo es ticu cilvēkiem. Vienmēr, ja kāds man piedāvā vekseli vai kādu citu ķīlu, es pakratu galvu un saku: «Nē, pateicos!» Dievs mans liecinieks, ka es tā vienmēr daru.

Bet sieviete joprojām mani nesaprata.

Tad es ķēros pie citiem līdzekļiem un bargi teicu, lai viņa negvelž niekus. Vai tiešām viņai nekad nav gadījies, ka pircējs samaksā uz priekšu? Es, protams, domāju turīgus cilvēkus, piemēram, kādu konsulu. Nekad? Jā, bet es taču neesmu vainīgs, ka tāds veids viņai nav pazīstams. Tā rīkojas ārzemēs. Viņa droši vien nav bijusi ārzemēs?… Nē, redzat nu! Tad jau viņa par to nevar spriest…

Un es paņēmu no galda vēl dažas maizītes.

Pārdevēja nikni purpināja un neparko negribēja dot kaut mazu daļiņu no savas preces, pat izrāva man no rokas maizīti un nolika to atpakaļ. Mani pārņēma dusmas, es uzsitu ar dūri pa galdiņu un piedraudēju saukt policiju. Gribu būt pret viņu žēlsirdīgs, es skaidroju, ja paņemtu visu, kas pienākas par šo lielo summu, tad viņu izpostītu. Bet tik daudz man nemaz nevajag, es apmierināšos ar pusi. Turklāt es nekad vairs pie viņas nenākšu. Dievs pasarg, ja viņa ir tāds cilvēks!

Beidzot pārdevēja iedeva man dažas maizītes, kādas četras piecas, ko nocenoja ārkārtīgi augstu, un sacīja, lai es ejot savu ceļu. Bet es joprojām ķīvējos, apgalvoju, ka viņa mani piekrāpusi vismaz par vienu kronu un galīgi nodīrājusi man ādu, plēsdama tādu cenu.

— Vai jūs nezināt, ka par šādu krāpšanu soda? — es brīdināju. — Dievs lai jums žēlīgs! Jūs varat nokļūt spaidu darbos uz visu mūžu, vecā stulbene!

Tad viņa pasvieda man vēl vienu maizīti un sakostiem zobiem teica, lai es ejot projām.

Un es aizgāju.

Hē! Tik bezgodīgu ielas tirgoni es vēl nebiju redzējis! Visu laiku, iedams pāri tirgus laukumam un ēzdams maizītes, es skali lamāju nekaunīgo pārdevēju, atkārtodams visu šo sarunu un man šķita, ka esmu bijis par viņu daudz pārāks. Ēdu maizītes garāmgājēju acu priekšā un pats ar sevi skaļi sarunājos.

Maizītes pazuda cita pēc citas; lai cik daudz es apēdu, tomēr joprojām jutu skaudru izsalkumu. Žēlīgais dievs, vai tad manai ēstgribai nekad nebūs rimta! Savā alkatībā gandrīz apēdu arī pēdējo maizīti, kuru jau pašā sākumā biju nolēmis atdot puišelim Vogmana ielā, tam, kuram uz galvas bija uzspļāvis sarkanbārdis. Visu laiku man prātā stāvēja šis puišelis, nespēju aizmirst viņa seju, kad viņš pielēca kājās un sāka lādēties. Kad sarkanbārdis viņam uzspļāva, viņš pagriezās pret manu logu, lai paskatītos, vai es arī par viņu smejos. Kas zina vai es viņu tur sastapšu! Es steidzos uz Vogmana ielu, mezdams līkumu vietai, kur biju saplēsis savu lugu un kur vēl mētājās daži papīra gabaliņi, izvairījos no policista, kuru biju pārsteidzis ar savu uzvedību, un beidzot atrados pie tās mājas kāpnēm, kur no rīta bija sēdējis puišelis.

Viņa tur vairs nebija, iela bija gandrīz tukša. Bija satumsis, un man neizdevās satikt puišeli. Piesardzīgi noliku maizīti pie durvīm, stipri pieklauvēju un metos projām. «Gan viņš to atradīs,» es sev teicu. «Tiklīdz nāks ārā, tā tūliņ to atradīs!» Un man acīs sariesās asaras aiz prieka, ka puišelis atradīs maizīti.

Atkal nonācu ostā.

Tagad es vairs nejutu izsalkumu, bet saldenās maizītes, ko biju apēdis, sāka šķebināt dūšu. Galvā man atkal šaudījās visneprātīgākās iedomas. Kas notiktu, ja es slepus pārgrieztu kuģa tauvas? Ja es iekliegtos — «Ugunsgrēks!»? Soļoju tālāk gar ostmalu, uzgāju kādu kasti, apsēdos uz tās, saliku rokas klēpī un jutu, ka galvā aizvien vairāk viss sajūk vienā ņūklī, Sēdēju un baidījos pat pakustēties, lai galīgi nesabruktu.

Stingi raudzījos uz «Kopegoro» — kuģi ar Krievijas karogu. Pamanīju pie margām kādu vīru. Sarkanā laterna uz labā borta apgaismoja viņa seju, es piecēlos un viņu uzrunāju. Patiesībā es nemaz negribēju sākt sarunu un negaidīju arī atbildi. Es teicu:

— Vai jūs šovakar dosieties jūrā, kaptein?

— Jā, ļoti drīz, — vīrs atbildēja. Viņš runāja zviedriski. «Laikam soms,» es nodomāju.

— Hm.. Vai jums nevajag vēl kādu matrozi?

Tai brīdī man bija vienalga, ko viņš man atbildēs. Stāvēju, gaidīju un raudzījos uz viņu.

— Nē, kuģa puika gan būtu vajadzīgs, — viņš atbildēja.

Kuģa puika! Es saslējos, slepus noņēmu acenes un iebāzu tās kabatā, tad devos pa trapu uz kuģa.

— Pieredzes man nav, bet es darīšu visu, ko jūs man liksiet. Uz kurieni kuģis dosies? — es vaicāju.

— Vispirms uz Lidsu pēc oglēm un tad uz Kadiksu.

— Labi! — es teicu un sāku pierunāt kapteini. — Man vienalga, uz kurieni jūs braucat. Savu darbu es veikšu.

Vīrs brīdi mani vēroja, kaut ko apsvērdams.

— Vai tu vēl nekad neesi braucis jūrā? — viņš vaicāja.

— Nē, bet es galvoju — dodiet man jebkādu darbu, un es to veikšu. Esmu pieradis pie visa.

Vīrs atkal kaut ko apsvēra. Es jau biju iedomājies, ka tikšu līdzi, un sāku baiļoties, ka mani neatraida.

— Nu, kā būs, kaptein? — es beidzot vaicāju. — Es nudien protu jebkuru darbu.

Ko es runāju! Es būtu gatavais nelga, ja visiem spēkiem necenstos darīt vēl vairāk, nekā no manis prasa! Ja vajadzīgs, es varu stāvēt sardzē divas diennaktis no vietas.

Tas man nāks tikai par labu, man tādas lietas patīk.

— Nu, varam jau pamēģināt, — kapteinis teica un viegli pasmaidīja par maniem pēdējiem vārdiem. — Ja nekas neiznāks, Anglijā varam šķirties.

— Protams! — es līksmi atbildēju. Un atkārtoju, ka Anglijā varam šķirties, ja nekas neiznāks.

Tad viņš man ierādīja darbu.

Kad bijām izbraukuši no fjorda, es atliecu muguru, nosvīdis no drudžainā satraukuma un noguruma, paraudzījos uz krastu un beidzot atvadījos no pilsētas — no Kristiānijas, kur namu logos jau iedegās gaisma.

MISTĒRIJAS

I

Pagājušā gada vasarā kādā mazā Norvēģijas piekrastes pilsētiņā norisa ārkārtīgi neparasti notikumi. Pilsētā negaidot ieradās dīvains svešinieks, kāds Nāgels, ērmīgs šarlatāns, pastrādāja daudzas uztraucošas izrīcības un pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījies. Reiz viņu nezin kāpēc pat apmeklēja kāda jauna, noslēpumaina dāma, kas aizbrauca pēc dažām stundām, acīmredzot neuzdrīkstēdamās ilgāk palikt. Taču ar to viss vēl nesākās…

Viss sākās ar to, ka ap sešiem vakarā piekrastē noenkurojās tvaikonis, uz tā klāja iznāca daži pasažieri, viņu vidū — kāds vīrietis, ģērbies spilgti dzeltenā uzvalkā, baltu samta mici galvā. Bija divpadsmitais jūnijs, un pilsētā par godu Kjelanas jaunkundzes saderināšanās dienai daudzas mājas bija greznotas ar karogiem — saderināšanās tika pasludināta tieši divpadsmitajā jūnijā. Viesnīcas «Central» izsūtāmais ātri uzkāpa uz kuģa klāja, un pasažieris dzeltenajā uzvalkā norādīja viņam uz savu bagāžu; tad viņš nodeva karti bocmanim, kas stāvēja uz trapa, taču pēc tam nevis izkāpa krastā, bet sāka staigāt šurp turp pa kuģa klāju. Likās, viņš bija stipri satraukts. Kad kuģis jau nopūta trešo reizi, viņš atģidās, ka vēl nav samaksājis restorānā rēķinu.

Tieši tai brīdī, kad grasījās to darīt, viņš pēkšņi ievēroja, ka kuģis jau atiet no krasta. Mirkli viņš stāvēja kā neziņā, tad pamāja viesnīcas izsūtāmajam un uzsauca pāri margām:

— Labi, aiznesiet manas mantas uz viesnīcu un sagatavojiet man istabu!

Bet kuģis pa to laiku devās iekšā fjordā.

Šis cilvēks bija Juhans Nilsens Nāgels.

Viesnīcas izsūtāmais krāva viņa bagāžu divričos. Daudz mantu nebija, tikai divi nelieli čemodāni un kažoks — jā kažoks, lai gan bija vasaras vidus, — bez tam ceļa soma un vijoles futrālis. Uz mantām nebija īpašnieka zīmes Nākamajā dienā ap pusdienas laiku Juhans Nāgels atbrauca uz viesnīcu karietē ar diviem zirgiem. Viņš tikpat labi, pat vēl ērtāk būtu varējis atbraukt ar tvaikoni, tomēr brauca ar karieti. Viņam bija līdzi vēl dažas mantas: uz priekšējā sēdekļa bija nolikts čemodāns un tam blakus — ceļa soma, mētelis un pleds, kurā ievīstītas kaut kādas lietas. Uz pleda siksniņām bija izšūti burti J. N. N.

Vēl sēdēdams karietē, viņš viesnīcniekam apjautājās par savu istabu un, kad viņam to ierādīja otrajā stāvā, tūlīt sāka aplūkot sienas, vai tās ir diezgan biezas un vai no blakus istabas nav dzirdami trokšņi. Tad viņš pēkšņi vaicāja istabenei:

— Kā jūs sauc?

— Sāra.

— Sāra. — Un tūlīt: — Vai es varētu dabūt ēst? Ak tā, jūs sauc par Sāru? Paklausieties — vai šajā mājā kādreiz nav bijusi aptieka?

Sāra pārsteigta atbildēja:

— Jā, bija, bet pirms daudziem gadiem.

— Ak tā, pirms daudziem gadiem? Jā, to es nopratu, tiklīdz ienācu gaitenī; nekādu dvaku gan nemanīju, tomēr tūlīt jutu… Jā, jā.

Ēdot maltīti, viņš pa visu šo laiku nebilda ne pušplēsta vārda. Tie divi vīrieši, kas vakar kopā ar viņu atbrauca ar kuģi, bet tagad sēdēja galda galā, viņam ienākot, pamirkšķināja viens otram un pat atļāvās pajokoties par viņa vakardienas neveiksmi, bet viņš nelikās to redzot. Viņš ātri paēda, papurināja galvu, kad viņam pasniedza saldo ēdienu, piepeši piecēlās no galda, spēji pagriezās un izgāja no priekšnama. Pēc tam tūliņ aizdedzināja cigāru un aizsteidzās lejup pa ielu.

Viņš palika projām ļoti ilgi, atgriezās viesnīcā tikai vēlā naktī, dažas minūtes pirms trijiem. Kur viņš bijis? Vēlāk izrādījās, ka viņš aizgājis līdz kaimiņu pilsētai, gājis kājām — turp un atpakaļ šo garo ceļu, pa kuru vakar priekšpusdienā bija braucis karietē. Droši vien viņam bija kārtojamas kādas steidzīgas darīšanas. Sāra, atvērusi viņam durvis, ieraudzīja, ka viņš ir nosvīdis gluži slapjš. Tomēr viņš uzsmaidīja meitenei un bija lieliskā omā.

— Ak dievs, cik jums skaists pakausis, meitenīt! — viņš izsaucās. — Vai pa to laiku, kamēr biju projām, man nav pienākušas vēstules? Nāgelam, jā, Juhanam Nāgelam? Tpū, uzreiz veselas trīs telegrammas! Lūdzu, paklausieties, izdariet man pakalpojumu, aizvāciet to gleznu, kas tur karājas pie sienas! Lai tā nerēgojas man acu priekšā. Ir tik nepatīkami, guļot gultā, visu laiku uz to skatīties. Napoleonam Trešajam nepavisam nebija tik zaļa bārda. Pateicos!

Kad Sāra bija aizgājusi, Nāgels apstājās istabas vidū. Stāvēja pavisam mierīgi.

Izklaidīgu skatienu viņš cieši raudzījās vienā punktā, likās it kā sastindzis, tikai viņa galva aizvien vairāk noslīga uz vienu pusi. Tā viņš stāvēja ilgu laiku.

Nāgels nebija pat vidēja auguma, seja viņam bija melnīgsnēja, dīvaini gurdais skatiens nesaskanēja ar smalkajām, pat sievišķīgajām lūpām. Pirkstā viņam bija vienkāršs svina vai dzelzs gredzens. Viņš bija plecīgs, ap gadi divdesmit astoņi vai trīsdesmit, katrā ziņā ne vairāk par trīsdesmit, lai gan deniņos mati jau sirmoja.

Spēji satrūcies, viņš izrāvās no domām — tik spēji, ka varēja likties, šī kustība ir tīša; šķita, ka viņš tik ilgi stāvējis kā zemē iemiets tikai tāpēc, lai jo teatrālāk atgūtos, lai gan istabā nebija neviena skatītāja. Tad viņš izvilka no bikšu kabatas dažas slēdzenes, sīknaudu un kaut kādu medaļu nodilušā lentītē — tādas medaļas mēdz dot par slīcēju glābšanu. Šīs mantas viņš nolika uz galda pie gultas, bet naudas maku pabāza zem spilvena, pēc tam izvilka no vestes kabatas pulksteni un pudelīti ar uzrakstu «Inde». Pulksteni viņš brītiņu paturēja rokā, bet pudelīti tūliņ iebāza atpakaļ kabatā. Tad novilka gredzenu, nomazgājās, atglauda matus, spogulī neskatīdamies.

Viņš jau bija apgūlies, kad piepeši atjēdzās, ka aizmirsis uz mazgājamā galdiņa gredzenu, un, it kā bez šā lētā, nožēlojamā gredzena nevarētu iztikt, tūlīt piecēlās un uzmauca to pirkstā. Beidzot viņš atplēsa visas trīs telegrammas, bet, vēl neizlasījis, klusi un īsi iesmējās. Viņš gulēja un smējās; viņa zobi bija ārkārtīgi skaisti. Tad viņa seja atkal kļuva nopietna, un pēc brītiņa viņš vienaldzīgi aizsvieda projām telegrammas. Tomēr tās skāra kādu ļoti svarīgu un nopietnu jautājumu; runa bija par sešdesmit diviem tūkstošiem kronu par kādu lauku īpašumu, jā, pat piedāvājums samaksāt visu summu skaidrā naudā, ja darījums tūliņ nokārtotos. Tās bija īsas, lietišķas telegrammas, nekā uzjautrinoša tajās nebija, bet visas bija bez paraksta. Pēc brītiņa Nāgels jau bija aizmidzis. Abas sveces, kuras viņš bija aizmirsis degam uz galda, apspīdēja viņa gludi skūto seju un krūtis un meta blāvu gaismu uz telegrammām, kas atplēstas gulēja uz galda. .

Nākamajā dienā Juhans Nāgels aizsūtīja kurjeru uz pastu, bet tas atnesa tikai žūksni avīžu, starp tām arī ārzemju, taču nevienu vēstuli. Vijoles futrāli Nāgels nolika uz krēsla istabas vidū, itin kā gribēdams, lai tam pievērš uzmanību, bet futrāli neatvēra un vijolei nepieskārās.

Priekšpusdienā viņš nedarīja nekā cita — uzrakstīja tikai dažas vēstules un, lasīdams grāmatu, staigāja šurp turp pa istabu. Turklāt tepat blakus veikalā viņš nopirka pāri cimdu un mazliet vēlāk aizgāja uz tirgu un par desmit kronām iegādājās mazu, rudu kucēnu, ko tūlīt uzdāvināja viesnīcniekam. Suņuku viņš, visiem par lielu uzjautrinājumu, nosauca par Jakobsenu, lai gan izrādījās, ka tā ir kucīte.

Augu dienu viņš vispār nekā neuzsāka. Pilsētā viņam nebija nekādu darīšanu, viņš negāja vizītēs, neapmeklēja nevienu kantori un nepazina te neviena cilvēka.

Viesnīcā mazliet brīnījās par viņa neparasto vienaldzību pret itin visu, jā, pat pret savām personīgajām darīšanām. Tā, piemēram, visas trīs telegrammas joprojām gulēja izplātas uz galda viņa istabā, un ikviens varēja tajās ieskatīties. Viņš tām nebija pieskāries kopš vakarvakara. Viņš dažkārt arī neatbildēja uz tiešiem jautājumiem.

Viesnīcnieks divas reizes bija mēģinājis izdibināt, kas viņš tāds un kādēļ ieradies šai pilsētā, bet viņš abas reizes novirzīja sarunu uz citu pusi. Šai dienā izplatījās vēl kādas baumas par viņa ērmīgo rīcību: lai gan viņš pilsētā nepazina neviena cilvēka un nebija arī griezies ne pie viena, tomēr bija apturējis pie kapsētas vārtiem vienu no šejienes jaunajām dāmām, apstājies, raudzījies uz viņu un zemu palocījies, neteikdams ne vārda. Dāma bija tumši pietvīkusi. Pēc tam šis nekautrais cilvēks bija devies pa lielceļu tieši uz mācītāja māju un tai garām mežā iekšā — tā viņš, starp citu, darīja arī nākamajās dienās. No saviem klaiņojumiem viņš atgriezās viesnīcā tik vēlu, ka ikreiz viņa dēļ vajadzēja slēgt vaļā jau aizbultētās durvis.

Trešajā rītā, kad viņš iznāca no savas istabas, viņu uzrunāja viesnīcnieks, pasveicināja un sacīja dažus laipnus vārdus. Viņi izgāja verandā, apsēdās viens otram pretī, un saimnieks sāka stāstīt, ka viņam jāsūtot uz kādu citu pilsētu kaste ar svaigām zivīm.

— Vai jūs varētu dot man padomu, kā lai to kasti aizsūtu?

Nāgels palūkojās uz kasti, pasmaidīja, nogrozīja galvu.

— Nē, es no tādām lietām nekā nesaprotu, — viņš atbildēja.

— Žēl gan. Es domāju, ka jūs esat daudz ceļojis un zināt, kā šādos gadījumos rīkojas.

— Ak nē, tik daudz es nemaz neesmu ceļojis. Klusums.

— Nē, jūs laikam… nodarbojaties ar citām lietām. Varbūt jūs esat veikalnieks?

— Nē, veikalnieks es neesmu.

— Vai tad jūs neesat atbraucis mūsu pilsētā veikala darīšanās?

Klusums. Nāgels aizdedzināja cigāru, gausi ievilka dūmu un lūkojās gaisā.

Saimnieks viņu iesāņus vēroja.

— Vai jūs kādreiz mums kaut ko nenospēlēsiet? Redzu, jums līdzi ir vijole, — saimnieks no jauna ierunājās.

Nāgels vienaldzīgi atbildēja:

— Nē, es vairs nespēlēju.

Pēc brītiņa viņš piecēlās un aizgāja. Taču drīz atgriezās un sacīja:

— Paklausieties, man ienāca prātā — rēķinu jūs man varat iedot, kad vien vēlaties. Man taču vienalga, kad es samaksāju.

— Pateicos, — saimnieks atteica, — nav jau nekāda steiga. Ja jūs te paliksiet ilgāk, mēs aprēķināsim nolaidi. Nezinu, vai jūs domājat palikt te ilgāku laiku?

Nāgels uzreiz atžirga un tūliņ atbildēja. Bez jebkāda īpaša iemesla viņš viegli pietvīka.

— Jā, ļoti iespējams, ka es te palieku ilgāku laiku, — viņš sacīja. — Viss atkarīgs no apstākļiem. Jā, starp citu, varbūt es jums to neesmu teicis: esmu agronoms, laucinieks, patlaban atgriežos no ceļojuma, un ļoti var būt, ka te palieku kādu laiku.

Bet varbūt esmu aizmirsis pateikt, ka… Mani sauc Nāgels, Juhans Nilsens Nāgels.

Tad viņš piegāja pie saimnieka, varen sirsnīgi paspieda viņa roku un atvainojās, ka jau agrāk nav nosaucis savu vārdu. Viņa seja nepauda nekādu ironiju.

— Mēs varētu jums piedāvāt labāku un klusāku istabu, — saimnieks sacīja. —

Tagad jūs dzīvojat tieši pie kāpnēm, un tas ne vienmēr ir patīkami.

— Nē, pateicos, nepūlieties! Istaba ir lieliska, esmu ar to ļoti apmierināts. Turklāt no savas istabas logiem es varu pārredzēt visu tirgus laukumu, un tas ir patīkams skats.

Pēc brītiņa saimnieks atkal ierunājās:

— Tātad jūs kādu laiku gribat padzīvot kā brīvs cilvēks. Vai paliksiet te visu vasaru?

Nāgels atbildēja:

— Divus trīs mēnešus, varbūt ari ilgāk, noteikti nezinu. Viss ir atkarīgs no apstākļiem. Gan jau redzēsim.

Tajā brīdī viņiem garām gāja kāds cilvēks un sveicināja saimnieku. Tas bija nožēlojams vīrelis, maza auguma un ārkārtīgi nabadzīgi ģērbies. Viņa gaita bija ļoti neveikla, tomēr viņš diezgan ātri tika uz priekšu. Kaut gan šis cilvēks sveicināja, zemu palocīdamies, saimnieks tomēr nenoņēma cepuri. Nāgels turpretī noņēma savu samta mici.

Saimnieks paskatījās uz viņu un sacīja:

— Šo cilvēku mēs te saucam par Minūti. Viņš ir drusku ķerts, bet žēl viņa, jo patiesībā viņš ir lāga dvēsele.

Tas bija viss, ko viņš teica par Minūti.

— Es lasīju, šajās dienās lasīju avīzē, — Nāgels piepeši ierunājās, — ka te mežā kaut kur atrasts miris cilvēks. Kas bija šis nelaimīgais? Laikam viņu sauca par Karlsenu? Vai viņš bija šejienietis?

— Jā, — saimnieks atbildēja. — Viņš bija kādas sievas dēls, kura liek slimniekiem dēles. No šejienes jūs varat redzēt viņas māju — tā tur ar sarkano jumtu.

Viņš bija atbraucis mājās brīvdienās un te nu dabūja galu. Gaužām žēl, viņš bija apdāvināts jauneklis, drīz vien kļūtu par mācītāju. Grūti kaut ko spriest par šo notikumu, tomēr mazliet aizdomīgi ir, jā gan. Abām rokām vēnas bijušas pārgrieztas, tātad tas nevar būt vienkāršs nelaimes gadījums. Tagad atrasts arī nazis — mazs spalvu nazītis ar baltu spalu; policija to atradusi vakar vēlu vakarā. Laikam gan vainīga mīlestība.

Ak tā? Bet vai tad kāds vēl šaubās, ka tā ir pašnāvība?

— Jācer tas labākais, proti, ir tādi cilvēki, kas domā, ka viņš gājis ar nazi rokā un kritis tik nelaimīgi, ka uzreiz pārgriezis abām rokām vēnas. Ha-hā, man tas liekas neticami, pavisam neticami! Bet viņu noteikti apglabās svētītā zemē, kapsētā. Nē, maz ticams, ka viņš būtu paklupis.

— Jūs sakāt, ka nazis atrasts tikai vakar vakarā. Vai tad nazis nebija viņam blakām?

— Nē, tas bija dažus soļus tālāk. Pārgriezis vēnas, viņš nazi droši vien aizsviedis prom, tālāk mežā. To atrada pavisam nejauši.

— Tā-ā. Bet kāda jēga viņam bija sviest nazi projām, ja jau viņš gulēja pārgrieztām vēnām? Visiem taču ir skaidrs, ka viņš lietojis nazi.

— Jā, ej nu sazini, ko viņš domājis. Bet, kā jau teicu, šajā notikumā drīzāk vainīga mīlestība. Kaut ko tādu nekad neesmu dzirdējis, jo vairāk par to domāju, jo briesmīgāks tas viss man liekas.

— Kāpēc jūs domājat, ka tur vainīga mīlestība?

— Aiz dažādiem ieganstiem. Starp citu, grūti kaut ko apgalvot.

— Bet vai viņš tomēr nevarēja pakrist, nejauši paklupt? Viņš taču gulēja tik nejauki — uz vēdera, ar seju peļķē, ja nemaldos.

— Jā, viņš bijis vienos dubļos. Bet tas vēl nekā nenozīmē, varbūt tieši tā viņš vēlējies. Varbūt viņš tādējādi gribējis apslēpt nāves mokas savā sejā? Neviens to nezina.

— Vai viņš nav atstājis nekādu rakstu galiņu?

— Viņš it kā esot gājis un kaut ko rakstījis. Starp citu, viņš bieži mēdza staigāt pa šo ceļu, kaut ko rakstīdams. Tagad daži domā, ka viņš iedams asinājis nazīti, paklupis un tad krītot iešņāpis vispirms vienā dzīslā, Pēc tam otrā, turklāt abās tieši pie pulsa, un to visu paspējis vienā mirklī! Ha-ha-hā! Nu jā, viņš tomēr atstājis kādu rakstu galiņu, sažņaugtajā rokā viņam bijusi papīra sloksnīte, un uz tās bija rakstīts: «Kaut tērauds tavs būtu tik ass kā pēdējais tavs «nē»!»

— Kādas blēņas! Vai nazis bija neass?

— Jā, neass.

— Kāpēc viņš to iepriekš nenoasināja?

— Tas nebija viņa nazis.

— Kā tad?

Saimnieks brīdi padomāja, tad sacīja:

— Tas bija Kjelanas jaunkundzes nazis.

— Kjelanas jaunkundzes? — Nāgels pārjautāja. Un pēc brītiņa atkal vaicāja: —

Bet kas īsti ir šī Kjelanas jaunkundze?

— Dagnija Kjelana. Mācītāja meita.

— Ak tā? Diezgan savādi. Kaut kas nedzirdēts! Vai tad šis jaunais cilvēks viņā bija tik ļoti iemīlējies?

— Jā, laikam gan. Starp citu, visi ir viņā iemīlējušies, viņš nebija vienīgais.

Nāgels iegrima domās un klusēja. Tad saimnieks pārtrauca klusumu un sacīja:

— To es jums pastāstīju kā noslēpumu, lūdzu jūs..

— Jā, protams. Jūs varat būt pavisam mierīgs.

Kad Nāgels pēc brītiņa devās lejā ieturēt brokastis, saimnieks jau stāvēja virtuvē un stāstīja, ka pamatīgi izrunājies ar septītā numura viesi dzeltenajā uzvalkā.

— Esot agronoms un atbraucis no ārzemēm, — saimnieks klāstīja. — Gribot te palikt vairākus mēnešus. Ej nu sazini, kas viņš par cilvēku.

II

Tās pašas dienas vakarā notika tā, ka Nāgels iepazinās ar Minūti. Viņiem notika gara un apnicīga saruna, kas ilga savas stundas trīs.

Viss no sākuma līdz beigām norisinājās šādi.

Juhans Nāgels sēdēja viesnīcas kafejnīcā un lasīja avīzi, kad kafejnīcā ienāca Minūte. Visi galdiņi bija aizņemti, pie viena no tiem sēdēja kāda tukla zemniece ar sarkanmelnu adītu lakatu ap pleciem. Acīmredzot Minūti te pazina visi. Ienācis viņš pieklājīgi sveicināja pa labi un pa kreisi, viņu saņēma ar skaļiem saucieniem un smiekliem. Pat zemniece piecēlās un it kā gribēja ar viņu dejot.

— Šovakar ne, šovakar ne, — viņš izvairīdamies atbild, pieiet tieši pie saimnieka un griežas pie viņa, turēdams rokā naģeni.

— Es uznesu ogles virtuvē. Šodien jau droši vien vairs nekā nebūs?

Nē, — saimnieks atbild. — Kas tad lai vēl būtu?

— Nekas, — atbild Minūte un bijīgi atkāpjas.

Viņš bija ļoti neglīts. Acis gan bija rāmas un zilas, bet zobi derdzīgi uz priekšu izvirzīti; īpaši pretīga bija viņa gaita kāda sena sakropļojuma dēļ. Mati bija gandrīz sirmi, turpretī bārda vēl tumša, bet tik plāna, ka tai cauri spīdēja āda. Šis cilvēks kādreiz bijis matrozis, bet tagad dzīvoja pie radinieka, kam lejā, ostā, piederēja neliels ogļu veikaliņš. Minūte, runādams ar kādu, ļoti reti vai, taisnību sakot, nekad nepacēla acis.

No kāda attālāka galda viņam uzsauc. Kāds kungs gaišā vasaras uzvalkā dedzīgi viņam māj un norāda uz alus pudeli.

— Nāciet un iedzeriet šo mātes pienu! Turklāt es gribu redzēt, kāds jūs izskatīsieties bez bārdas, — šis cilvēks saka.

Pazemīgi, joprojām turēdams rokā cepuri, Minūte sagumis tuvojas galdam.

Iedams garām Nāgelam, viņš paklanās un tikai kustina lūpas. Viņš apstājas pie kunga pelēkajā uzvalkā un čukst:

— Ne tik skaļi, pilnvarotā kungs, es jūs lūdzu! Te ir klāt svešinieks.

— Ak tu mūžs, — pilnvarotais atbild, — es jau gribēju jums tikai piedāvāt glāzi alus. Bet jūs man pārmetat, ka es runāju pārāk skaļi.

— Nē, jūs mani pārprotat, un es lūdzu atvainot. Bet svešu klātienē es negribu atkārtot vecos jokus. Turklāt es tagad nevaru dzert alu.

— Ak tā, jūs nevarat? Jūs nevarat dzert alu?

— Nē, tagad ne, pateicos.

— Ak tā, tagad jūs man nepateicaties? Kad tad jūs man pateiksieties? Ha-ha-hā, jūs taču esat mācītāja dēls! Bet ievērojiet, kā jūs runājat!

— Jūs mani pārprotat, bet lai nu paliek!

— Nerunājiet blēņas! Kas jums noticis? Pilnvarotais nospiež Minūti krēslā, un Minūte brītiņu arī pasēž, bet tad atkal pieceļas.

— Nē, lieciet mani mierā, es nepanesu dzērienus. Pēdējā laikā es panesu mazāk nekā agrāk, diezin kāpēc tas tā. Es uzreiz apreibstu un tad vairs nezinu, ko daru.

Pilnvarotais pieceļas, cieši uzlūko Minūti, iespiež viņam rokā glāzi un saka:

— Dzeriet!

Klusums. Minūte paceļ acis, atglauž matus no pieres un klusē.

— Nu labi, ja jūs tā vēlaties, bet tikai dažus malkus, — viņš saka. — Tikai mazlietiņ, lai man būtu gods ar jums saskandināt.

— Dzeriet tukšu! — pilnvarotais sauc un novēršas, lai nevajadzētu skaļi smieties.

— Nē, tukšu es nevaru! Kādēļ lai es dzertu alu, ja tas man riebjas? Lūdzu, neļaunojieties un nesarauciet pieri; nu labi, ja jūs tik ļoti vēlaties, tad šoreiz izdzeršu.

Ceru, ka alus nesakāps galvā. Tas ir smieklīgi, bet es panesu gaužām maz. Uz jūsu veselību!

— Tukšu! Tukšu! — pilnvarotais sauc. — Līdz dibenam! Tā, tas ir pareizi. Tagad apsēdieties un sāciet vaikstīties! Vispirms mazliet pagrieziet zobus, pēc tam es jums apcirpšu bārdu un padarīšu jūs par desmit gadiem jaunāku. Bet vispirms grieziet zobus!

— Nē, to es nedarīšu, nedarīšu šā svešā cilvēka klātienē. To jūs nevarat prasīt, es to tiešām nedarīšu, — Minūte atbild un grasās aiziet. — Man nav arī laika, — viņš piebilst.

— Nav laika? Tas ir nelāgi! Ha-ha-hā, tas nudien ir nelāgi! Nav laika, jūs teicāt?

— Nē, pašreiz ne.

— Tagad paklausieties: ja nu es jums sacīšu, ka sen jau esmu domājis iedot jums citus svārkus to vietā, kas jums tagad mugurā… Atļaujiet paraudzīties, jā, tie taču pagalam novalkāti! Drānai jau var izdurt cauri ar pirkstu! — Un pilnvarotais, atradis nelielu caurumiņu, iebāž tajā pirkstu. — Drāna plīst kā papīrs, skatieties, nu skatieties taču!

— Lieciet mani mierā! Dieva dēļ, ko es jums esmu nodarījis? Un lieciet mierā manus svārkus!

— Ak tu kungs, es taču jums apsolu citus svārkus, jau rīt iedošu, noteikti apsolu, vienu mirklīti — viens, divi, četri, septiņi — tātad septiņi cilvēki to var apliecināt.

Kas jums šovakar lēcies? Jūs nevarat nosēdēt mierīgi, jūs dusmojaties un gribat mūs visus mīdīt ar kājām. Jā gan, to jūs gribat darīt. Un tikai tāpēc, ka uzdrīkstējos pieskarties jūsu svārkiem.

— Lūdzu piedošanu, es negribēju dusmoties. Jūs taču zināt, labprāt sagādātu jums prieku, bet…

— Nu tad izdariet man to patikšanu un apsēdieties!

Minūte atglauž no pieres sirmos matus un apsēžas. — Labi, un vēl dariet man to patikšanu un pagrieziet mazliet zobus! — Ne, to es nedarīšu. — Ak nē? Jā vai nē?

— Nē, mīļais dievs, ko es jums esmu nodarījis? Vai jūs nevarat likt mani mierā?

Kādēļ tieši man jābūt par ākstu? Tur tas svešinieks skatās šurp, to es ievēroju, viņš nenolaiž no mums acis un droši vien arī smejas. Tā tas notiek kopš pirmās dienas, kad jūs te atbraucāt kā pilnvarotais; dakteris Stēnersens bija mani pakļāvis sev un iemācīja arī jūs dzīt ar mani jokus, un tagad jūs iemācīsiet to pašu tur tam svešajam kungam. Tā jūs to iemācāt cits citam.

— Tā, tā, tā. Jā vai nē?

— Nē, dzirdiet taču! — Minūte izsaucas un pielec kājās. Bet, satrūcies, ka bijis pārlieku augstprātīgs, atkal apsēžas un piebilst: — Es nevaru griezt zobus. Ticiet man!

— Jūs nevarat? Ha-ha-hā, varat gan! Jūs lieliski protat griezt zobus.

— Dievs lai man žēlīgs, ja es to varu!

— Ha-ha-hā! Bet jūs taču to esat darījis agrāk?

— Jā, bet tad es biju piedzēries, es vairs neatceros, galva griezās riņķī. Divas dienas pēc tam es biju slims.

— Pareizi, — pilnvarotais saka. — Toreiz jūs bijāt piedzēries, es piekrītu. Bet kāpēc, starp citu, jūs tagad to, visiem dzirdot, izpļāpājat? Es nu gan tā nedarītu.

Tai brīdī saimnieks iziet ārā no kafejnīcas. Minūte klusē, pilnvarotais nenolaiž no viņa skatienu un saka:

— Nu, kā tad būs? Neaizmirstiet svārkus!

— Tos es atceros, — Minūte atbild, — bet es nedz gribu, nedz arī varu vairs dzert.

— Jūs ir gribat, ir varat! Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu? Gribat un varat, es teicu.

Un, kaut vai man ar varu vajadzētu ieliet jums mutē, es… — To teicis, pilnvarotais pieceļas kājās, turēdams rokā Minūtes glāzi.

— Muti vaļā!

— Nē, augstais dievs, es vairs negribu alu! — Minūte kliedz, aiz uztraukuma nobālis. — Nekāda vara zemes virsū mani nepiespiedīs to dzert! Jā, lūdzu, atvainojiet, bet man no alus kļūst nelabi, jūs pat iedomāties nevarat, kā es pēc tam jūtos. Apžēlojieties par mani, es jūs ļoti lūdzu! Tad es labāk… labāk griezīšu zobus, bet nedzeršu alu.

— Nu, tas jau pavisam kas cits, tas pavisam kas cits, ja jūs esat ar mieru griezt zobus sausu muti.

— Jā, es labāk griezīšu zobus tāpat, bez alus…

Un Minūte, visiem apkārtējiem skaļi smejoties, beidzot sāk griezt savus derdzīgos zobus. Nāgels joprojām izliekas lasām avīzi. Viņš sēž pie loga gluži kā sastindzis.

— Skaļāk, skaļāk! — pilnvarotais kliedz. — Grieziet skaļāk, citādi mēs nevaram dzirdēt!

Minūte sēž stīvi, taisni izslējies, ar abām rokām turas pie krēsla, it kā baidīdamies nokrist, un griež zobus tā, ka galva viņam aiz saspringuma trīs. Visi smejas, arī zemniece smejas, asaras birst viņai no acīm, divas reizes viņa nospļaujas uz grīdas — tāpat vien, aiz sajūsmas.

— Dievs lai mani pasarga! Es nomiršu aiz smiekliem! — viņa sten. — Ir gan tas pilnvarotais īsts jokupēteris!

— Tā! Skaļāk es nevaru, — Minūte saka, — skaļāk es tiešām vairs nevaru, dievs ir mans liecinieks! Ticiet jel, man vairs nav spēka.

— Nē, nē, drusku atvelciet elpu un tad sāciet no jauna! Zobi jums vēl jāpagriež.

Bet pēc tam es jums noskūšu bārdu. Iedzeriet tagad alu, jā, dzeriet, tur ir jūsu glāze!

Minūte purina galvu un klusē. Pilnvarotais izņem naudas maku un uzliek uz galda divdesmit piecas ēras. Tad saka:

— Agrāk jūs to darījāt par desmit ērām, bet man nav žēl jums dot divdesmit piecas. Redzat, es paaugstinu jums algu!

— Lūdzu, nemociet mani! Es vairs nevaru izturēt.

— Ak jūs nevarat? Jūs atsakāties?

— Augstais dievs, lieciet taču mani reiz mierā! Pat jaunu svārku dēļ es jūs vairs neuzjautrināšu, es taču arī esmu cilvēks! Ko jūs no manis gribat?

— Tagad es jums kaut ko pateikšu: kā redzat, es tagad sava cigāra pelnus nopurinu jūsu glāzē, pēc tam paņemu izlietoto sērkociņu un jaunu sērkociņu un abus arī iemetu jūsu glāzē… Tā! Un tagad es galvoju, ka jūs izdzersiet savu glāzi tukšu līdz dibenam. Jā, to jūs darīsiet!

Minūte pietrūkstas kājās. Viņš viscaur trīc, sirmā matu šķipsnas atkal krīt acīs, viņš skatās pilnvarotajam tieši sejā. Tā paiet pāris mirkļu.

— Nē, kas par daudz, tas par daudz! — zemniece beidzot izsaucas. — Pietiek!

Ha-ha-hā! Dievs lai mani pasargā no jums!

Minūte pūlas kaut ko pateikt, tomēr nespēj. Visi raugās uz viņu.

Pēkšņi pieceļas Nāgels, lēnām noliek avīzi un iet tieši pāri istabai. Viņš nesteidzas, nebilst ne vārda, taču visu uzmanība pievēršas viņam. Viņš apstājas blakus Minūtem, uzliek roku tam uz pleca un skaļā, skaidrā balsī saka:

— Ja jūs paņemsiet savu glāzi un iesviedīsiet to ģīmī tur tam kucēnam, es jums došu desmit kronas un uzņemšos atbildību par sekām. — Viņš rāda tieši uz pilnvaroto un gandrīz baksta ar pirkstu viņam sejā, un atkārto: — Es domāju šo te kucēnu…

Iestājas pilnīgs klusums. Minūte pārbijies raugās gan uz vienu, gan uz otru un murmina:

— Bet… Nē, bet… — Neko vairāk viņš nespēj izrunāt, drebošā balsī atkārto to pašu vairāk reižu, it kā uzdodams jautājumu. Arī pārējie klusē. Pilnvarotais apmulsis atkāpjas, uzgrūžas krēslam; viņa seja ir krīta baltumā, arī viņš nesaka ne vārda, lai gan mute viņam ir pavērta.

— Es atkārtoju, — Nāgels kā skaldīt noskalda, — ka došu jums desmit kronas, ja jūs iesviedīsiet savu glāzi šim kucēnam ģīmī. Redzat, nauda man ir rokā! Par sekām nebaidieties! — Un Nāgels tiešām stiepj pretī Minūtem desmitkronu banknoti.

Bet Minūte izturas ārkārtīgi dīvaini. Ne vārda nebildis, viņš bēg uz kafejnīcas tālāko kaktu, ar savām kroplajām kājām tenterē pāri visai zālei un apsēžas uz grīdas.

Viņš sēž sakņupis, pierāvis klāt ceļgalus un galvu nodūris, bailīgi šķielēdams uz visām pusēm.

Tad atveras durvis un kafejnīcā ienāk saimnieks. Viņš sāk rosīties pie letes, nepievērsdams uzmanību klātesošajiem. Tikai tad, kad pilnvarotais neprātīgās dusmās Pēkšņi iegārdzas, izstiepj abas rokas un metas virsū Nāgelam, saimnieks paceļ galvu un vaicā:

— Ak tu mūžs, kas šeit notiek?

Neviens nekā neatbild. Pilnvarotais divas reizes brūk virsū Nāgelam, bet atduras pret viņa sažņaugtajam dūrēm. Iesist Nāgelam nekādi neizdodas. Neveiksme pilnvaroto vēl vairāk satracina, viņš galīgi zaudē galvu un bliež tukšā gaisā, it kā gribēdams visu un visus sadragāt, līdz beidzot sāniski uzgrūžas galdiņam, paklūp pret krēslu un nokrīt uz ceļiem. Viņš skaļi elso, negantās dusmas viņu pārvērtušas līdz nepazīšanai. Turklāt viņš ir savainojis rokas pret dzelžainajām dūrēm, kas visur gadījās pretī, lai kur viņš sistu. Kafejnīcā saceļas kņada, zemniece un viņas draugi steidzas uz durvju pusi, bet pārējie cits caur citu kliedz un mēģina izjaukt kautiņu.

Beidzot pilnvarotajam izdodas piecelties, viņš pieiet pie Nāgela, apstājas un, rokas izstiepis, sāk smieklīgi vaimanāt, nerazdams vārdus, lai izpaustu savu izmisīgo niknumu.

— Sasodītais!… Velns lai tevi parauj, gnīda tāds! Nāgels raugās uz viņu, pasmaida, tad pieiet pie galda, paņem pilnvarotā cepuri un palocīdamies to viņam pasniedz. Pilnvarotais izrauj cepuri no Nāgela rokām, dusmās grib to iesviest viņam sejā, bet tad pārdomā un atvēzējies uzmauc galvā. Tad apsviežas un iziet ārā. Cepure ir stipri saspiesta, un pilnvarotais izskatās jocīgs.

Tagad saimnieks pienāk pie Nāgela un pieprasa paskaidrojumus. Viņš satver Nāgelu aiz rokas un jautā:

— Kas šeit notiek? Ko tas viss nozīmē? Nāgels atbild:

— Laidiet vaļā manu roku, es nekur nebēgšu. Starp citu, tagad te vairs nekas nenotiek. Es apvainoju to cilvēku, kas patlaban aizgāja, viņš mēģināja aizstāvēties, un tas ir pilnīgi dabiski. Tātad viss ir kārtībā.

Bet saimnieks saskaišas un sper ar kāju pret grīdu.

— Es necietīšu, ka te taisa tračus! — viņš kliedz. — Ja gribat kauties, tad ejiet ārā uz ielas, bet lai te nekas tamlīdzīgs nenotiktu! Visi, nudien, zaudējuši prātu!

— Nekas sevišķs taču nav noticis, — iejaucas daži viesi. — Mēs visu redzējām.

Un, tā kā kārtīgi cilvēki vienmēr atzīst stiprākā tiesības, tad viņi nostājas Nāgela pusē un visu paskaidro saimniekam.

Nāgels parausta plecus un aiziet pie Minūtes. Bez aplinkiem viņš vaicā mazajam, sirmajam ākstam:

— Kādas ir jūsu attiecības ar pilnvaroto, ka viņš drīkst par jums tā ņirgāties?

— Ko jūs runājat! — Minūte atbild. — Man ar viņu nav nekādu attiecību, viņš man ir svešs. Tikai reiz tirgū es pēc viņa pieprasījuma dejoju par desmit ērām. Viņš allaž dzen ar mani jokus.

— Jūs tātad dejojat un ņemat par to maksu?

— Jā, dažreiz. Bet ne jau vienmēr, tikai tad, kad man loti nepieciešamas šīs desmit ēras un citādi es tās nevaru dabūt.

— Un kur jūs izlietojat naudu?

— Nauda man vajadzīga daudz kam. Pirmkārt, es esmu muļķis, nekur nederu un man bieži klājas grūti. Kad es biju matrozis un varēju pats sev nopelnīt iztiku, tad dzīvoju daudz labāk. Bet tad es nokritu no masta, sasitos, salauzu mugurkaulu, dabūju bruku un kopš tā laika tikai šā tā kuļos. Mani ēdina tēvocis, vispār es sēžu viņam uz kakla, bet es nevaru žēloties, man ir viss nepieciešamais, jo tēvocis tirgojas ar oglēm. Taču es pats arī mazliet parūpējos par savu iztiku, it īpaši tagad, vasarā, kad ogles gandrīz nemaz nevar pārdot. Tik tiešām, kā es te sēžu, tā ir patiesība. Ir tādas dienas, kad šīs desmit ēras lieti noder, es vienmēr par tām kaut ko nopērku un pārnesu mājās. Pilnvaroto uzjautrina mana dejošana, tāpēc ka sava sakropļojuma dēļ es nevaru dejot tā kā citi.

— Tātad jūsu tēvocis neiebilst, ka jūs tirgū dejojat par maksu?

— Nē, nē, tā tas nav, tā jums nevajag domāt! Viņš bieži vien saka: «Nenes mājās to āksta naudu!» Jā, bieži vien viņš šīs desmit ēras sauc par āksta naudu un izrāj mani, ka es kļūstu ļaudīm par izsmieklu..

— Nu, tas pirmkārt. Bet otrkārt?

— Ko jūs teicāt?

— Nu bet otrkārt?

— Es nesaprotu.

— Jūs teicāt, ka, pirmkārt, esot muļķis, nu, bet otrkārt?

— Es to teicu tikai tāpat vien, lūdzu piedošanu.

— Tātad jūs esat tikai muļķis?

— Jā, es tiešām lūdzu piedošanu.

— Vai jūsu tēvs bija mācītājs?

— Jā, mācītājs. Klusums.

— Paklausieties, — saka Nāgels, — ja jūs nekur nesteidzaties, tad aiziesim uz manu istabu. Jūs smēķējat? Lieliski! Lūdzu, es dzīvoju otrajā stāvā. Būšu jums ļoti pateicīgs, ja ienāksiet pie manis.

Visiem par lielu pārsteigumu, Nāgels un Minūte uzkāpa otrajā stāvā, kur palika visu vakaru.

III

Minūte apsēdās un aizsmēķēja cigāru.

— Varbūt jūs kaut ko iedzersiet? — Nāgels vaicāja.

— Ne, es dzeru gaužām maz, alkohols mani apreibina, un pēc brīža es visu redzu divkārši, — viesis atbildēja.

— Vai jūs esat kādreiz dzēris šampanieti? Nu protams, esat.

— Jā, pirms daudziem gadiem, manu vecāku sudrabkāzās, toreiz es dzēru šampanieti.

— Vai jums garšoja?

— Jā, cik atceros, ļoti garšoja. Nāgels piezvanīja un pasūtīja šampanieti, Viņi maziem malciņiem iebaudīja šampanieti un smēķēja. Piepeši Nāgels, cieši uzlūkojis Minūti, ierunājas:

— Sakiet, lūdzu… Gribu uzdot jums jautājumu, kas varbūt jums liksies smieklīgs.

Vai jūs būtu ar mieru par zināmu summu parakstīties dzimšanas apliecībā par tēvu bērnam, kura tēvs patiesībā neesat? Tas man tikai tāpat ienāca prātā.

Minūte raugās uz Nāgelu platām acīm un klusē.

— Par nelielu summu — piecdesmit kronām vai, teiksim, divsimt kronām? — Nāgels vaicā. — Summa nav tik svarīga.

Minūte papurina galvu un ilgi klusē.

— Nē, — viņš beidzot saka.

— Vai jūs tiešām negribat? Es jums samaksātu skaidrā naudā.

— Vienalga. Es to nevaru darīt, šajā ziņā es jums nevaru pakalpot.

— Kāpēc gan ne?

— Nelūdziet, lieciet mani mierā! Es taču arī esmu cilvēks.

— Nu jā, tas varbūt bija par daudz prasīts. Kādēļ lai jūs izdarītu tādu pakalpojumu? Bet es gribētu jums vēl ko jautāt: vai jūs būtu ar mieru… vai jūs varētu par piecām kronām staigāt apkārt pa pilsētu ar avīžu kuli uz muguras, sākt te no viesnīcas un iet pāri tirgus laukumam — vai to jūs varētu? Par piecām kronām?

Minūte apjucis nodur galvu un mehāniski atkārto:

— Par piecām kronām. — Taču uz jautājumu nekā neatbild.

— Nu jā, vai varbūt par desmit kronām. Teiksim, par desmit kronām. Jūs būtu ar mieru to izdarīt par desmit kronām? Minūte atglauž matus no pieres.

— Nesaprotu, kā visi svešinieki, kuri te ierodas, jau tūlīt zina, ka mani uzskata par ākstu, — viņš saka.

— Kā redzat, naudu es jums varu iedot tūliņ, — Nāgels neatlaižas, — viss ir atkarīgs no jums.

Minūtes acis pievēršas naudas zīmei, brītiņu viņš pavisam apmulsis skatās uz to, tad aplaiza sausās lūpas un saka:

— Jā, es…

— Atvainojiet, — Nāgels strauji ierunājas, neļaudams Minūtem turpināt, — atvainojiet, ka es jūs pārtraucu! Kā jūs sauc? Es neatceros, bet man šķiet, ka jūs neesat minējis savu vārdu.

— Mani sauc par Gregoru.

— Ak tā, par Gregoru? Vai jūs esat rads Eidsvolas vecākajam?

— Jā, tā ir.

— Par ko tad mēs runājām? Ak tā, Gregors? Jā, jūs, protams, esat ar mieru šādi nopelnīt desmit kronas?

— Nē, — Minūte kā šaubīdamies izdveš.

— Tagad paklausieties, — Nāgels iesāk un runā ļoti gausi. — Es ar prieku jums iedošu šīs desmit kronas par to, ka jūs negribējāt izpildīt manu priekšlikumu. Es jums došu vēl desmit kronas par to, ka jūs, mani iepriecinot, ņemsiet pretī šīs desmit.

Lūdzu, necelieties kājās, šī mazā laipnība mani nemaz neapgrūtina. Pašreiz man ir daudz naudas, krietni daudz naudas, un šis mazumiņš man nesagādās nekādas grūtības. — Izvilcis naudu, Nāgels vēl piebilst: — Ņemiet, lūdzu, jūs mani iepriecinājāt!

Bet tagad Minūte sēž gluži kluss, no negaidītas laimes, viņš it kā zaudējis valodu, viņš cīnās ar asarām. Viņš ātri mirkšķina acis un rīstās. Nāgels saka:

— Jums laikam ir gadu četrdesmit vai apmēram tā.

— Četrdesmit trīs, man jau iet četrdesmit ceturtais gads.

— Tā, un tagad bāziet naudu kabatā! Laipni lūdzu! Starp citu, kā sauc to pilnvaroto, ar ko mēs runājām kafejnīcā?

— Es nezinu, mēs viņu saucam tikai par pilnvaroto. Viņš ir apriņķa tiesas pilnvarotais.

— Jā, jā, galu galā vienalga. Sakiet man…

— Piedošanu! — Minūte vairs nespēj valdīties, viņš ir ārkārtīgi saviļņots un visādā ziņā grib runāt, un kaut ko neskaidru berbelē kā bērns. — Atvainojiet un piedodiet! — viņš saka. Un ilgu laiku nespēj izteikt ne vārda.

— Ko jūs gribējāt sacīt?

— Pateicos, sirsnīgi pateicos… Klusums.

— Tātad par to vairs nerunāsim.

— Nē, pagaidiet! — Minūte izsaucas. — Atvainojiet, bet mums par to ir jārunā.

Jūs domājat, ka es negribu darīt to, ko jūs man lūdzāt, aiz ietiepības, ka man patīk izturēties kā varenam vīram, bet tik tiešām, kā dievs ir debesīs… Kā lai mēs par to nerunājam, ja jums varbūt šķita, ka es uzsitu cenu, ka piecas kronas man liekas par maz! Tikai to es gribēju pateikt.

— Nu labi, labi. Cilvēks ar jūsu vārdu un izglītību nedrīkst izturēties kā āksts.

Man ienāca prātā… Jā, jums taču ir zināms viss, kas notiek pilsētā, vai ne? Redzat, esmu nodomājis palikt te kādu laiku, pavadīt šeit vasaru. Ko jūs par to sakāt? Vai jūs esat šejienietis?

— Jā, esmu te dzimis. Mans tēvs te bija mācītājs, un kopš tā laika, kad kļuvu kroplis, — jau trīspadsmit gadu — atkal dzīvoju te.

— Vai jūs iznēsājat ogles?

— Jā, es iznēsāju pa mājām ogles. Jūs maldāties, ja domājat, ka tas man ir grūti.

Esmu pie šā darba sen pieradis, un tas man nekaitē, tikai piesardzīgi jāiet pa kāpnēm.

Tiesa, pagājušajā ziemā es nokritu un tik stipri sasitos, ka ilgu laiku vajadzēja staigāt ar spieķi.

— Vai tiešām? Kā tad tas notika?

— Es nesu ogles uz banku, bet pakāpieni bija mazliet apledojuši. Kāpu ar diezgan smagu nastu. Kad jau biju ticis līdz pusei, ieraudzīju konsulu Andresenu nākam lejā.

Es gribēju pagriezties, lai palaistu konsulu garām; viņš gan neteica, lai palaižu viņu garām, bet tas taču bija pats par sevi saprotams. Es gribēju to darīt, bet man paslīdēja kāja, un es nokritu uz labā pleca. «Kas jums notika?» konsuls vaicāja. «Jūs nevaidat, tātad neesat sasities?» — «Nē,» es atbildēju, «man laimējies!» Bet nepagāja piecas minūtes, un es jau divas reizes biju zaudējis samaņu, turklāt man uztūka vēders vecās kaites dēļ. Konsuls man vēlāk daudzkārt atlīdzināja, lai gan viņa vaina tur nebija nekāda.

— Un cits nekas jums nenotika? Vai galvu nesasitāt?

— Jā, drusku sasitu arī galvu. Un kādu laiku spļāvu asinis.

— Vai konsuls slimības laikā jums palīdzēja?

— Jā, krietni! Viņš man sūtīja visu nepieciešamo, nevienu dienu mani neaizmirsa.

Bet visapbrīnojamākais notika tad, kad es beidzot varēju piecelties no gultas un iet pie konsula pateikties, — viņš jau bija licis izkārt karogu man par godu! Nu jā, todien bija arī Frederikas jaunkundzes dzimšanas diena.

— Kas tā Frederikas jaunkundze tāda ir?

— Konsula meita.

— Ak tā? Nu jā, viņš rīkojies aizkustinoši… Jā, starp citu, vai jūs nezināt, kāpēc pirms dažām dienām pilsēta bija greznota ar karogiem?

— Pirms dažām dienām? Pag, pag, laikam pirms kādas nedēļas? Karogi bija izkārti par godu Kjelanas jaunkundzes saderināšanās dienai, Dagnijas Kjelanas saderināšanās dienai. Ak jā, tā jauni cilvēki cits pēc cita saderinās, apprecas un aizbrauc projām. Drīz visā zemē man būs draugi un paziņas — un nav tāda, kuru es negribētu atkal satikt. Viņi taču izauguši man acu priekšā, esmu redzējis, kā viņi rotaļājas, iet skolā, tiek iesvētīti un kļūst pieauguši. Dagnijai ir tikai divdesmit trīs gadi, un viņa ir visas pilsētas mīlule. Cik viņa ir skaista! Viņa saderinājusies ar leitnantu Hansenu, kas man iedāvināja šo naģeni, ko es tagad nēsāju.

— Vai Kjelanas jaunkundzei ir gaiši mati?

— Jā, gaiši. Viņa ir tik skaista, ka visi viņā iemīlējušies.

— Es laikam gan viņu redzēju pie mācītāja mājas. Vai viņa nemēdz staigāt ar sarkanu saulsargu?

— Kā tad! Nevienai citai nav sarkana saulsarga, cik man zināms. Ja tai jaunkundzei, ko jūs redzējāt, bija gaiša, bieza matu pīne, tad tā bija viņa. Viņa atšķiras no visām citām šajā apkaimē. Jūs droši vien ar viņu vēl neesat runājies?

— Laikam gan esmu ar viņu runājis. — Un Nāgels domīgi pie sevis atkārto: —

Tātad tā ir bijusi Kjelanas jaunkundze!..

— Nu jā, jūs pārmijāt dažus vārdus. Laikam gan garāka saruna jums ar viņu nav iznākusi? Tas jums vēl priekšā. Viņa sirsnīgi smejas, ja viņai kas liekas jocīgs, bet bieži smejas arī tāpat vien, jo pēc dabas ir līksma. Ja jums iznāks ar viņu sarunāties, tad jūs redzēsiet, cik uzmanīgi viņa noklausās, lai jūs runātu ko runādams, un tikai tad atbild. Runājot viņa vienmēr pietvīkst. Sarunas laikam viņu mulsina. Bieži to esmu novērojis. Cik tādos brīžos viņa ir skaista! Ar mani, protams, viņa runā pavisam vienkārši, bez jebkāda apjukuma. Ja es uz ielas viņu satiktu, viņa pati apstātos un sniegtu man roku, pat ja steigtos. Ja jūs man neticat, tad pavērojiet pats.

— Es labprāt jums ticu. Tātad Kjelanas jaunkundze jums ir laba draudzene?

— Nu jā — tādā ziņā, ka viņa mani vienmēr žēlo. Tas ir viss. Dažkārt mani ielūdz mācītāja mājā, bet, ja ierastos tāpat, es arī nebūtu nelūgts viesis. Kjelanas jaunkundze man deva arī grāmatas, kad biju slims, atnesa tās pati, nevis atsūtīja.

— Un kas tās bija par grāmatām?

— Jūs gribat sacīt — kas tās bija par grāmatām, kuras es varēju lasīt un saprast?

— Šoreiz jūs mani pārpratāt. Jūs esat asprātīgs, bet šoreiz esat mani pārpratis. Jūs esat interesants cilvēks. Es gribēju sacīt — kādas grāmatas ir šai jaunkundzei, ko tad viņa pati lasa? To es labprāt vēlētos zināt.

— Atceros, ka reiz viņa man atnesa Garborga grāmatu «Zemnieki — studenti» un vēl divas citas. Viena laikam bija Turgeņeva «Rudins». Bet citreiz viņa man lasīja priekšā Garborga «Nesamierināmos».

— Vai tās bija viņas pašas grāmatas?

— Nē, viņas tēva. Tajās bija ierakstīts tēva vārds.

— Jā, jūs teicāt, ka toreiz aizgājāt pie konsula Andresena, lai pateiktos viņam…

— Jā, gribēju pateikties par palīdzību.

— Nu jā. Bet vai karogs jau bija izkārts, kad jūs tur aizgājāt?

— Jā, viņš to bija licis izkārt man par godu. Viņš pats man teica.

— Jā, skaidrs. Bet varbūt karogs tomēr bijis izkārts Frederikas jaunkundzes dzimšanas dienai par godu?

— Jā, iespējams. Pilnīgi iespējams. Arī tas ir labi. Būtu bijis tīrais kauns, ja to neuzvilktu par godu Frederikas jaunkundzei.

— Jā, jums taisnība… Es gribētu jums vēl ko vaicāt. Cik vecs ir jūsu tēvocis?

— Laikam gan ap septiņdesmit. Nē, tik daudz vis nebūs, bet pāri sešdesmit katrā ziņā. Protams, viņš ir vecs, taču visai žirgts. Pat vēl lasa bez brillēm.

— Kā viņu sauc?

— Arī par Gregoru. Mēs abi esam Gregori.

— Vai jūsu tēvocim ir pašam sava māja, vai viņš māju īrē?

— Istabu, kurā mēs dzīvojam, viņš īrē, bet ogļu veikaliņš pieder viņam. Īri samaksāt mums nav grūti, ja jūs tāpēc prasāt. Mēs samaksājam ar oglēm, un lāgiem es arī šo to nopelnu.

— Jūsu tēvocis droši vien ogles neiznēsā?

— Nē, to daru es. Viņš ogles iesver un pārzina tirgošanos, bet es tās iznēsāju. Tas man nekait, jo esmu spēcīgāks.

— Jā gan. Vai jums ir kāda sieviete, kas vāra ēdienu? Klusums.

— Atvainojiet, — Minūte ierunājas, — lūdzu, neņemiet ļaunā, bet, ja jūs atļaujat, es tagad labāk iešu projām. Jūs droši vien aizturējāt mani, lai mani iepriecinātu, — kāda gan jums interese spriedelēt par maniem apstākļiem? Varbūt jūs mani aicinājāt šurp kāda cita iemesla dēļ, ko es nesaprotu? Lai nu būtu kā būdams. Tomēr, ja es tagad aizeju, lūdzu, nedomājiet, ka esat mani aizvainojis! Es jau nesatikšu uz ielas ļaunus cilvēkus, pilnvarotais arī negaida mani aiz durvīm, lai man atriebtos, ja jūs par to baidāties. Un, pat ja viņš tur gaidītu, viņš man nedarītu nekā ļauna, par to esmu pārliecināts.

— Man ļoti patiktu, ja jūs vēl uzkavētos. Bet nedomājiet, ka jums katrā ziņā kaut kas jāstāsta tikai tāpēc, ka iedevu jums dažas kronas tabakai. Dariet, kā jums tīk!

— Es palikšu! Es palikšu! Dievs lai jums atmaksā! — Minūte izsaucas. — Esmu laimīgs, ka mana saruna jūs izklaidē, lai gan kaunos ir pats par sevi, ir par savu izskatu. Es varētu apģērbties drusku labāk, ja būtu zinājis, ka mani gaida šāda tikšanās. Man mugurā ir tēvoča vecie svārki, bet tie ir gaužām nonēsāti, tiesa, tiem pat nedrīkst pirkstu piedurt. Turklāt pilnvarotais tajos ieplēsa prāvu caurumu. Taču ceru, ka jūs mani atvainosiet… Nē, nekādas sievietes, kas vāra, mums nav. Mēs paši sev visu gatavojam un mazgājam. Tas nemaz nav pārāk grūti, un mēs jau darām arī tikai pašu nepieciešamāko. Ja no rīta izvārām kafiju, tad vakarā to dzeram aukstu, un tāpat ar pusdienām, kuras pagatavojam vairākām dienām. Ko gan vairāk mēs varētu vēlēties? Mazgāšana ir manā ziņā. Tā jau ir tīrā izklaidēšanās, ja nav cita darba.

Lejā atskan zvans, pēc tam uz kāpnēm dzirdami soļi, tur viesi dodas vakariņās.

— Zvana vakariņās, — Minūte saka.

— Jā, — Nāgels atbild, bet nepieceļas un neizrāda ne mazāko nepacietību, tieši otrādi — viņš apsēžas vēl ērtāk un vaicā: — Varbūt jūs pazināt arī to Karlsenu, kura līķi nesen atrada kaut kur mežā? Bēdīgs notikums, vai ne?

— Jā, gaužām bēdīgs. Protams, es viņu labi pazinu. Lielisks cilvēks, cēlu raksturu. Vai zināt, ko viņš man reiz teica? Mani reiz pie viņa ataicināja agrā svētdienas rītā — nu jau gads būs apkārt, tas bija pagājušajā maijā. Viņš lūdza, lai es aiznesot kādam vēstuli. «Labi,» es teicu, «es aiznesīšu, bet man kājās tādas čabatas, ka cilvēkos rādīties kauns. Ar jūsu atļauju es vispirms aiziešu uz mājām un no kāda aizņemšos apavus.» — «Nē, tas nav vajadzīgs,» viņš teica. «Manuprāt, kurpēm nav nekādas nozīmes, ka tikai jūs nesaslapināt kājas!» Iedomājieties, viņam rūpēja, lai es nesamērcēju kājas! Un tad viņš iespieda man rokā kronu un iedeva vēstuli. Kad es jau biju izgājis gaitenī, viņš atrāva durvis un man sekoja. Viņa seja starot staroja, tā ka es apstājos un skatījos uz viņu; viņa acīs sariesās asaras. Tad viņš mani cieši apskāva, piespieda pie krūtīm, varu apzvērēt, ka tiešām apskāva, un teica: «Aiznesiet šo vēstuli, vecais draugs! Gan es jūs vēlāk atcerēšos. Kad es kļūšu par mācītāju un dabūšu draudzi, tad ņemšu jūs pie sevis un jūs varēsiet visu laiku pie manis dzīvot.

Nu, ejiet, lai dievs jums palīdz!» Diemžēl draudzi viņš nedabūja, bet, ja tā būtu, vārdu viņš turētu.

— Jūs aiznesāt šo vēstuli?

— Jā.

— Un vai Kjelanas jaunkundze priecājās, to saņēmusi?

— Kā jūs zināt, ka vēstule bija Kjelanas jaunkundzei?

— Kā es to zinu? Jūs pats taču to nupat teicāt.

— Vai es to teicu? Nē, tas nav tiesa!

— He-he-hē! Ak, nav tiesa? Vai jūs domājat, ka es meloju?

— Nē, piedodiet, droši vien jums taisnība. Bet man gan to nevajadzēja sacīt.

Izpļāpājos aiz izklaidības. Nē, vai tiešām es to teicu?

— Un kāpēc gan ne? Vai viņš jums aizliedza to sacīt?

— Nē, viņš ne. — Tātad viņa? — Jā.

Labi, es to nevienam neteikšu. Bet vai jūs saprotat, kādēļ viņš nomira? — Nē, nesaprotu. Tādai nelaimei laikam bija jānotiek. — Vai jūs zināt, kad viņu apbedīs?

— Rīt pusdienas laikā. Viņi par to vairs nerunāja. Kādu laiciņu abi klusēja. Sāra pabāza galvu pa durvīm un teica, ka vakariņas esot galdā. Pēc brītiņa ierunājās Nāgels:

— Tātad Kjelanas jaunkundze tagad ir saderināta? Kas tad ir viņas līgavainis?

— Leitnants Hansens, brašs un tiešām lielisks cilvēks, jā, trūkumu viņa pie tā necietīs.

— Vai viņš ir bagāts?

— Viņa tēvs ir gaužām bagāts.

— Vai tirgonis?

— Nē, kuģu īpašnieks. Viņš dzīvo tepat, dažas mājas tālāk. Viņa nams gan nav visai liels, bet lielāka jau viņam arī nevajag — tagad, kad dēls precas, tajā paliks tikai abi vecie. Viņiem ir arī meita, bet tā aizprecēta uz Angliju.

— Kā jūs domājat, vai vecajam Hansenam ir daudz naudas?

— Mazāk par miljonu jau nebūs. Neviens skaidri nezina.

Klusums.

— Jā, — Nāgels saka, — šī pasaule netaisnīgi iekārtota. Ja jums piederētu kaut mazliet no šīs naudas, Gregor!

— Dievs pasarg, kāpēc man tā vajadzīga? Jābūt mierā ar to, kas ir.

Tā jau mēdz sacīt… Nupat man vēl kas iekrita prātā: jums taču droši vien nemaz neatliek laika citam darbam, ja jūs iznēsājat ogles? Tas taču skaidrs. Bet es dzirdēju, ka jūs jautājāt saimniekam, vai jums vēl kas šodien būtu darāms.

— Nē, — Minūte atbild un paskurina galvu.

— Kā tad ne? Tas notika lejā, kafejnīcā. Jūs teicāt, ka esat atnesis ogles, un vaicājāt, vai vēl kas šodien būtu darāms.

— Ak jā, bet tam bija cits iemesls. Vai tad jūs to ievērojāt? Nē, lieta tā, ka es biju rēķinājies tūliņ saņemt naudu par oglēm, taču prasīt neuzdrīkstējos. Tāpēc jautāju.

Mums tieši patlaban trūkst naudas, un mēs cerējām to dabūt par oglēm.

— Cik jums vajadzīgs, lai izkļūtu no šīm grūtībām? — Nāgels vaicā.

— Dievs žēlīgais! — Minūte skaļā balsī izsaucas. — Nerunājiet vairs par to, jūs jau palīdzējāt mums vairāk, nekā nepieciešams. Runa bija tikai par sešām kronām, bet es tagad sēžu ar divdesmit kronām kabatā. Dievs lai jums to atlīdzina! Šīs sešas kronas mēs bijām parādā veikalniekam par kartupeļiem un vēl par šo to. Viņš atsūtīja mums rēķinu, un mēs ar tēvoci lauzījām galvu, kur lai ņem šo naudu. Bet tagad vairs nav ko bēdāt, šovakar mēs mierīgi varam likties gulēt un rīt bez rūpēm atmosties.

Klusums.

— Jā, jā, tagad labāk izdzersim savas glāzes un šovakar šķirsimies, — Nāgels saka un pieceļas. — Bet es ceru, ka tā nav pēdējā reize, kad mēs tiekamies. Apsoliet, ka atkal atnāksiet, es dzīvoju septītajā numurā. Pateicos jums par šo vakaru!

Nāgels to teica ļoti sirsnīgi un paspieda Minūtes roku. Viņš pavadīja viesi līdz pat viesnīcas durvīm, noņēma savu samta mici un zemu palocījās.

Minūte klanīdamies izgāja ārā un joprojām klanījās, atmuguriski iedams pa ielu.

Taču viņš nespēja izrunāt ne vārda, lai gan visu laiku pūlējās kaut ko sacīt.

Nāgels, ienācis ēdamzālē, pieklājīgi atvainojās Sārai, ka ieradies vakariņās pārāk vēlu.

IV

Juhanu Nāgelu no rīta atmodināja klauvējieni pie durvīm. Sāra atnesa avīzes. Viņš tās pavirši pārskatīja un nometa uz grīdas. Telegrammu, kura vēstīja, ka Gledstens saaukstēšanās dēļ dažas dienas bijis saistīts pie gultas, bet nu jau atkal piecēlies, Nāgels izlasīja divas reizes un sāka skaļi smieties. Tad viņš salika rokas aiz galvas un nogrima domās, laiku pa laikam balsī runādamies pats ar sevi.

«Ir bīstami ar atvāztu nazi rokā iet pa mežu. Cik viegli, izrādās, var paklupt un tik nelaimīgi nokrist, ka asmens pārgriež abām rokām dzīslas. Tā notika ar Karlsenu…

Starp citu, bīstami ir arī staigāt apkārt ar indes pudelīti vestes kabatā. Var paslīdēt kāja, stikls saplīst, lauskas ievainot miesu un inde ieplūst asinīs. Nav tādu ceļu, kur nedraudētu briesmas. Vai tiešām? Tomēr ir viens ceļš, kas nemaz nav bīstams, — tas, pa kuru iet Gledstens. Es redzu Gledstena viltīgo seju, kad viņš iet pa šo ceļu, iet piesardzīgi, baidīdamies paklupt; redzu, kā viņš palīdz liktenim novērst no viņa visas nepatikšanas. Tagad arī no saaukstēšanās viņš jau izveseļojies. Gledstens nodzīvos garu mūžu un līdz nāves stundai jutīsies pilnīgi vesels.

Mācītāj Karlsen, kādēļ tu nokriti ar seju peļķē? Vai tiešām neviens neuzzinās, vai tu to darīji, lai slēptu savu seju, kura pauda bailes no nāves, vai tevi sagrāba pirmsnāves krampju lēkme? Tu taču pats izvēlējies savu stundu kā bērns, kas baidās no tumsas, — gaišā dienā, kad saule stāvēja dienvidū, tu nokriti gar zemi, sažņaudzis rokā atvadu zīmīti. Nabaga Karlsen, nabaga Karlsen!

Kādēļ tu izvēlējies tieši mežu savam lieliskajam nodomam? Vai tu mīlēji mežu, vai tas tev patika vairāk nekā tīrumi, ceļi vai jūra? «Mazs puisēniņš pa mežu staigā, augu dienu staigā, la-la-lā!» Piemēram, pa Vārdāles mežu ceļā uz Gjēviku. Gulēt tur un snauduļot, un aizmirst visu, raudzīties gaisā, ha-ha-hā, tik cieši, ka gandrīz var dzirdēt, kā tur, augšā, par mums, nabaga grēciniekiem, te, lejā, sačukstas un mūs apsūdz. Nelaiķe māmiņa paziņo: «Ja arī viņš nāks šurp, tad es no šejienes aizeju!»

Turklāt tā, it kā tas būtu valstisks jautājums. He-he-hē, es smejos un atbildu: «Cst, netraucē mani, tikai netraucē mani!» Un to es saku tik skaļi, ka pievēršu sev divu sieviešu kārtas eņģeļu uzmanību — cienījamās Jairus meitiņas un Bjernsones uzmanību. He-he-hē!

Velns ar ārā, kāpēc es te guļu un smejos? Vai aiz pārākuma apziņas? Tikai bērniem un pavisam jauniņām meitenēm ir tiesības smieties, citam nevienam. Smiekli ir atavisms, kas mums palicis no pērtiķa, — riebīgas, bezkaunīgas skaņas, kas nāk no rīkles. Smiekli man pasprūk, kad kutina paduses. Ko reiz sacīja miesnieks Hauge, kas pats mēdza zviegt kā zirgs un ar to pat lepojās? Viņš teica, ka cilvēks, kam ir visi pieci jutekļi…

Bet cik jauks bija Hauges meitēns! Toreiz, kad es viņu satiku uz ielas, lija lietus; rokā viņa nesa bļodas, bet gāja raudādama, jo bija pazaudējusi naudu, par ko nopirkt ēdnīcā gatavas pusdienas. Nelaiķe māmiņa, vai tu redzēji no debesīm, ka man nebija nevienas ēras, ar ko meitenītei palīdzēt? Es uz ielas plūcu sev matus, jo man tiešām nebija nevienas pašas ēras. Pēkšņi parādījās orķestris, daiļa mūķene pagriezās atpakaļ un veltīja man kvēlu skatienu. Pēc tam viņa mierīgi turpināja savu ceļu, nodūrusi galvu, laikam sev pārmezdama, ka bija man veltījusi tik kvēlu skatienu. Bet tai pašā brīdī mani aiz rokas parāva kāds vīrs ar garu bārdu, jo citādi es būtu pakļuvis zem ekipāžas riteņiem. Jā, nudien, es gandrīz dabūju galu…

Klau! Viens… divi… trīs, cik gausi sitieni! Četri… pieci… seši… septiņi… astoņi.

Deviņi… desmit. Vai tiešām jau desmit? Tad jāceļas augšā. Nez kur pulkstenis sita?

Taču ne kafejnīcā? Bet vai nav vienalga, vienalga, vienalga… Cik muļķīgu skandālu es vakar sacēlu! Minūte trīsēja, es iejaucos īstā laikā. Citādi Minūte droši vien izdzertu alu ar sērkociņiem un cigāru pelniem. Nu un tad? Vai drīkstu vaicāt tev, vīzdegunīgais pintiķi, — kas tad būtu? Kādēļ es vienmēr jaucos citu darīšanās? Kādēļ es vispār esmu atbraucis uz šo pilsētu? Vai tur nav vainīga kāda kataklizma Visumā, tāda kā, piemēram, Gledstena saaukstēšanās? He-he-hē, dievs tevi atalgos, mans bērns, ja tu atzīsies un teiksi visu patiesību: īstenībā tu atgriezies mājās, un pēkšņi tevi tā satrauca šī mazā provinces pilsētiņa, ka tu gandrīz vai sāki raudāt aiz savāda, neizprotama prieka, kad ieraudzīji visus šos izkārtos karogus. Jā, tas bija divpadsmitajā jūnijā, karogi bija izkārti par godu Kjelanas jaunkundzes saderināšanās dienai. Un pēc divām dienām es satiku viņu pašu.

Kādēļ man viņu vajadzēja satikt tieši tādā brīdī, kad biju tik satraukts un pats nezināju, ko daru? Visu to atceroties, no kauna varu vai zemē ielīst.

«Labvakar, jaunkundz! Piedodiet, esmu svešinieks, izgāju pastaigāties un tagad nezinu, kur esmu nokļuvis.»

Minūtem taisnība, viņa uzreiz pietvīkst un atbildot pietvīkst vēl vairāk.

«Uz kurieni jums jāiet?» viņa vaicā un nomērī mani ar skatienu.

Es noņemu cepuri, stāvu kailu galvu, ar cepuri rokā un atbildu: «Esiet tik laipna un pasakiet, cik tālu līdz pilsētai, pasakiet, lūdzu, noteikti!»

«To es nezinu,» viņa atbild, «nezinu, cik tālu no šejienes. Bet pirmā māja, kurai jūs iesiet garām, ir mācītāja māja, un no turienes ir stundas ceturksnis līdz pilsētai.»

Un viņa pagriežas, lai ietu tālāk.

«Daudzkārt pateicos,» es saku, «bet, ja līdz mācītāja mājai jāiet caur mežu, tad atļaujiet jūs pavadīt. Saule vairs nespīd, atļaujiet panest jūsu saulsargu. Es jūs neapgrūtināšu, es pat nerunāšu, ja jums tas netīk, gribu iet tikai jums blakām un klausīties putnu vīterošanā. Nē, neaizejiet, neaizejiet tā uzreiz! Kādēļ jūs skrienat projām?»

Bet, tā kā viņa tomēr skrēja un negribēja mani uzklausīt, tad es metos viņai pakaļ, lai varētu atvainoties.

«Velns lai mani parauj, ja jūsu gaišā seja nav atstājusi uz mani ļoti spēcīgu iespaidu!»

Bet tad viņa sāka skriet vēl ātrāk un drīz pazuda manam skatienam. Savu smago, gaišo matu pīni viņa skrejot turēja rokā. Kaut ko tādu nekad neesmu redzējis.

Tā tas notika. Es viņu negribēju apvainot, man nebija nekāda ļauna nodoma. Es gandrīz vai varētu derēt, ka viņa pagalam iemīlējusies savā leitnantā, man pat prātā nenāca viņai uzmākties. Bet tas ir labi, viss ir labi. Varbūt viņas leitnants mani izsauks uz divkauju, viņš sabiedrosies ar pilnvaroto, apriņķa tiesas pilnvaroto un mani izaicinās!

Diezin vai pilnvarotais iedos Minūtem solītos svārkus? Mēs varam pagaidīt kādas divas dienas, bet, ja viņš to nebūs izdarījis divās dienās, mēs viņam to atgādināsim.

Punkts. Nāgels.

Es te pazīstu kādu nabadzīgu sievieti, viņa tik bikli lūkojas uz mani, itin kā gribētu kaut ko lūgt, tomēr neuzdrīkstas. Nevaru aizmirst viņas acis, lai gan viņa ir gluži sirma, četras reizes jau esmu metis līkumu, lai tikai viņu nesatiktu. Viņa nav veca, nē, ne jau aiz vecuma nosirmojusi, skropstas ir melnum melnas, baismīgi melnas, aiz tām deg viņas acis. Viņa vienmēr zem priekšauta paslēpusi grozu un droši vien tāpēc kaunas. Kad viņa paiet man garām, es allaž apgriežos un redzu, ka viņa aiziet uz tirgu, izņem no groza pāris olu un nekaulēdamās tūlīt tās pārdod, tad atkal paslēpj grozu zem priekšauta un steidzas mājās. Viņa dzīvo mazā mājelē lejā, ostmalā.

Mājiņa ir vienstāva un nekrāsota. Reiz es šo sievieti redzēju caur logu, jo logiem nav aizkaru, tikai uz palodzēm ir daži puķpodi ar baltiem ziediem; viņa stāvēja aiz šīm puķēm un sekoja man ar skatienu, kad es gāju garām. Dievs vien zina, kas tā par sievieti! Taču viņas rokas ir ļoti mazas. Žēlastības dāvanu es tev varu iedot, sirmā meitene, bet es labāk vēlētos tev palīdzēt kaut kā citādi.

Patiesībā es zinu, kāpēc tavas acis mani tā satraukušas, es to zināju tūlīt, līdzko tevi ieraudzīju. Savādi, ka. jaunības mīlestība saglabājas tik ilgi un vienmēr no jauna sevi atgādina. Taču viņas gleznā seja tā nav, tu bez tam pats esi daudz vecāks par viņu.

Turklāt viņa apprecējās ar telegrāfistu un aizbrauca uz Kabelvogu. Nu jā, cik galvu, tik prātu; uz viņas mīlestību es nevarēju cerēt un nekad arī necerēju. Nekā nevar darīt… Tā, tagad pulkstenis nosita pusvienpadsmit… Jā, tur nekā vairs nevar darīt…

Bet, ja tu zinātu, cik daudz par tevi esmu domājis visus šos divpadsmit gadus, nekad neesmu tevi aizmirsis… Ha-hā! Bet es pats esmu vainīgs, neviens man nevar līdzēt.

Citi atceras tikai vienu gadu, bet es kaujos ar atmiņām veselus desmit gadus.

Es palīdzēšu šai sirmajai meitenei, kas pārdod olas, es došu viņai naudu vai kaut kā citādi palīdzēšu, viņas acu dēļ palīdzēšu. Man taču naudas būs atliku likām, jāpiekrīt tikai darījumam ar gruntsgabalu, un sešdesmit divi tūkstoši kronu skaidrā naudā būs man kabatā! Ha-hā, man tikai jāpaskatās uz galda, kur guļ trīs ārkārtīgi svarīgas telegrammas!… Par to visu jau zirgam jāsmejas! Ja jau es esmu agronoms un kapitālists, tad pirmajam piedāvājumam vis nepiekritīšu, vispirms jāpārliek un jāpārdomā. Tā es arī darīšu, lēnām apsvēršu darījumu, un nevienam nebūs ne miņas, ka tas viss ir tikai spēle, turklāt primitīva. Cilvēk, tavs vārds ir ēzelis! Ja tev parādīs burkānu, tu sekosi, kurp vien tevi ved.

Tur, piemēram, no manas vestes kabatas rēgojas ārā mazas zāļu pudelītes kakliņš.

Pudelītē ir inde — zilskābe, es nēsāju to visur līdzi tāpat vien, prieka pēc, bet man nav drosmes to lietot, kā norādīts. Bet kādēļ es to nēsāju kabatā, kādēļ esmu iegādājies? Arī tas ir tikai māņi, māņi, modernās dekadentu ākstības. Pašreklāma un snobisms. Tpū!… Kā porcelāns tik sārta un smalka ir manas slimās miesas alka…

Vai ņemsim, piemēram, tādu nevainīgu priekšmetu kā mana slīcēju glābšanas medaļa. Esmu to, kā mēdz teikt, godīgi nopelnījis. Ar ko gan nav jānodarbojas, pat ar slīcēju glābšanu. Bet dievs vien zina, ka manu nopelnu tur nebija. Spriediet paši, cienījamās dāmas un kungi, — pie klāja margām stāv kāds jauns vīrietis, viņš raud, viņa pleci raustās, un, kad es viņu uzrunāju, viņš samulsis paveras manī un skrien lejā uz salonu. Es viņam sekoju, bet viņš jau ieslēdzies savā kajītē. Pārbaudu pasažieru sarakstu, atrodu šā cilvēka vārdu un uzzinu, ka viņš brauc uz Hamburgu. Tas notiek pirmajā vakarā. Tagad es visu laiku paturu viņu acīs, pārsteidzu visnegaidītākās vietās un ielūkojos viņam sejā. Kādēļ es to daru?

Cienījamas dāmas un kungi, spriediet paši! Redzu, ka viņš nespēj valdīt asaras, kaut kas viņu gauži nomoka, viņš bieži vien ar neprātīgu skatienu raugās pār bortu dziļumā. Kāda man tur daļa? Protams, nekāda, tāpēc spriediet paši, nemaz nekautrējieties! Aizrit dažas dienas. Saceļas vējš, jūra sāk bangot. Naktī divos viņš atnāk uz kuģa pakaļgala klāju, kur es jau paslēpies guļu un viņu vēroju, mēness gaismā viņa seja izskatās mironīgi bāla. Nu un tad? Viņš paskatās apkārt, izstiepj rokas un lec pāri kuģa margām ar kājām uz priekšu. Taču kliedzienu viņš nespēj apspiest. Vai viņš nožēloja savu lēmumu? Vai pēdējā mirklī izbijās? Ja ne, kādēļ tad viņš kliedza? Cienījamās dāmas un kungi, ko jūs manā vietā darītu? Atstāju to pilnīgi jūsu ziņā. Varbūt jūs izturētos ar cieņu pret šā nelaimīgā cilvēka cildeno drosmi, kaut arī viņš pēdējā mirklī nodrebēja, un paliktu savā slēptuvē. Es turpretī skaļi uzsaucu kapteinim, kas stāvēja uz tiltiņa, un arī pārlēcu pāri bortam, steigā es tikai metos ar galvu uz priekšu. Peros kā traks pa ūdeni, šļakstos uz visām pusēm un dzirdu, ka augšā skaļi paziņo trauksmi. Piepeši es atduros pret slīcēja roku, tā ir izstiepta, it kā sastingusi, izplestiem pirkstiem. Viņš vēl vārgi kustina kājas. Es sagrābju viņu aiz skausta, viņš kļūst smagāks un smagāks, it kā atmiekšķējies, vairs nemaz nekustas, taču beidzot tomēr izraujas, lai no manis atbrīvotos. Mūs abus viļņi griež riņķī, pēc tam pāršalc milzu banga un triec ar pieri vienu pret otru, ka man acīs satumst. Ko lai daru? Es griežu zobus un neganti lādos, bet visu laiku cieši turu puisi aiz skausta, kamēr pie mums beidzot piebrauc laiva. Ko darītu jūs? Es viņu izglābu rupji un nemākulīgi, bet vai neizdarīju viņam lāča pakalpojumu? Nu un tad? Spriediet paši, cienījamās dāmas un kungi! Un neesiet pret mani pārāk maigi! Tas man ir vienalga.

Bet pieņemsim, ka šis cilvēks nekādā ziņā nedrīkstēja izkāpt Hamburgā. Tur tas suns aprakts! Varbūt viņu tur gaidīja kāds cilvēks, ko viņš nevēlējās satikt. Bet medaļa man piešķirta par varonīgu rīcību, un es to nēsāju kabatā, nemetu cūkām priekšā.

Spriediet arī par to! Spriediet, kā jums tīk, kāda man tur daļa, velns ar ārā! Tas viss man ir tik nenozīmīgi, ka es pat neatceros šā pašnāvnieka vārdu, lai gan viņš droši vien vēl šobaltdien ir dzīvs. Kādēļ viņš to darīja? Varbūt aiz necerīgas mīlestības, varbūt tiešām tur bija iejaukta kāda sieviete, to es nezinu, man tas arī ir vienalga.

Diezgan!

Jā, šīs sievietes, šīs sievietes! Ņemsim, piemēram, Kammu, mīļo dānieti Kammu, Dievs lai viņu pasargā! Maiga kā dūja, gandrīz vai kūst aiz maiguma, turklāt pilnīgi padevīga, tomēr spējīga tev izvilkt pēdējo artavu, jā, galīgi izsūkt. Tikai pašķiebj savu viltīgo galviņu un čukst: «Simonsen, mīļais Simonsen!» Nu, dievs ar tevi, Kamma, tu biji pats padevības iemiesojums, manis pēc tu vari iet pie velna, mēs esam norēķinājušies… Un tagad pēdējais laiks celties augšā. Nē, no tādām jāpiesargās. «Dēls mans mīļais, bīstama ir sievu mīlestība,» teicis kāds dižens dzejnieks. Viņš vēl kaut ko tamlīdzīgu teicis.. Karlsens bija bezgribas cilvēks, ideālists, viņš aizgāja bojā savu dziļo jūtu dēļ, proti, savu vājo nervu dēļ, kas savukārt nozīmē, ka viņam trūka spēcīgas barības un fiziska darba… He-hē, darbs svaigā gaisā!

… «Kaut tērauds tavs būtu tik ass kā pēdējais tavs «nē»!» Viņš sabojāja savu reputāciju, citēdams diženo dzejnieku. Ja es, piemēram, Karlsenu būtu saticis vēl laikus, kaut vai pēdējā dienā, pusstundu pirms gala, un viņš man teiktu, ka nolēmis savā pēdējā zīmītē kaut ko citēt, es viņam sacītu: «Paraugieties uz mani, es vēl esmu pie pilna prāta, un es kā daļiņa no visas cilvēces esmu ieinteresēts, lai jūs nesagandējat savu pēdējo stundiņu ar rindām no viena vai otra dzejnieka. Vai jūs zināt, ko nozīmē dižens dzejnieks? Jā, dižens dzejnieks ir tāds cilvēks, kuram nav kauna, kurš vispār nezina, kas ir kauns. Visiem pārējiem ākstiem mēdz būt brīži, kad tie aiz kauna pietvīkst, palikuši vienatnē, bet diženiem dzejniekiem tādi brīži nekad neatgadās. Paraugieties uz mani! Ja jūs katrā ziņā gribat kaut ko citēt, tad citējiet ģeogrāfu, bet neapkaunojiet sevi! Viktors Igo!.. Vai jums vēl ir saglabājusies humora izjūta? Barons Ledens reiz sarunājās ar Viktoru Igo. «Kurš, pēc jūsu domām, ir dižākais Francijas dzejnieks?» vaicājis indīgais barons. Viktors Igo pavīpsnājis, pakošļājis lūpas un beidzot sacījis: «Otrs dižākais, ir Alfrēds de Misē.» Ha-ha-hā! Bet varbūt jūs esat zaudējis humora izjūtu? Vai jūs zināt, ko Viktors Igo darīja tūkstoš astoņi simti septiņdesmitajā gadā? Viņš uzrakstīja uzsaukumu visiem pasaules iedzīvotājiem, kurā uz stingrāko aizliedza vācu karaspēkam bombardēt un aplenkt Parīzi. «Man tur dzīvo mazdēli un citi ģimenes locekļi, es nevēlos, ka viņus ievaino granātas!»» Bet kur ir manas kurpes? Diez kur pazudusi Sāra ar kurpēm? Drīz būs vienpadsmit, bet viņa vēl nav tās atnesusi.

Tātad citēsim ģeogrāfu…

Starp citu, šai Sārai ir krāšņs augums. Ejot viņa groza gurnus kā labi nobarota ķēve. Prieks redzēt! Interesanti, vai viņa jau ir bijusi precējusies? Diez vai viņa kliegtu, ja viņai iekniebtu sānos, droši vien ilgi netielētos… Es savā laikā esmu bijis kādu laulību liecinieks, jā, pat tajās piedalījies. Hm.. Cienījamās dāmas un kungi, tas notika vasaras vakarā kādā Zviedrijas dzelzceļa stacijā, precīzāk sakot, Kungsbakas stacijā. Un, lūdzu, neaizmirstiet, ka tas notika tieši svētdienas vakarā.

Mani pārsteidza līgavas lielās, baltās rokas; toties līgavainis bija ģērbies pilnīgi jaunā kadeta formā, bārdas viņam nebija, viņš bija vēl gluži puika. Viņi brauca no Gēteborgas; arī viņa bija jauna, abi vēl tīrie bērni. Es vēroju viņus pāri avīzes malai; mana klātiene viņus acīm redzami traucēja, viņi visu laiku mulsi skatījās viens uz otru. Meitenes acis satraukti mirdzēja, viņa nekādi nespēja nosēdēt mierā. Piepeši iesvilpās lokomotīve, vilciens tuvojās Kungsbakas stacijai. Viņš satvēra viņu aiz rokas, viņa acumirklī visu saprata, un, tikko vilciens bija apstājies, abi žigli izskrēja uz perona. Meitene skrēja uz būdiņu ar uzrakstu «Sievietēm», viņš metās pakaļ. Ak dievs, viņš ir pārskatījies, arī viņš ieskrēja pa durvīm, uz kurām rakstīts «Sievietēm», un žigli aizvēra durvis. Tai pašā brīdī sāka zvanīt baznīcas zvans, jo bija svētdienas vakars. Un, vakara zvaniem skanot, viņi sēdēja, ieslēgušies būdiņā. Pagāja trīs minūtes, četras minūtes, piecas minūtes. Žēlīgais dievs, ka tikai viņi nenokavē vilcienu! Beidzot viņš pavēra durvis un paraudzījās ārā. Viņa galva bija kaila, meitene, stāvēdama aiz muguras, uzlika viņam galvā cepuri. Viņš pagriezās un viņai uzsmaidīja. Tad viņš nolēca no pakāpieniem, meitene viņam skriešus sekoja, sakārtodama kleitu. Viņi ielēca vagonā un ieņēma savas vietas, neviens viņus nebija ievērojis, nē, itin neviens, tikai es. Meitenes acis zeltaini mirdzēja, kad viņa palūkojās uz mani un pasmaidīja, straujā elpa cilāja viņas mazās, tvirtās krūtis. Pēc brītiņa viņi abi jau bija iemiguši, iegrimuši kā nāves miegā, svētlaimīga noguruma pārņemti.

Ko jūs par to teiksiet? Cienījamās dāmas un kungi, mans stāsts ir galā. Bet es negriežos tur pie tās dāmas ar lorneti un sastīvināto apkakli, proti, pie tās cienījamās zilzeķes; es griežos tikai pie tiem diviem vai trim no jums, kas nav nomākuši sevī visu cilvēcisko un nenodarbojas arī ar sabiedrisku labdarību. Atvainojiet, ja kādu esmu aizskāris, it īpaši es izlūdzos piedošanu tai cienījamai zilzeķei ar lorneti.

Paskatieties, tagad viņa pieceļas kājās, jā, pieceļas kājās! Esmu ar mieru derēt, ka tagad viņa vai nu aizies, aizsizdama durvis, vai noskandēs kādu citātu. Un, ja viņa citēs, tad droši vien tāpēc, lai mani iznīcinātu. Bet, ja viņa nodomājusi mani iznīcināt, tad sacīs, piemēram, tā. «Hm,» viņa sacīs, «tik rupji dzīvniecisku priekšstatu par dzīvi es vēl nekad neesmu dzirdējusi. Vai tad to sauc par dzīvi? Man atliek vienīgi secināt, ka šis kungs nekad nav dzirdējis, ko par šo tematu teicis viens no pasaules lielākajiem domātājiem: dzīvot, viņš teica, nozīmē cīnīties ar troļļiem savā sirdī un domās…

Dzīve tātad ir bezgalīga cīņa ar troļļiem. Jā! Savā sirdī un domās. Pareizi!

Cienījamās dāmas un kungi! Reiz norvēģis Pērs, pasta karietes kučieris, veda kādu lielu dzejnieku. Un, viņiem tā braucot, vientiesīgais Pērs jautāja: «Piedošanu, dzejnieka kungs, ko tad īsti nozīmē — sacerēt?» Lielais dzejnieks saknieba lūpas, izrieza cik vien varēdams savas gaiļa krūtis un sacīja: «Sacerēt, mīļo draudziņ, nozīmē pastāvīgi lemt tiesu pašam pār sevi.» Šī atbilde pasta kučieri Pēru satrieca līdz sirds dziļumiem…

Pulkstenis ir vienpadsmit. Kur ir manas kurpes? Kur paliek Sāra ar kurpēm?… Nu, bet par cīņu ar visiem un visu…

Kāda slaida, bāla dāma, ģērbusies melnā kleitā, ar vissaldāko smaidu paraustīja mani aiz piedurknes, viņa vēlēja man labu un, gribēdama mani apvaldīt, teica: «Ja jūs spētu tā saviļņot sabiedrību kā šis dzejnieks, tad jums būtu tiesības spriest par viņu.»

«Ha-hā!» es iesmējos. «Es pat nepazīstu nevienu dzejnieku, nekad ne ar vienu no viņiem neesmu runājis. Esmu agronoms, kundze, un no bērna kājas saradis ar graudiem un mēsliem; es pat nevaru sacerēt vārsmas par lietussargu, kur nu vēl par dzīvību un nāvi un mūžīgo dzīvošanu!»

«Nu,» viņa sacīja, «var jau minēt jebkuru ievērojamu cilvēku. Jūs nezin ko no sevis iedomājaties un uzbrūkat visiem diženajiem cilvēkiem. Bet šie diženie cilvēki mūžīgi būs diženi un stāvēs uz pjedestāla, kamēr vien jūs dzīvosiet.»

«Cienījamā kundze!» es atbildēju un godbijīgi nodūru galvu. «Cienījamā kundze, augstais dievs, kādu nekulturālību, kādu nožēlojamu gara nabadzību pauž jūsu vārdi!

Piedodiet, ka es runāju tik atklāti, bet, ja jūs būtu vīrietis, nevis sieviete, es varētu apzvērēt, ka jūs piederat pie kreisajiem. Vai tad es nopulgoju diženus cilvēkus? Es tikai spriežu par cilvēka diženumu pēc tās rezonanses, kādu radījusi viņu darbība, es viņus novērtēju pēc savas saprašanas, pēc sava sīkā prāta un gara saprašanas. Es viņus novērtēju, tā sakot, pēc tās garšas, kādu man mutē atstāj viņu darbība. Tā nav nekāda iedomība, bet mana subjektīvā loģika, kas man ir asinīs. Vai ir tik svarīgi modināt sabiedrisku kustību tikai tādēļ, lai Heivogas apgabala pilsētiņas galvas Lillesanda Kingo vietā stātos Landstāde. Galvenais nav sacelt sensāciju advokātu, žurnālistu un Galilejas zvejnieku vidū vai izdot zinātnisku traktātu par «mazo kaprāli» Napoleonu. Galvenais ir ietekmēt varu, audzināt to, ietekmēt izredzētos, tos, kas ir pie varas, šās pasaules varenos — Kaiafu, Pilātu un ķeizarus. Kāda tam nozīme, ja es satracinātu pūli, bet mani pēc tam sistu krustā? Pūlis var kļūt skaitliski tik liels, ka spēj sagrābt sīku daļiņu varas, tam var iedot rokā miesnieka nazi un pavēlēt durt un griezt, to var dzīt sev pa priekšu kā ēzeļu baru, lai dabūtu vairākumu balsošanā, bet gūt īstu uzvaru, iekarot garīgas vērtības, pavirzīt cilvēci kaut par mata tiesu uz priekšu — nē, tas pūlim nav pa spēkam. Diženie cilvēki — lieliska viela tukšām sarunām, bet valstsvīriem, visiem, kas paceļas pāri pūlim, kas šodien sēž seglos, jāsasprindzina atmiņa, lai saprastu, ka viņi ir tie, ko cildinām kā diženus cilvēkus. Tātad diženie cilvēki ir tikai pūļa izprieca, tos slavina tikai advokāti, skolotāji, žurnālisti un vēl Brazīlijas karalis.»

«Nu, nu..» ironiski ieteicās kundze. Priekšsēdētājs piesita pie galda un lūdza nerunāt, tomēr kundze turpināja: «Ja nu jūs nesaudzējat diženos cilvēkus, tad nosauciet kaut vienu, kas atradis žēlastību jūsu acīs, būtu interesanti to uzzināt.» Es atbildēju: «To es labprāt darītu, bet nelaime tā, ka jūs pārāk pieķeraties maniem vārdiem. Ja es nosauktu vienu vai divus, vai pat desmit, jūs uzskatītu, ka es vairāk neviena nezinu. Un turklāt — kādēļ man tas jādara? Ja es jums ļautu izvēlēties, piemēram, starp Ļevu Tolstoju, Jēzu Kristu un Emanuelu Kantu, arī jūs labi pārdomātu, iekāms izvēlētos vienu no viņiem. Jūs atzītu, ka viņi visi katrs savā ziņā ir diženi, un jums tad piekristu visa liberālā un progresīvā prese…»

«Jā, bet kurš, pēc jūsu domām, no viņiem ir pats diženākais?» viņa mani pārtrauca.

«Pēc manām domām, kundze, diženākais nav tas, kas sacēlis vislielāko troksni sabiedrībā, kaut arī tagad, tāpat kā agrāk, tāds cilvēks klaigā skaļāk par visiem. Nē, mana izjūta saka man, ka diženākais ir tas, kas mūsu esībai piešķīris vislielāko jēgu, kas atstājis visjūtamākās pēdas. Visu nosaka vēriens. Liels terorists ir pats diženākais no cilvēkiem, svira, kas spēj izkustināt zemeslodi.»

«Bet no tiem trim laikam gan Kristus..»

«Jā, Kristus,» es pasteidzos piekrist. «Jums taisnība, kundze, un es priecājos, ka vismaz šai ziņā mēs saprotamies… Nē, vispār spējas radīt nemierus, tieksmi sludināt es vērtēju ļoti zemu. Tās ir spējas kult tukšus salmus, tīri mehāniska māka izmest vārdus tāpat, kā izdala kārtis. Kas tad ir sludinātājs, profesionāls sludinātājs? Cilvēks, kam ir tikpat negatīva loma sabiedrībā kā, teiksim, uzpircējam. Jo vairāk preču viņš apgroza, jo lielāku pasaules slavu iegūst. He-hē, tā tas ir! Jo viņš manīgāks, jo labāk veicas tirdzniecībā. Bet kāda jēga sludināt Fausta domas par pasaules esamību manam labam kaimiņam Olem Nurdistuenam? Vai tiešām tas grozīs nākamo paaudžu domu gaitu?»

«Bet kas notiks ar Oli Nurdistuenu, ja neviens…»

«Lai Ole Nurdistuens brauc uz elli!» es viņu pārtraucu. «Olem Nurdistuenam šajā pasaulē nav nekā cita ko darīt kā slaistīties apkārt, līdz viņu ķers trieka. Ole Nurdistuens eksistē tikai tādēļ, lai kļūtu par zemes mēslojumu, viņš ir tas kareivis, kuram Napoleons pārgāja pāri ar zirgu. Lūk, kas ir Ole Nurdistuens, ja gribat zināt!

Ole Nurdistuens, velns ar ārā, nav pat iesākums, kur nu vēl iznākums! Viņš nav pat komats dzīves grāmatā, bet tikai mušas traips uz papīra. Tas ir Ole Nurdistuens…»

«Cietiet klusu! Dieva dēļ!» kundze izbijusies sauca un pameta acis uz priekšsēdētāju, vai mani neizraidīs ārā.

«Labi!» es atbildēju. «He-he-hē, labi, es vairs neteikšu ne pušplēsta vārda.» Bet tad es ievēroju viņas daiļās lūpas un sacīju: «Piedodiet, cienījamā kundze, es jūs tik ilgi esmu garlaikojis ar savu tērgāšanu un pļāpāšanu! Atļaujiet jums sirsnīgi pateikties par jūsu laipnību! Jūsu lūpas ir tik brīnum daiļas, kad jūs smaidāt. Ardievu!»

Viņa pietvīka pār visu seju un uzaicināja mani pie sevis mājās. Jā, vienkārši savās mājās, tur, kur viņa dzīvo. He-he-hē! Viņa dzīvojot tajā un tajā ielā, tajā un tajā mājā.

Viņa labprāt vēl parunātos par šiem jautājumiem. Viņa neesot ar mani vienis prātis un varētu daudz ko iebilst. Ja es atnāktu rītvakar, viņa būtu mājās viena pati. Vai es atnākšot rītvakar? Paldies! Uz redzēšanos!

Patiesībā viņa man tikai gribēja parādīt jaunu, zilu paklāju ar nacionāliem rakstiem, Hallingdāles audumu.

«Heijā! Un saule spīd sejā!..»»

Nāgels izlēca no gultas, atvilka aizkarus un paraudzījās ārā. Saule apmirdzēja tirgus laukumu, laiks bija rāms. Viņš piezvanīja. Viņš nolēma izmantot Sāras nolaidību un nodibināt ar viņu tuvākus sakarus. Palūkosimies, ko spēj šejienes meitenes ar tik saldkairām acīm! Laikam gan tas viss ir tikai izlikšanās.

Ne vārda nebildis, viņš apskāva meičas vidukli.

— Na nu, liecieties mierā! — viņa pikti izsaucās un atgrūda viņu.

Tad viņš salti vaicāja:

— Kādēļ jūs līdz šim vēl neesat atnesusi manas kurpes? — Lūdzu, piedodiet par kurpēm! — Sāra atbildēja.

— Mums šodien veļas diena un daudz darba.

Nāgels palika viesnīcā līdz divpadsmitiem, pēc tam devās uz kapsētu, lai piedalītos Karlsena apbedīšanā. Mugurā viņam, kā vienmēr, bija dzeltenais uzvalks.

V

Kad Nāgels ieradās kapsētā, tur vēl neviena nebija. Viņš piegāja pie izraktā kapa un paraudzījās tajā — kapā bija divi balti ziedi. Kas tos tur iemetis un kādā nolūkā?

«Es šos baltos ziedus jau esmu redzējis,» viņš nodomāja. Piepeši viņš atcerējās, ka nav noskuvies. Viņš paraudzījās pulkstenī, brīdi pārdomāja un tad žigli devās atpakaļ uz pilsētu. Tirgus laukumā viņš ieraudzīja pretī nākam apriņķa tiesas pilnvaroto.

Nāgels apstājās tieši viņam priekšā un nenovērsa no viņa acis. Abi neteica ne vārda, arī nesasveicinājās. Nāgels iegāja frizētavā. Tai pašā brīdī sāka skanēt bēru zvans.

Nāgels nesteidzās, ne pie viena nevērsās, nebilda ne vārda, bet klusēdams sāka apskatīt gleznas pie sienām, gāja no vienas sienas pie otras un ilgi aplūkoja katru gleznu. Beidzot pienāca viņa kārta, un viņš apsēdās krēslā.

Kad viņš noskūts izgāja uz ielas, viņš no jauna ieraudzīja apriņķa tiesas pilnvaroto, kas acīmredzot bija griezies atpakaļ un tagad kādu gaidīja. Kreisajā rokā tam bija spieķis, bet, ieraudzījis Nāgelu, tas pārlika spieķi otrā rokā un sāka vicināt. Abi lēnītiņām gāja viens otram pretī. «Kad mēs pirmoreiz satikāmies, spieķa viņam nebija,» Nāgels nodomāja. «Tas nav jauns, tātad viņš to nav pircis, bet aizņēmies. Tā ir spāņu niedre.»

Kad viņi bija nonākuši blakām, pilnvarotais apstājās, arī Nāgels uzreiz apstājās.

Nāgels pabīdīja uz pieres savu samta mici, it kā grasīdamies pakasīt pakausi, tad atkal uzlika to kārtīgi galvā. Pilnvarotais turpretī sparīgi trieca pret ielas bruģi savu spieķi un atspiedās pret to. Tā viņš stāvēja kādu laiciņu un joprojām nekā neteica. Piepeši viņš saslējās, spēji pagrieza Nāgelam muguru un aizgāja savu ceļu. Nāgels noskatījās, kā viņš pazūd aiz frizētavas stūra.

Šo kluso scēnu redzēja vairāki cilvēki. Starp citu, arī kāds vīrs, kas pārdeva loterijas biļetes par labu veļas rullim. Mazliet tālāk sēdēja ģipša figūru pārdevējs, arī viņš bija novērojis dīvaino sastapšanos. Nāgels pazina ģipša figūru pārdevēju, tas bija viens no kafejnīcas apmeklētājiem, kuri redzēja sadursmi ar pilnvaroto iepriekšējā vakarā un nostājās Nāgela pusē, kad notika izskaidrošanās ar saimnieku.

Kad Nāgels otrreiz nonāca kapsētā, tur jau runāja mācītājs. Bija liela ļaužu burzma.

Nāgels negāja tuvāk kapam, bet apsēdās savrup uz kādas lielas, jaunas marmora plāksnes ar uzrakstu: «Vilhelmīne Meeka. Dzimusi 1873. gadā, mirusi 1891. gada 16.februāri.» Vairāk nekas tur nebija rakstīts. Plāksne bija nesen atvesta, un kopiņa, uz kuras tā uzlikta, bija tikko noblietēta.

Nāgels pamāja kādam zēnam.

— Vai redzi tur to vīru brūnos svārkos? — viņš jautāja.

— Jā. To, kam galva naģene? Tas ir Minūte.

— Aizej un pasauc viņu šurp! Zēns aizskrēja.

Kad Minūte atnāca, Nāgels piecēlās un sniedza viņam roku.

— Labdien, mīļais draugs! Priecājos jūs atkal redzēt. Vai svārkus dabūjāt?

— Svārkus? Nē, vēl ne. Bet gan jau dabūšu, — Minūte atbildēja. — Es jums daudzkārt pateicos par vakardienu un tencinu par visu! Jā, šodien mēs apbedām Karlsenu. Ak vai, mums ar to jāsamierinās, mēs visi esam dieva ziņā.

Abi apsēdās uz jaunās marmora plāksnes un klusi sarunājās. Nāgels izvilka no kabatas zīmuli un sāka kaut ko rakstīt uz pulētā marmora.

— Kas te ir apbedīts? — viņš vaicāja.

— Vilhelmīne Meeka. Mēs viņu īsāk saucām par Mīnu Meeku. Viņa jau bija gandrīz vai bērns. Šķiet, viņai vēl nebija ne divdesmit gadu.

— Nē, rēķinot pēc uzraksta, pat nebija astoņpadsmit. Viņa laikam arī bija labs cilvēks?

— Jūs to sakāt tik savādā tonī, bet…

— Esmu ievērojis, ka jums piemīt tā jaukā īpašība par visiem cilvēkiem runāt tikai labu, vienalga, lai kādi tie būtu.

— Ja jūs Mīnu Meeku būtu pazinis, esmu pārliecināts, ka jūs man piekristu. Viņai bija tik laba sirds! Ja dievs kādu ir izraudzījies savam eņģeļu pulkam, tad viņa tagad noteikti ir eņģelis.

— Vai viņa bija saderinājusies?

— Saderinājusies? Nē, kur nu! Protams, viņa nebija saderinājusies; viņa pastāvīgi lasīja svētos rakstus un skaļā balsī sarunājās ar dievu — dažreiz pat uz ielas, visiem dzirdot. Cilvēki tad apstājās un godbijīgi klausījās. Te visi mīlēja Mīnu Meeku.

Nāgels iebāza zīmuli kabatā. Uz akmens plāksnes viņš bija uzrakstījis kādu vārsmu, ar zīmuli uzšņāptā rinda netīkami atdalījās uz baltā marmora.

Minūte teica:

— Jūs modināt vispārēju interesi. Es stāvēju tur un klausījos mācītāja runā, tomēr manīju, ka lielākā puse pavadītāju pievērsa uzmanību jums.

— Man?

— Jā. Daudzi sačukstējās un vaicāja cits citam, kas jūs tāds esot. Tagad arī visi skatās šurp.

— Kas tā par dāmu, kurai galvā cepure ar melnu spalvu?

— Dāma, kam rokā saulsargs ar baltu rokturi? Tā ir Frederika Andresena.

Frederikas jaunkundze, par kuru es jums vakar stāstīju. Un tā, kas stāv viņai blakām un pašreiz skatās šurp, ir pastmeistara meita Olsenas jaunkundze — Gudruna Olsena.

Jā, es viņas visas pazīstu. Dagnija Kjelana arī ir te. Šodien viņai mugurā melna kleita, tā viņai piestāv labāk nekā visas citas. Vai jūs viņu redzējāt? Jā, šodien jau viņas visas ģērbušās melnās kleitās, kā jau pienākas. Bet es te tikai sēžu un melšu blēņas.

Vai redzat tur to kungu zilā pavasara mētelī un ar brillēm? Tas ir ārsts Stēnersens.

Viņš nav apriņķa ārsts, bet nodarbojas tikai ar privātu praksi; pērngad viņš apprecējās. Viņa sieva stāv, lūk, tur, mazliet sāņus. Vai jūs redzat mazo, melnīgsnējo dāmu mētelī, kas apmalots ar zīdu? Jā, tā ir ārsta sieva. Viņa bieži slimo, tāpēc vienmēr silti ģērbjas. Un tur nāk arī pilnvarotais…

Nāgels vaicāja:

— Vai jūs man neparādītu Kjelanas jaunkundzes saderināto?

— Nē, leitnanta Hansena te nav, viņš ir devies jūras braucienā jau kopš vairākām dienām. Aizbrauca jūrā tūliņ pēc saderināšanās.

Pēc īsa klusuma brīža Nāgels sacīja:

— Kapā bija divi ziedi, divi balti ziedi. Varbūt jūs zināt, kas tos tur iemetis?

— Nē… — Minūte atbildēja. — Tas ir… Ja nu jūs jautājat… Ja jūs pats uzdodat man šo. jautājumu… Taisni kauns stāstīt. Ja es būtu palūdzis, varbūt šie ziedi būtu nolikti uz šķirsta un man nevajadzētu tos tā nomest. Bet tie ir tikai divi ziedi. Liec kur likdams, tie būs tikai divi nožēlojami ziedi. Tāpēc es piecēlos šodien agri, jau trijos no rīta, pareizāk sakot, naktī, un devos uz kapsētu. Ielēcu kapā un pats savām rokām noliku tajā ziedus, un tur, kapā, divas reizes skaļi ardievojos no nelaiķa. Tas mani tā satrieca, ka es ieskrēju mežā un tur ilgi stāvēju, aiz bēdām aizklājis seju ar plaukstām.

Ir tik dīvaina sajūta, šķiroties no kāda uz visiem laikiem, un, lai gan Jenss Karlsens visādā ziņā ieņēma par mani daudz augstāku stāvokli, mēs tomēr bijām labi draugi.

— Ziedi tātad bija no jums?

— Jā, no manis. Bet es negribēju ar to plātīties, dievs ir mans liecinieks. Par tādu mazumiņu nav pat vērts runāt. Ziedus es nopirku vakar vakarā, ejot no jums uz mājām. Kad atnesu tēvocim jūsu doto naudu, viņš aiz priekiem atstāja puskronu man.

Viņš bija tik ielīksmots, ka gandrīz nogāza mani gar zemi. Jā, jā, viņš noteikti atnāks jums pateikties, esmu par to pārliecināts. Bet, dabūjis puskronu, es uzreiz atcerējos, ka neesmu pagādājis ziedus bērēm, un gāju uz ostmalu…

— Jūs gājāt uz ostmalu?

— Jā, pie kādas sievietes, kas tur dzīvo.

— Vienstāva mājiņā?

— Jā.

— Vai viņai ir sirmi mati?

— Jā, gluži sirmi. Vai jūs viņu esat redzējis? Viņa ir kapteiņa meita, bet ļoti trūcīga. Viņa neparko negribēja ņemt manu puskronu, taču es to noliku uz krēsla, lai gan viņa visu laiku iebilda un vairākkārt sacīja: «Nē, nevajag.» Viņa ir ļoti kautrīga un savas kautrības dēļ dabūjusi daudz ciest.

— Kā viņu sauc?

— Marta Gude.

— Marta Gude. — Nāgels izņēma kabatas grāmatiņu, pierakstīja viņas vārdu un jautāja: — Vai viņa ir bijusi precējusies? Vai ir atraitne?

— Nē. Daudzus gadus, kamēr viņas tēvs vadīja kuģus, viņa brauca tam līdzi, bet, kad viņš nomira, apmetās te.

— Vai tiešām viņai nav neviena tuvinieka?

— Īsti nezinu, bet droši vien nav. — No kā tad viņa pārtiek?

— Dievs to zina. Tas nevienam nav skaidrs. Laikam šad tad saņem nelielu pabalstu no labdarības biedrības.

— Paklausieties, jūs tātad esat bijis pie šās sievietes, pie šās Martas Gudes. Kā tur izskatās?

— Kā nu lai izskatītos vecā, nabadzīgā skabūzītī? Tajā ir gulta, galds, daži krēsli.

— Jā, laikam trīs krēsli, cik atceros, viens stāv kaktā pie gultas. Tas ir apvilkts ar sarkanu plīšu, bet tik sagrabējis, ka jāatbalsta pret sienu lai neapgāztos. Vairāk nekā istabā nav.

— Vai tiešām istabā vairāk nekā nav? Vai pie siena nekarājas pulkstenis vai kāds sens attēls, vai kaut kas tamlīdzīgs?

— Nē. Kādēļ jūs tā jautājat?

— Krēsls, kas pārvilkts ar sarkanu plīšu un vairs nevar pats stāvēt, — kāds tas izskatās? Vai ir ļoti vecs? Vai galīgi sagrabējis? Vai uz tā nemaz vairs nevar sēdēt?

Bet kādēļ tas stāv pie gultas? Vai tam ir augsta atzveltne?

— Jā, laikam gan ir augsta atzveltne, skaidri neatceros.

Pie kapa sāka dziedāt. Apglabāšana bija beigusies. Pēc dziesmas pēdējā panta iestājās pilnīgs klusums; tad pavadītāji sāka izklīst. Lielākā daļa gāja uz kapu vārtiem, bet citi palika pulciņos stāvam un klusi sarunājās. Bariņš jaunu cilvēku nāca pa celiņu garām Minūtem un Nāgelam; visi jaunie cilvēki un dāmas neslēptā izbrīnā abus nopētīja, acis ziņkārē mirdzēja. Dagnija Kjelana bija tumši pietvīkusi, viņa raudzījās tieši uz priekšu, nevērsdama skatienu nedz pa labi, nedz pa kreisi; arī apriņķa tiesas pilnvarotais nelūkojās apkārt, bet dzīvi sarunājās ar kādu dāmu.

Kad viņi bija pienākuši klāt, ārsts Stēnersens, kas arī bija šajā bariņā, apstājās.

Viņš pamāja Minūtem, kurš tūdaļ piecēlās. Nāgels palika sēžot.

— Esiet tik laipns un pasakiet tam kungam… — Nāgels dzirdēja ārstu sakām, bet vairāk nesaklausīja. Taču pēc brītiņa ārsts skaļi minēja viņa vārdu, un arī viņš piecēlās, godbijīgi noņēma mici un palocījās.

Ārsts atvainojās: viņam esot jāpilda nepatīkams uzdevums — viena no dāmām, kuru sabiedrībā viņš patlaban atrodoties, — Meekas jaunkundze lūgusi pateikt, lai kungi izturoties uzmanīgāk pret šo marmora kapa plāksni un uz tās nesēžot — plāksne esot nule uzlikta, cements vēl nesacietējis un zeme irdena, tāpēc varot iegrimt un plāksne sašķiebties. Tas esot nelaiķes māsas lūgums.

Nāgels daudzreiz atvainojās. Tā bijusi izklaidība, neuzmanība no viņa puses, viņš pilnīgi saprotot, ka jaunkundze baiļojoties. Viņš pateicās arī ārstam.

Runādami viņi bija sākuši iet. Pie kapsētas vārtiem Minūte atvadījās un ārsts ar Nāgelu palika divatā. Tikai tagad viņi stādījās viens otram priekšā.

Ārsts vaicāja:

— Tātad jūs laikam paliksiet te kādu laiku?

— Jā, — Nāgels atbildēja. — Jāievēro labais paradums — jādzīvo pa vasaru uz laukiem un jāstiprinās, lai ziemā no jauna varētu ķerties pie darba. Šī mazā pilsētiņa ir ļoti jauka.

— No kurienes jūs esat? Es visu laiku prātoju, kādā izloksnē jūs runājat.

— Dzimis, patiesību sakot, esmu Finmarkenā, esmu kvens. Bet dzīvojis esmu gan šur, gan tur.

— Vai esat atbraucis no ārzemēm?

— Tikai no Helsingforsas.

Sākumā viņi runāja par vispārējiem jautājumiem, bet drīz vien pievērsās nopietniem tematiem: vēlēšanām, neražai Krievijā, literatūrai un Karlsena nāvei.

— Kā jūs domājat, vai šodien apbedījāt pašnāvnieku? — Nāgels vaicāja.

Ārsts nevarēja, pat nevēlējās atbildēt uz šo jautājumu. Šis gadījums uz viņu neattiecās, viņam nebija nekādas patikas tajā iejaukties. Runā jau visādi. Bet, starp citu, kāpēc tā nevarēja būt pašnāvība? Visiem teologiem vajadzētu padarīt sev galu.

— Kāpēc?

— Kāpēc? Tāpēc, ka viņu loma nospēlēta, mūsu gadsimtam viņi kļuvuši nevajadzīgi. Cilvēki paši sākuši domāt, un viņu reliģiskās jūtas aizvien vairāk izdziest.

«Kreisais!» Nāgels nodomāja. Pēc viņa atziņas, dzīve zaudētu jebkuru jēgu, ja tai laupītu visus simbolus, visu dzejiskumu. Tas vēl ir liels jautājums, vai teologi mūsdienās tiešām kļuvuši nevajadzīgi, turklāt reliģiskās jūtas nepavisam nav mazinājušās…

— Protams, es nedomāju sabiedrības zemākos slāņos, lai gan arī tajos tās saplok aizvien vairāk, bet izglītoto cilvēku vidū tās noteikti izzūd. Tomēr labāk par to vairs nerunāsim, — ārsts pēkšņi pārtrauca šo sarunu. — Mūsu redzes viedokļi ir pārlieku atšķirīgi.

Ārsts bija brīvdomātājs un šādus iebildumus dzirdējis bez sava gala. Bet vai tie bija satricinājuši viņa pārliecību? Divdesmit gados viņš nebija mainījies ne par mata tiesu.

Būdams ārsts, viņš pamazām bija iznīdējis no savu pacientu apziņas priekšstatu par dvēseli. Nē, nē, no visiem šiem aizspriedumiem viņš bija ticis vaļā…

— Un ko jūs domājat par vēlēšanām?

— Par vēlēšanām? — Nāgels iesmējās. — Ceru to labāko, — viņš atteica.

— Jā, es arī, — ārsts piekrita. — Tas nudien būtu kauns, ja valdība nedabūtu vairākumu savai patiesi demokrātiskajai programmai.

Ārsts bija kreisais un radikālis, tāds bijis vienmēr, kopš sācis kaut ko saprast.

Nelaime tikai tā, ka kreisajiem pārāk maz naudas.

— Bagātiem cilvēkiem, tādiem kā jūs, vajadzētu mūs atbalstīt. Patlaban uz spēles likta visa mūsu zemes nākotne.

— Es? Vai tad man ir nauda? — Nāgels vaicāja. — Šai ziņā man iet diezgan bēdīgi!

— Protams, nekāds miljonārs jau neesat, tomēr bagāts, man stāstīja, ka jums piederot gruntsgabals sešdesmit divu tūkstošu kronu vērtībā.

— Ha-ha-hā! Kaut kas traks! Es tiešām šajās dienās saņēmu nelielu mantojumu no mātes — pāris tūkstošu kronu, tas arī viss. Nekāda zemes īpašuma man nav, tā ir mistifikācija.

Viņi bija pienākuši pie ārsta mītnes — dzelteni krāsotas divstāvu savrupmājas ar verandu. Krāsojums vairākās vietās bija atlupis, jumta notekas sarūsējušas. Mājas noplukušais izskats Nāgelu netīkami pārsteidza, viņš tūliņ gribēja iet tālāk, bet ārsts sacīja:

— Vai neienāksiet iekšā? Nē? Ceru, ka atnāksiet citreiz. Es un mana sieva ļoti priecāsimies par jūsu apciemojumu. Varbūt jūs tūliņ ienāksiet un iepazīsieties ar manu sievu?

— Jūsu kundze taču bija kapsētā. Diezin vai viņa jau būs pārnākusi.

— Tiesa, viņa iznāca no kapsētas kopā ar citiem. Nu labi, tad iegriezieties citreiz, kad iesiet garām!

Nāgels devās atpakaļ uz viesnīcu, bet tieši tajā brīdī, kad viņš grasījās iet iekšā pa durvīm, viņam kaut kas iešāvās prātā. Viņš uzsita knipi, īsi iesmējās un nez kāpēc skaļi sacīja:

— Būtu interesanti paskatīties, vai vārsma vēl joprojām atrodas turpat. — Pēc tam viņš devās no jauna uz kapsētu un apstājās pie Mīnas Meekas kapa plāksnes. Nekur neredzēja neviena cilvēka, bet ar zīmuli uzšņāptās rindas bija izdzēstas. Kas to darījis? No uzrakstīta vairs nebija ne miņas.

VI

Nākamajā rītā Nāgels bija jautrs un ielīksmots. Šī noskaņa viņu pārņēma, vēl gultā guļot. Pēkšņi viņam šķita, ka istabas griesti paceļas augstāk un augstāk, ieiet bezgalībā un pārvēršas par tālu un skaidru debess jumu. Uzvēdīja liegs, glāsmains vējiņš, it kā viņš gulētu pļavā, zaļā zālē. Istabā sīca mušas. Bija silts vasaras rīts.

Nāgels aši apģērbās, izgāja no viesnīcas, neieturējis brokastis, un devās klaiņot pa pilsētu. Pulkstenis bija vienpadsmit.

Gandrīz katrā mājā skanēja klavieres; pa vaļējiem logiem no kvartāla uz kvartālu plūsmoja dažādas melodijas, un kāds jūtīgs melns suns tām atbildēja ar gari stieptām gaudām. Nāgelu pārņēma gaiša, bezrūpīga noskaņa, viņš neviļus sāka kaut ko klusi dungot un, iedams garām kādam vecam vīram, kurš viņam paklanījās, iespieda tam rokā šiliņu.

Nonācis pie lielas, baltas mājas, viņš pamanīja, ka otrā stāvā atveras logs un balta, glezna roka nostiprina skavu. Aizkari viegli plīvoja, roka vēl baltoja uz palodzes, un Nāgelam bija tāda sajūta, ka aiz aizkariem kāds stāv un viņu novēro. Viņš apstājās un paskatījās augšup, stāvēja labu laiku, bet pie loga neviens neparādījās. Tad viņš paskatījās uz plāksnīti pie durvīm: «F. M. Andresens, Dānijas konsuls.»

Nāgels jau grasījās iet tālāk, bet vēlreiz pavērās atpakaļ un logā ieraudzīja Frederikas jaunkundzes smalko, iegareno seju — viņa lūkojās uz Nāgelu izbrīna pilnu skatienu. Viņš atkal apstājās, viņu acis sastapās, un jaunās sievietes vaigos ielija tumšs tvīkums, bet, it kā mezdama izaicinājumu, viņa pavilka uz augšu piedurknes un atspiedās ar elkoņiem pret palodzi. Viņa ilgi tā stāvēja, nemainīdama pozu, un Nāgels beidzot nolēma visu to izbeigt un iet savu ceļu, taču prātā ienāca dīvaina doma — vai šī jaunā dāma nav nometusies ceļos pie loga. «Ja tas ir tā,» viņš sprieda, «tad konsula mājas griesti ir ļoti zemi, jo logs ir apmēram sešas pēdas augsts un no loga aplodas līdz jumtam nav pat ne pēda.» Viņš tūlīt pasmaidīja par savu muļķīgo aprēķinu. Kāda viņam daļa par konsula Andresena mājas griestiem! Un viņš gāja tālāk.

Lejā, ostmalā, darbi ritēja pilnā sparā. Krāvēji, muitas ierēdņi un zvejnieki šaudījās un drūzmējās pie kuģu piestātnēm, katrs bija aizņemts ar savu darbu. Žvadzēja celtņa ķēde, un divi tvaikoņi sāka pūst gandrīz reizē. Jūra bija gluži mierīga un spīguļoja kā spogulis, atstarodama žilbu saules gaismu, un šķita, ka tā ir nevis jūra, bet milzīga tīra zelta plāksne, kurā ielodēti gan kuģi, gan laivas. No kāda liela trejmastnieka, kurš stāvēja reidā, atskanēja harmonikas čīgas, un, kad uz mirkli; apklusa kuģu sirēnas un celtņu žvakstoņa, skumīgā melodija bikli, kā aiztrūkstoša meitenes balss ieplūda klusumā. Uz trejmastnieka klāja komanda uzjautrinājās, matroži aušodamies lēca polku skumjās, drebelīgās dziesmiņas ritmā.

Pēkšņi Nāgels ieraudzīja kādu meitenīti, pavisam mazu meitenīti, kas stāvēja, piespiedusi pie krūtīm kaķi; pakaļkājas tam nokarājās, gandrīz skāra zemi, tomēr kaķis pacietīgi visu panesa un nemaz nemēģināja izrauties. Nāgels papliķēja meitenītes vaidziņu un jautāja:

— Vai tas ir tavs kaķis?

— Jā. Divi, četri, seši, septiņi.

— Ā, tu jau proti arī skaitīt!

— Jā. Septiņi, astoņi, vienpadsmit, divi, četri, seši, septiņi.

Viņš gāja tālāk. Tai pusē, kur atradās mācītāja māja, gaisā uzlidoja balta dūja, it kā saules spozmē apdullusi, un tūlīt pazuda aiz koku galotnēm; dūja atgādināja sidrabainu šautru, kas iemirdzējās tālumā. Nospraukstēja pakluss šāviens, un pēc tam virs meža viņpus līča pacēlās viegls zilganu dūmu mākonītis.

Nonācis līdz pēdējiem steķiem, Nāgels dažas reizes pagājās turp un atpakaļ pa tukšo krastmalu un tad nez kāpēc uzkāpa pakalnā un iegāja mežā. Viņš soļoja krietnu pusstundu, arvien dziļāk ieiedams meža biezoknī, līdz pēkšņi apstājās uz kādas šauras taciņas. Viņu pārsteidza klusums, kāds valdīja apkārt, pat neviens putniņš neiečivinājās, un pie debesīm nebija neviena mākonīša. Nāgels pagājās sāņus, uzmeklēja sausu laukumiņu un izstiepās garšļauku. Pa labi atradās mācītāja māja, pa kreisi — pilsēta, bet virs galvas pletās zilā, bezgalīgā debesu jūra. Kaut varētu paklaiņot tur, augšā, starp spīdekļiem un just, ka pieri apvēdī komētas ar savām astēm! Cik gan zeme ir maza, un cik nožēlojami ir cilvēki! Ko vērta visa Norvēģija ar diviem miljoniem zemnieku un zemes banku aizdevumu saņemšanai? Vai vispār ir vērts tādu sīkumu dēļ būt cilvēkam? Sviedriem vaigā jāpelna maize, ar elkoņiem jālaužas uz priekšu ilgus, mokpilnus gadus, bet pēc tam tomēr jāsairst pīšļos, jā, tomēr jāsairst pīšļos! Nāgels iespieda galvu rokās. Viss beigsies ar to, ka viņš pats aizies no dzīves, pats pieliks tam visam punktu. Vai viņam pietiks dūšas? Vai viņš par to izšķirsies? Jā, dievs ir liecinieks, ka viņš pēdējā mirklī nesāks svārstīties. Un pēkšņi viņš jutās neizsakāmi laimīgs par šo vienkāršo izeju, aiz sajūsmas viņam pat asaras sariesās acīs un aizrāvās elpa. Viņš atkal it kā braukāja pa debesu okeānu, meta tajā sudraba makšķeri un dziedāja. Laiva bija darināta no smaržīga koka, irkļi mirdzēja kā balti spārni, un bura bija gaišzils zīda pusmēness…

Viņu pārņēma līksmas trīsas, viņš aizmirsa visu, ļāvās siltajiem saules stariem.

Klusums viņu reibināja, nekas netraucēja šo mirkļu burvīgumu, tikai kaut kur no augšas šurp plūda klusa, vienmuļa skaņa, līdzīga vēja šalkoņai, — tur mala milzīgās dieva dzirnas, tur dievs grieza savu ratu. Bet mežs bija kā sastindzis, nekustējās ne lapa, pat ne skujiņa. Nāgels sarāvās čokurā, pievilka ceļgalus pie zoda, viņu kratīja drudzis — tik skaudri viņš izjuta prieku. Pēkšņi viņu kāds sauca, un viņš atbildēja «jā»; viņš atspiedās uz elkoņa un paraudzījās apkārt — neviena nebija. Viņš vēlreiz skaļi sacīja «jā» un ieklausījās, bet neviens neatsaucās. Tas bija savādi, viņš tik skaidri bija dzirdējis, ka viņu kāds sauc vārdā. Taču ilgi viņš par to neprātoja, varbūt tā bija tikai iedoma, bet, lai būtu kā būdams, viņš neļaus sevi traucēt. Viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, ikvienu viņa miesas poru pildīja tīri fiziska svētlaime, ik nervu šķiedriņa līksmē trīsēja un asinis dziedāja dzīslās; viņš izjuta savu vienotību ar dabu — ar sauli un kalniem un ar it visu apkārtni; ikviens koks, ikviens cinītis, ikviens zāles stiebriņš viņam likās kā paša otrs «es». Viņa dvēsele skanēja kā ērģeles, un šī liegā mūzika strāvot strāvoja viņā.

Viņš tā nogulēja vēl diezgan ilgi, izbaudīdams savu vientulību. Pēkšņi uz taciņas iedipējās soļi, šoreiz viņš tiešam tos dzirdēja, par to nevarēja būt šaubu. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja kādu vīru, kas nāca no pilsētas puses. Vīrs nesa padusē maizes kukuli un aiz virves vilka sev līdzi govi. Viņš nemitīgi slaucīja sviedrus no sejas un karstuma dēļ bija izmeties kreklā, tomēr ap kaklu viņam bija divas reizes aptīta bieza, sarkana vilnas šalle. Nāgels palika klusi guļam un vēroja zemnieku. Rau, tur jau viņš ir! Šis viensētas sīkzemnieks, īstais norvēģis! Ha-ha!

Šeit dzimis un audzis, tā sakot, zemes sāls, ar maizes kukuli padusē un govi valgā!

Tas tikai ir skats! He-he-hē! Varēji gan tu, drosmīgais Norvēģijas viking, ar dieva palīgu maķenīt attīt vaļā savu šalli un izkratīt utis! Bet tad tu būtu pagalam, ierautu svaigu gaisu un tūlīt nomirtu! Avīzes nožēlotu tavu pāragro galu un saceltu lielu brēku, bet lai šāds bēdīgs gadījums neatkārtotos, liberālais deputāts Vetle Vetlesens iesniegtu stūrtingā likumprojektu par nacionālo parazītu visstingrāko aizsardzību.

Nāgela smadzenēs nemitīgi spietoja sarkastiskas iedomas. Viņš piecēlās un devās atpakaļ satrauktā un ērcīgā omā. Ne, tomēr viņam ir taisnība — kur vien skaties, visur rēgojas tikai utis, apskapstējis siers un Lutera katehisms. Bet iedzīvotāji, šie vidusmēra mietpilsoņi, kas, iemūrējušies savos šaurajos mitekļos, dzīvo pusbadā, diendienā tirgojas ar zaļām ziepēm, misiņa sukām un zivīm un uzjautrina sevi vienīgi ar šņabi un vēlēšanām! Bet naktīs, kad grand pērkons un sper zibens, viņi trīc savās cisās un bailēs murmina lūgšanas no Juhana Arnta lūgsnu krājuma. Parādiet man vienu vienīgu izņēmumu, sakiet, vai tāds iespējams! Dāvājiet mums kaut vienu pirmklasīgu noziegumu, īstu nāves grēku! Es nerunāju par sīkajiem, mietpilsoniskajiem grēciņiem, nē, es domāju tik nekrietnu izlaidību, no kuras mati celtos stāvus un asinis sastingtu dzīslās, — karalisku grēku, kas izdarīts ar velnišķīgu lieliskumu un pekles spožumu! Ak, cik te viss sīks! Ko jūs, cienījamie kungi, domājat par vēlēšanām? Mani uztrauc stāvoklis Buskerudas iecirknī…

Bet, kad viņš no jauna gāja gar ostmalu un redzēja lielo darba rosmi, viņa noskaņa pamazām kļuva gaišāka, drīz viņš atkal jutās līksms un pat sāka klusi dungot. Laiks nemaz nebija piemērots skumjām, diena tik jauka, brīnumaina jūnija diena! Visa pilsētiņa mirdzēt mirdzēja saules spozmē un šķita kā apburta.

Kamēr Nāgels nonāca līdz viesnīcai, sarūgtinājums bija izgaisis. Sirdī vairs nebija ļaunuma, iztēlē atkal parādījās smaržīga koka laiva ar gaišzila zīda pusmēness buru.

Šī noskaņa Nāgelu neatstāja visu dienu. Pievakarē viņš no jauna izgāja pastaigāt un devās pa ceļu uz jūras pusi, un atkal simtiem nenozīmīgu notikumu radīja viņā sajūsmu. Saule slīga pret rietu, spožā, žilbā dienas gaisma bija kļuvusi maigāka un liegi klājās pār gludo jūras spoguli, klusumu traucēja vienīgi trokšņi, kas nāca no kuģiem, bet arī šie trokšņi likās apslāpēti. Nāgels redzēja, ka vietvietām krastmalā sāk izkārt karogus, arī pilsētā pie dažām mājām jau plandīja karogi, un pēc neilga laika ostā norima visi darbi.

Nāgels tam nepievērsa nekādu uzmanību un atkal devās uz mežu, ilgi tur klaiņāja, līdz nonāca pie mācītāja mājas saimniecības ēkām un pat ieskatījās pagalmā. Pēc tam atkal atgriezās mežā, iespraucās pašā biezokni, kur jau bija pavisam tumšs, un apsēdās uz laukakmens. Viņš atbalstīja galvu vienā rokā, bet ar otras rokas pirkstiem bungāja pa ceļgaliem. Tā viņš nosēdēja krietni ilgi, varbūt pat veselu stundu, un, kad beidzot piecēlās, saule jau bija norietējusi. Pār pilsētu slīga zilgs mijkrēslis.

Iznācis no meža, viņš pārsteigumā apstājas. Uz pakalniem visapkārt dega ugunskuri — varbūt kādi divdesmit, tie liesmoja kā mazas saules. Līcī mudžēt mudžēja laivas, no tām šad tad izbira zaļas un sarkanas dzirkstis — tur aizdedza bengāliskās ugunis. No vienas laivas, kurā dziedāja četri airētāji, pat uzšāva raķetes.

Krastmalā bija daudz cilvēku, tie pastaigājās vai bija nostājušies bariņos.

Nāgels pārsteigumā iekliedzās. Viņš vērsās pie kāda vīra un jautāja, ko nozīmē šīs ugunis un karogi. Vīrs palūkojās uz Nāgelu, nospļāvās, vēlreiz palūkojas un tad atbildēja, ka esot divdesmit trešais jūnijs — Jāņu vakars. Ak jā, Jāņu vakars, šodien tiešām divdesmit trešais jūnijs! Padomā tikai, visiem citiem jaukumiem vēl pievienojas Jāņu vakars! Aiz prieka berzēdams rokas, Nāgels arī steidzās uz krastmalu, visu laiku klusībā atkārtodams, ka viņam šodien briesmīgi laimējies.

Jau iztālēm viņš ieraudzīja Dagnijas Kjelanas asinssārto saulsargu un, pamanījis, ka jauno cilvēku pulciņā ir arī ārsts Stēnersens, daudz negudrodams, devās tieši viņam klāt. Nāgels pacēla savu mici, paspieda ārsta Stēnersena roku un ilgu laiku palika stāvam kailu galvu. Ārsts viņu iepazīstināja ar sabiedrību; Stēnersena kundze arī sniedza viņam roku, un viņš apsēdās kundzei blakām. Viņa bija neparasti bāla, pelēcīgā sejas krāsa piešķīra viņai slimīgu izskatu, taču viņa bija ļoti jauna, diezin vai viņai bija vairāk par divdesmit gadiem. Viņa salīgi tīstījās siltā apmetnī. Nāgels uzlika cepuri un tad vērsās pie visiem:

— Lūdzu mani atvainot, ka neaicināts ielaužos jūsu sabiedrībā…

— Jūs mums sagādājat vienīgi prieku, — ārsta kundze viņu laipni pārtrauca. — Varbūt jūs kaut ko mums nodziedāsiet?

— Ai nē, to gan es nevaru, — viņš atbildēja. — Esmu muzikāli ārkārtīgi neapdāvināts.

— Tieši otrādi, ļoti labi, ka jūs atnācāt, mēs nupat runājām tieši par jums, — ārsts sacīja. — Jūs taču spēlējat vijoli?

— Nē, — Nāgels atbildēja, papurināja galvu un pasmaidīja. — Nē, to es neprotu.

— Bet pēkšņi bez jebkāda iemesla viņš piecēlās kājās un mirdzošām acīm sacīja: —

Šodien esmu tik laimīgs! Visa diena bijusi tik jauka, kopš no rīta pamodos. Jau veselas desmit stundas esmu staigājis kā apburts. Vai varat iedomāties: mani taisni vajā iztēle, ka atrodos smaržīgā koka laivā ar gaišzila zīda pusmēness buru! Vai tas nav brīnišķīgi? Koka smaržu es nevaru aprakstīt, lai cik ļoti vēlētos, pat ja izdotos atrast īstos vārdus. Bet iedomājieties — es sēžu šajā laivā un makšķerēju ar sudraba makšķeri! Atvainojiet, bet vai jums neliekas, cienījamās dāmas, ka tas ir… Nē, es nezinu, kā varētu to attēlot…

Neviena no dāmām neatbildēja; viņas mulsi raudzījās cita uz citu, it kā jautādamas, kā izturēties. Beidzot kāda no viņām iesmējās, un tad viņas visas bez žēlastības sāka skaļi smieties.

Nāgels pārlaida dāmām skatienu, viņa acis vēl mirdzēja, bija skaidrs, ka viņš joprojām domā par laivu ar zilo buru. Taču viņa rokas trīcēja, lai gan seja bija mierīga.

Ārsts, gribēdams viņam izlīdzēt, teica:

— Protams, tās ir sava veida halucinācijas, kas..

— Nē, es izlūdzos piedošanu, — Nāgels atbildēja.

Kaut gan — lai tā būtu, kādēļ gan ne? Nav no svara, kā to nosauc. Visu dienu jutos kā brīnumainā burvībā, lai gan nezinu, vai tās bija halucinācijas vai ne. Tas sākās no paša rīta, kad es vēl gulēju gultā. Izdzirdēju, ka sīc muša, tā bija pirmā apzinātā uztvere pēc atmošanās; tad es ieraudzīju, ka istabā pa mazu caurumiņu aizkarā spraucas iekšā saules stars, — un mani tūlīt pārņēma gaiša, līksma noskaņa. Manā dvēselē radās vasarīga sajūta. Iedomājieties dīgstošas zāles tik tikko dzirdamo šalkoņu, un šī skaņa pārņem jūsu sirdi… Jūs sakāt — halucinācijas, jā, laikam gan, es nezinu. Taču pievērsiet, lūdzu, uzmanību tam, cik es šorīt biju uztverīgs, ka mušas sīkšanu dzirdēju tieši īstajā brīdī un ka tieši šajā brīdī man pietika tieši ar tik daudz gaismas, cik šim saules staram, kas iespīdēja pa caurumiņu aizkarā, un tā tālāk. Un, kad es vēlāk piecēlos un izgāju uz ielas, tad vispirms kādā logā ieraudzīju daiļu dāmu, — viņš paraudzījās uz Andresenas jaunkundzi, kas nodūra acis, — pēc tam redzēju daudz kuģu un mazu meitenīti ar kaķi rokās, un daudz dažādu notikumu, kuri mani ietekmēja. Pēc neilga laiciņa es iegāju mežā, un tur, kad gulēju uz muguras un raudzījos debesīs, man parādījās laiva ar pusmēness buru.

Dāmas atkal sāka smieties. Šķita, ka viņu jautrība pielīp arī ārstam, un, jau pasmaidījis, viņš vaicāja:

— Tātad jūs makšķerējāt ar sudraba makšķeri?

— Jā, ar sudraba makšķeri.

— Ha-ha-hā!

Pēkšņi Dagnija Kjelana, tumši pietvīkusi, teica:

— Bet es ļoti labi varu saprast, ka šāda iztēle… Es, piemēram, skaidri redzu laivu un buru, zilo pusmēness buru… Un, iedomājieties tikai, arī spožu sudraba makšķeri ūdenī! Manuprāt, tas ir skaisti…

Vairāk nekā viņa nespēja pateikt, sastomījās un, acis nodūrusi, apklusa. Nāgels tūlīt nāca viņai palīgā:

— Vai nav tiesa? Arī es tūliņ sacīju: «Pielūko, tas ir pravietisks sapnis. Jā, tā ir zīme, un tā tev atgādina, ka nedrīkst makšķerēt duļķainā ūdenī, bet tikai skaidrā, tikai skaidrā!…» Jūs vaicājāt, dakter, vai es spēlēju vijoli? Nē, nespēlēju, es neprotu spēlēt. Es vazāju sev līdzi tikai vijoles futrāli, bet tas diemžēl bāztin piebāzts ar netīru veļu. Man likās — tas atstās labu iespaidu, ja manā bagāžā būs arī vijoles futrālis, ne tikai čemodāni, vienīgi tāpēc es to futrāli iegādājos. Varbūt jums tagad par mani radīsies nelāgs iespaids, bet tur vairs neko nevar līdzēt, kaut arī es to nožēloju. Starp citu, pie visai vainīga šī sudraba makšķere.

Pārsteigtās dāmas vairs nesmējās; pat ārsts, apriņķa tiesas pilnvarotais Reinerts un adjunkts — visi trīs sēdēja, aiz brīnumiem atpletuši muti. Visi raudzījās uz Nāgelu, un ārsts izskatījās acīm redzami apjucis. Ak tu pasaulīt, kas gan lēcies šim dīvainajam, nezin no kurienes uzklīdušajam cilvēkam? Bet Nāgels klusi sēdēja savā vietā un, kā likās, vairs nekā netaisījās teikt. Mokošajam klusumam, šķita, nebūs gala.

Pēkšņi situāciju glāba Stēnersena kundze. Viņa bija pati laipnība, izturējās pret visiem ar mātes gādību un modri raudzījās, lai neviens nejustos apvainots. Viņa pat tīšām rauca pieri, gribēdama izskatīties vecāka par saviem gadiem tikai tādēļ, lai vārdiem piešķirtu lielāku svaru.

— Vai jūs atbraucāt no ārzemēm, Nāgela kungs?

— Jā, kundze.

— Liekas, mans vīrs teica — no Helsingforsas?

— Jā, no Helsingforsas. Tas ir, pašreiz tieši no Helsingforsas. Esmu agronoms un Helsingforsā noklausījos nelielu kursu lekciju.

Klusums.

— Un kā jums patīk pilsēta? — kundze atkal vaicāja.

— Vai Helsingforsa?

— Nē, mūsu pilsēta.

— Ai, tā ir skaista pilsēta, burvīga pilsēta! Nemaz vairs negribas braukt prom no šejienes, tiešām negribas. He-he-hē! Lūdzu, neizbīstieties, varbūt es beigu beigās tomēr aizbraukšu, viss atkarīgs no apstākļiem… Jā, ko es vēl gribēju sacīt, — viņš ierunājās un tūlīt piecēlās, — ja ar savu ierašanos esmu jūs iztraucējis, tad ļoti lūdzu mani atvainot. Man ir ļoti patīkami tā pasēdēt kopā ar jums. Man, patiesību sakot, nav neviena, ar ko pavadīt laiku, es visiem esmu svešs, tāpēc esmu radis sarunāties pats ar sevi. Jūs mani tiešām iepriecinātu, ja neliktos par mani zinis un turpinātu sarunas, it kā manis te nemaz nebūtu.

— Tomēr jūs jau esat paspējis sagādāt šejieniešiem dažas pārmaiņas, — Reinerts zīmīgi piebilda.

Nāgels viņam atbildēja:

— Jā, man jums, pilnvarotā kungs, īpaši jāatvainojas, esmu ar mieru dot jebkuru gandarījumu, kādu vēlaties. Tikai ne patlaban. Labi? Tikai ne pašreiz.

— Nē, protams, tagad nav īstais laiks, — arī Reinerts piekrita.

— Turklāt es šodien esmu priecīgs, — Nāgels atsāka valodu un sirsnīgi pasmaidīja. Šis smaids viņa seju vērta gaišāku, pēkšņi viņš izskatījās gluži kā bērns.

— Vakars ir tik brīnum jauks, drīz iedegsies zvaigznes. Visos pakalnos liesmo ugunskuri, no jūras šurp plūst dziesmu skaņas. Paklausieties, cik skaisti dzied! No dziedāšanas es neko daudz nesaprotu, bet vai tas nav skaisti? Man nāk atmiņā kāda nakts Vidusjūrā, Tunisas krastā. Uz mūsu kuģa klāja bija ap simt pasažieru — visi koristi, kas brauca kaut kur no Sardīnijas. Es, protams, turējos malā, arī dziedāt nepratu, tikai sēdēju uz klāja un klausījos, kā koris dzied lejā, salonā. Viņi dziedāja gandrīz visu nakti; nemūžam neaizmirsīšu, cik jauki dziesmas skanēja tajā tveicīgajā dienvidu naktī. Slepus es aiztaisīju visas salona durvis, ieslēdzu dziesmas, tā sakot, tur iekšā, un tad šķita, ka skaņas plūst no pašām jūras dzīlēm, jā, it kā mūsu kuģis ar šīm dziesmu skaņām ieslīd mūžībā. Iedomājieties dziedošu jūru, Neptūna valstības kori!

Andresenas jaunkundze, kas sēdēja Nāgelam blakus, sacīja:

— Ak dievs, tas droši vien bija ļoti skaisti!

— Es tikai vienu reizi esmu dzirdējis kaut ko vēl skaistāku, bet tas bija sapnī. Arī šo sapni redzēju sen, tad es vēl biju mazs zēns. Pieaugušiem tik brīnišķīgi sapņi vairs nerādās.

— Vai tiešām ne? — jaunkundze vaicāja.

— Nē. Varbūt tas ir mazliet pārspīlēti, bet… Savu pēdējo sapni es joprojām atceros ļoti skaidri: acu priekšā pletās bezgalīgs purvs… Jā, starp citu, atvainojiet, es visu laiku runāju un lieku jums klausīties. Tas var drīz apnikt. Ticiet man, vienmēr es tik daudz nerunāju.

Tad Dagnija Kjelana iejaucās sarunā:

— Esmu pārliecināta, te nav neviena, kas labāk pats kaut ko runātu nekā klausītos, ko stāstāt jūs. — Un, paliekdamās pret Stēnersena kundzi, viņa čukstēja: — Vai jūs nevarat viņu pierunāt? Lūdzu, dariet to! Kāda viņam balss, ieklausieties taču!

Nāgels smaidīdams sacīja:

— Es labprāt patērzēšu. Šovakar esmu runīgā noskaņā, diezin kas ar mani notiek…

Jā, šai sapnī nekā sevišķa nebija. Manā acu priekšā tātad pletās milzīgs purvs, koki tur neauga, bet to klāja kaut kādas dīvainas saknes, kas atgādināja savijušās čūskas.

Un starp šīm drausmajām, čokurainajām koku saknēm staigāja kāds vājprātīgais. Es vēl tagad viņu redzu — bāla, ar melnu bārdu apaugusi seja, bet bārda tik šķidra, ka tai cauri vīd āda. Viņš skatās apkārt, un viņa plati ieplestās acis pauž ciešanas. Es gulēju, paslēpies aiz akmens, un viņam uzsaucu. Viņš uzreiz paskatījās uz šo akmeni, mans sauciens viņu nemaz nepārsteidza, it kā viņš skaidri zinātu, ka es guļu tieši tur, lai arī aiz akmens nebiju redzams. Viņš visu laiku nenovērsdamies raudzījās uz šo akmeni, un es domāju: «Viņš mani tomēr neatradīs, bet, ja nu nāks šurp, es vēl paspēšu aizbēgt.» Un, lai gan man nepatika viņa ciešais skatiens, es tomēr ķircinoties viņam vēlreiz uzsaucu. Viņš paspēra dažus soļus uz manu pusi un atieza zobus, it kā grasītos man kost, tomēr vairs netika no vietas — sakņu mudžeklis aizšķērsoja viņam ceļu.

Viņš likās it kā sasiets. Es atkal uzsaucu, vairākas reizes uzsaucu, lai viņu krietni sakaitinātu, un viņš niknumā mēģināja tikt cauri sakņu mudžeklim, tās atgrūst un izlauzt sev ceļu; viņš grāba tās abām rokām, svieda uz visām pusēm, visiem spēkiem pūlējās tikt pie manis, bet viss velti. Tad viņš sāka vaidēt, es to skaidri dzirdēju, acis viņam sastinga neizsakāmās sāpēs. Un, kad redzēju, ka varu būt pilnīgi drošs, es piecēlos kājās, izslējos visā augumā, sāku vicināt cepuri un viņu vēl vairāk kaitināt.

Es vienā laidā saucu: «Ek tu! Ek tu!» — cirtu kājas pret zemi un atkal saucu. Tad piegāju viņam tuvāk, lai nelaimīgo galīgi satracinātu, rādīju uz viņu ar pirkstu un atkal un atkal nicīgi kliedzu viņam ausī savu «Ek tu!». Pēc tam pagājos mazliet atpakaļ, lai viņš saprastu, cik tuvu esmu viņam stāvējis. Tomēr viņš vēl nepadevās, joprojām cīnījās ar saknēm, sāpju uzjundīts, mēģināja tās izsvaidīt uz visām pusēm, bija saskrambājies līdz asinīm un, pacēlies pirkstgalos, spītīgi skatījās un kliedza. Jā, vai varat iedomāties, viņš stāvēja uz pirkstgaliem, skatījās uz mani un kliedza! Viņa seja bija sviedriem noplūdusi un briesmīgās mokās izvaibstīta, tāpēc ka viņš nespēja mani aizsniegt. Taču es gribēju viņu vēl vairāk satracināt, atkal piegāju tuvāk, situ knipjus viņam pie paša deguna un ņirdzīgi irgojos: «Hi-hi-hī!» Tad sviedu viņam ar sakni un trāpīju pa lūpām, gandrīz nogāzu viņu zemē, bet viņš tikai spļāva asinis, slaucīja muti ar plaukstu un atkal sāka raut laukā saknes. Un tad es sadūšojies izstiepu roku, lai iesistu viņam pa pieri, taču gribēju tūlīt pabēgt nost, bet viņš sagrāba manu roku. Augstais dievs, cik tas bija baismīgi! Viņš niknumā metās man virsū un kā spīlēs saspieda manu roku. Es iekliedzos un atrāvos atpakaļ, bet viņš, nelaizdams vaļā manu roku, paklausīgi man sekoja. Mēs izkļuvām no purva. Tagad, kad viņš turējās man pie rokas, saknes viņu vairs netraucēja, mēs pienācām pie akmens, aiz kura es sākumā biju slēpies. Pēkšņi viņš nokrita ceļos un sāka skūpstīt zemi, kuru bija mīdījušas manas kājas. Asinīm notecējis, izmocīts viņš vārtījās man pie kājām dubļos un pateicās, ka esmu bijis pret viņu tik labs, viņš mani svētīja un lūdza dievu, lai arī tas mani svētī par manu labdarību. Plati ieplestās acis mirdzēja pateicības lūgšanā, viņš aizlūdza par mani un skūpstīja nevis manu roku, pat ne manas kurpes, bet gan zemi, ko bija minušas manas kājas. Un es viņam vaicāju: «Kāpēc tu skūpsti zemi, kuru es nupat mīdīju?» — «Tāpēc,» viņš atbildēja, «ka manas lūpas asiņo, es negribu notriept tavas kurpes.» Viņš negribēja notriept manas kurpes! Un tad es atkal jautāju:

«Bet kāpēc tu man pateicies, lai gan es tev nodarīju ļaunu un sagādāju mokas?» — «Es tev pateicos tāpēc, ka tu man nesagādāji vēl lielākas mokas, tāpēc, ka biji pret mani labs un mani vairs nemocīji.» — «Labi,» es teicu, «bet kāpēc tu man uzkliedzi un atiezi zobus, it kā gribēdams man kost?» — «Es nebūt negribēju tev kost,» viņš atbildēja, «es atvēru muti, lai lūgtu tev palīdzību, bet nevarēju izrunāt ne vārda, un tu mani nesaprati. Bet kliegt es kliedzu aiz neizsakāmām mokām.» — «Vai tu kliedzi aiz sāpēm?» es jautāju. — «Jā…» Es paskatījos uz šo vājprātīgo, viņš joprojām spļāva asinis, tomēr vēl lūdza par mani dievu; un tad es sapratu, ka esmu viņu jau redzējis, ka viņu pazīstu. Viņš nebūt nebija tik vecs, viņam bija sirmi mati un maza, šķidra bārdiņa. Tas bija Minūte.

Nāgels apklusa. Visi jutās pārsteigti. Pilnvarotais Reinerts nodūra acis un ilgi raudzījās zemē.

— Minūte? Vai tas bija Minūte? — Stēnersena kundze vaicāja.

— Jā, tas bija viņš, — Nāgels atbildēja.

— Bet es gan to zināju! — Dagnija Kjelana izsaucās — Es to sapratu tūliņ, kad jūs teicāt, ka viņš nometies ceļos un skūpstījis zemi. Varu galvot, ka es viņu uzreiz pazinu. Vai jūs labi viņu pazīstat?

— Nē, esmu redzējis tikai divas reizes… Taču baidos, ka esmu sabojājis jums visiem garastāvokli. Kundze, jūs esat pagalam nobālusi! Žēlīgais dievs, bet tas taču bija tikai sapnis!

— Jā, tā nudien nedrīkst! — arī ārsts ierunājās. — Pie velna, kāda mums daļa par Minūti! Lai bučo kaut visas koku saknes Norvēģijā, kāda mums tur daļa! Redzat, Andresenas jaunkundze jau sākusi raudāt. Ha-ha-hā!

— Es nemaz neraudu, — viņa atbildēja, — man nenāk ne prātā raudāt. Taču atzīšos, ka šis sapnis mani spēcīgi ietekmēja. Un man liekas, tas ietekmējis arī jūs.

— Mani? — ārsts izsaucās. — Itin nemaz! Ha-ha-hā! Jūs visi esat galīgi jukuši.

Bet tagad labāk sāksim kustēties! Ceļas vējš, un kļūst vēss. Vai tev salst, Jeta?

— Nē, nemaz nesalst, pasēdēsim vēl mazliet, — kundze atbildēja.

Taču ārsts katrā ziņā gribēja staigāt.

— Kļūst vēss, — viņš vēlreiz atkārtoja. Un, kaut arī pārējie neļaušot viņam iet vienam, viņš tomēr vairs nevarot nosēdēt uz vietas. Tad piecēlās arī Nāgels un viņam sekoja.

Viņi staigāja šurpu turpu gar krastmalu, ar pūlēm izspiedās cauri ļaužu jūklim, runāja par šo un to un sasveicinājās ar paziņām. Pēc kādas pusstundas Stēnersena kundze viņiem uzsauca:

— Nāciet taču beidzot atpakaļ! Vai zināt, ko mēs nolēmām? Nospriedām rītvakar visi sapulcēties pie mums. Uzaicināsim vēl labi daudz ļaužu. Jums, Nāgela kungs, arī visādā ziņā jānāk! Taču brīdinu jūs, ka pie mums tā parasts — jo vairāk viesu, jo mazāk cienasta…

— Toties lielāka jezga, — ārsts viņu jautri pārtrauca, — tas ir skaidrs. Un zini, tā nemaz nav slikta iedoma, Jeta, tu parasti nemaz neesi tik apķērīga. — Ārstam tūlīt uzlabojās oma, un, domājot par šīm viesībām, viņa sejā atplauka labsirdīgs smaids.

— Tikai nenāciet pārāk vēlu, un cerēsim, ka mani neizsauks pie kāda slimnieka.

— Bet vai es drīkstu ierasties šajā pašā uzvalkā? — Nāgels vaicāja. — Cita man nav.

Visi smējās, un Stēnersena kundze sacīja: — Protams, tas būs ļoti jauki.

Atceļā Nāgels gāja blakām Dagnijai Kjelanai. Viņš nemaz nebija pūlējies tā izkārtot, tas notika pavisam nejauši. Jaunkundze arī necentās izvairīties. Viņa tikko bija teikusi, ka jau tagad priecājoties, domājot par rītvakaru, jo ārsta mājā allaž esot tik vienkārši un omulīgi, Stēnerseni esot lieliski cilvēki un protot vienmēr sagādāt jautrību. Bet tad Nāgels piepeši klusām sacīja:

— Vai es drīkstu cerēt, jaunkundz, ka jūs man esat piedevusi muļķīgo izturēšanos toreiz mežā?

Viņš runāja gandrīz čukstus un tik dedzīgi, ka viņa bija spiesta atbildēt.

— Jā, tagad es jūsu uzvedību tajā vakarā saprotu labāk, — viņa atbildēja. — Jūs tiešām neesat tāds kā citi cilvēki.

— Pateicos! — viņš nočukstēja. — Ak, es jums pateicos tā, kā vēl nekad savā mūžā neesmu pateicies! Bet kāpēc jūs domājat, ka neesmu tāds kā citi cilvēki? Zināt, jaunkundz, es visu vakaru pūlējos mīkstināt pirmo iespaidu, kādu uz jums, bez šaubām, biju atstājis. Ik vārds, ko es teicu, bija domāts vienīgi jums. Ko jūs par to sacīsiet? Lūdzu, tikai neaizmirstiet, ka jūtos vainīgs un tas bija kaut kā jāvērš par labu. Es tiešām visu dienu biju mazliet neparastā noskaņā, tomēr tīšām izlikos drusku ļaunāks, nekā esmu īstenībā, un gandrīz visu laiku tēloju. Man katrā ziņā vajadzēja panākt, lai jūs noticētu, ka esmu mazliet neaprēķināms, ka bieži izdaru visādas dīvainības. Tā cerēju vieglāk izpelnīties jūsu piedošanu, tāpēc pavisam nevietā sāku izklāstīt savu sapni un padarīju sevi smieklīgu ar vijoles futrāli, tīšuprāt atzinu savas dīvainības, lai gan nepavisam nebiju spiests to darīt.

— Piedošanu! — viņa strauji pārtrauca Nāgelu. — Kāpēc jūs man tagad to visu stāstāt un no jauna mānāties?

— Nē, es nemānos! Ja atzīstos, ka toreiz mežā tiešām padevos acumirklīgai muļķīgai iedomai un skrēju jums pakaļ, jūs to sapratīsiet. Mani pēkšņi pārņēma neatturama vēlēšanās jūs izbiedēt, tāpēc ka jūs bēgāt no manis. Toreiz taču jūs vēl nepazinu. Bet, kad es tagad jums stāstu, ka esmu tieši tāds pats kā citi cilvēki, jūs arī to sapratīsiet. Šovakar es tēloju komēdiju un pārsteidzu visu sabiedrību ar savu ākstīgo uzvedību tikai tāpēc, lai mīkstinātu jūsu sirdi un jūs mani uzklausītu. Un to esmu panācis, jūs mani uzklausījāt un visu sapratāt.

— Nē, jāatzīstas, ka es jūs lāgā nesapratu. Bet lai paliek, vai nu tāpēc man jālauza galva…

— Nē, protams, ne. Kādēļ jānoņemas ar šo jautājumu? Bet atzīstieties — šīs viesības rītvakar rīkos tāpēc, ka jūs visi domājat — es esmu tāds ērms, no kura var sagaidīt daudz ko neparastu? Baidos, ka sagādāšu jums visiem vilšanos, ka visu vakaru teikšu vienīgi «jā» vai «nē», bet varbūt neteikšu pat to.

— Nē, jums katrā ziņā jānāk.

— Vai tiešām jānāk? — viņš vaicāja, raudzīdamies uz Dagniju.

Abi vairs neteica ne vārda. Viņi klusēdami gāja viens otram blakām.

Tā viņi sasniedza mācītāja māju. Kjelanas jaunkundze apstājās. Viņa pēkšņi iesmējās un teica:

— Nē, kaut ko tādu savu mūžu neesmu dzirdējusi! — Un pašūpoja galvu.

Viņi pagaidīja pārējo sabiedrību, kas bija palikusi iepakaļ. Nāgels grasījās vaicāt, vai drīkst pavadīt viņu līdz pašai mājai, jau bija par to izšķīries, bet Dagnija tai mirklī pagriezās atpakaļ un uzsauca adjunktam:

— Nāciet taču, adjunkt, nāciet! — Un strauji māja ar roku, lai viņu paskubinātu.

VII

Nākamajā dienā tieši sešos Nāgels ieradās ārsta mājā. Viņš domāja, ka atnācis par agru, bet visa iepriekšējā vakara sabiedrība jau bija sapulcējusies. Bija arī vēl divi jauni viesi — advokāts un kāds jauns, gaišmatains students. Pie diviem galdiem jau dzēra zelteri un konjaku, bet pie trešā galda sēdēja dāmas, pilnvarotais Reinerts un jaunais students un dzīvi sarunājās. Adjunkts, kluss cilvēks, kas reti kaut ko sacīja, bet lielāko tiesu klausījās, jau bija paspējis piesūkties un pietvīkušiem vaigiem kaut ko skaļi klāstīja:

— Minēsim kaut vai Serbiju, kur astoņdesmit procentu iedzīvotāju neprotot ne lasīt, ne rakstīt, vai tur stāvoklis ir labāks? Jā, to es gribētu zināt! — Un adjunkts pameta apkārt niknu skatienu, lai gan neviens neko nebija iebildis.

Mājasmāte pasauca Nāgelu un atbrīvoja viņam vietu pie dāmu galda. Ko viņš vēloties dzert? Viņi patlaban te runājuši par Kristiāniju, viņa piebilda. No Nāgela puses tiešām esot savāda iedoma apmesties uz dzīvi šai mazpilsētā, ja esot brīva izvēle un viņš varētu dzīvot pašā Kristiānijā.

Pēc Nagela domam, izvēle nemaz neesot tik savāda — viņš taču vēloties dzīvot uz laukiem un atpūsties. Kristiānijā viņš nekādā ziņā negribētu dzīvot. Šī pilsēta esot pēdējā vieta, kuru viņš izvēlētos.

— Vai tiešām? Bet tā taču ir galvaspilsēta! Tur sapulcējas visi zemes diženie un ievērojamie cilvēki. Tur ir gan izstādes, gan teātri un koncerti, gan visi pārējie mākslas iestādījumi.

— Jā, un cik daudz tur saplūst ārzemnieku! — Andresenas jaunkundze piemetināja. — Viesojas aktieri, dziedātāji, mūziķi un dažādi mākslinieki.

Dagnija Kjelana klusēja un tikai klausījās.

— Jā, tā jau ir, — arī Nāgels piekrita, bet viņš nudien nezinot, kāpēc, dzirdot minam Kristiānijas vārdu, viņš katrreiz acu priekšā redzot Grensenas kvartālu un saožot izžautas veļas dvaku. Tā tas patiesi esot, viņš to neizdomājot. Viņa iztēlē iznirstot uzpūtīga provinces pilsēta ar divām baznīcām, divām avīzēm, viesnīcu un ūdens krānu uz ielas, bet ar visdiženākiem iedzīvotājiem pasaulē. Nekur viņš neesot redzējis tik iedomīgus cilvēkus, ak tu mīļais dievs, cik reižu neesot ilgojies tikt projām, kad tur dzīvojis!

Pilnvarotais nekādi nespēja saprast, ka var just tādas antipātijas nevis pret atsevišķu personu, bet pret veselu pilsētu, turklāt valsts galvaspilsētu. Kristiānija vairs neesot nekāda provinces pilsētiņa, tā jau ieņemot savu vietu starp citām lielpilsētām.

Un kafejnīca «Grand» esot tieši izcila.

Sākumā Nāgels neko neiebilda pret šo kafejnīcu. Taču pēc brītiņa sarauca pieri un sacīja tik skaļi, lai visi dzirdētu:

— Kafejnīca «Grand» savā ziņā tiešām ir vienreizēja!

— Jūs, liekas, to domājat ironiskā nozīmē?

— Nebūt ne! Kafejnīca «Grand» ir ievērojama vieta, tur pulcējas tikai diženi cilvēki. Ja tur nāk gleznotāji, tad tikai vislabākie pasaulē, ja studenti, tad tikai visspējīgākie, ja sievietes, tad viselegantākās, ja redaktori, tad visspožākie, ja dzejnieki, tad tiešām visizcilākie pasaulē! Ha-hā! Tur viņi dirn augām dienām un plātās, dēvēdami cits citu par ģēnijiem un juzdamies bezgala aplaimoti. Es pats esmu redzējis, kā tur triumfē ikviens, kam izdevies sev pievērst pārējo uzmanību.

Nāgela vārdi modināja vispārēju sapīkumu. Pilnvarotais pieliecās klāt Kjelanas jaunkundzei un diezgan skaļi teica:

— Tik uzpūtīgu kundziņu savu mūžu neesmu vēl redzējis!

Viņa atmeta atpakaļ galvu un aši pavērās Nāgelā; viņš, bez šaubām, bija dzirdējis pilnvarotā vārdus, bet, kā redzams, tie viņu neskāra. Tieši pretēji, viņš saskandināja ar jauno studentu un gluži vienaldzīgi sāka runāt par kaut ko citu. Šī pārliekā pašapziņa kaitināja arī Kjelanas jaunkundzi. Diezin par ko viņš tur viņus visus, ja atļaujas runāt tik nekaunīgā nicībā. Kāda iedomība, kāda lieluma mānija! Kad pilnvarotais vaicāja, ko domājot viņa, Kjelanas jaunkundze tīšām atbildēja skaļi:

— Ko es domāju? Piedodiet, bet man Kristiānija ir pietiekami laba.

Arī šie vārdi neiztraucēja Nāgela mieru. Izdzirdis šo frāzi, kas bija vērsta pret viņu, viņš tikai vērīgi paraudzījās uz Kjelanas jaunkundzi, it kā gribētu noskaidrot, ar ko viņu nokaitinājis. Viņš brītiņu neatlaidīgi lūkojās uz jauno sievieti, mirkšķināja acis un kaut ko prātoja, bet viņa seja bija ļoti skumīga.

Arī adjunkts iesaistījās sarunā un sāka dedzīgi iebilst pret apgalvojumu, ka Kristiānija esot mazāka par Belgradu. Vispār Kristiānija nemaz neesot mazāka par jebkuru vidēja lieluma galvaspilsētu.

Visi sāka smieties — adjunkts izskatījās ārkārtīgi komisks ar pietvīkušiem vaigiem un nesatricināmo pārliecību. Advokāts Hansens, pamazs resnītis ar zelta brillēm un pliku pakausi, sita sev pa ceļgaliem un dārdināja smieklus.

— Vidēja lieluma, vidēja lieluma! — viņš aizgūtnēm kliedza. — Kristiānija nav mazāka par citām tādām pašām galvaspilsētām! Jā, tieši tā, tāda paša lieluma. Nemaz nav mazāka! Ak tu pasaulīt! Prozit!

Nāgels atsāka sarunāties ar studentu Ejenu. Jā, jaunības dienās arī viņš, Nāgels, jūsmojis par mūziku, it īpaši par Vāgneru. Bet ar gadiem tas pārgājis. Viņš arī neticis tālāk par nošu lasīšanu un protot tikai atskaņot dažus akordus.

— Vai uz klavierēm? — students vaicāja. Klavieres viņš spēlēja labi.

— Ak nē! Uz vijoles. Bet, kā jau teicu, nekur tālāk es netiku, tāpēc arī tam atmetu ar roku.

Viņa acis nejauši pievērsās Andresenas jaunkundzei, kas jau kādu stundas ceturksni sēdēja nostūrī pie krāsns un sarunājās ar pilnvaroto. Viņas skatiens, tikai garām slīdot, sastapās ar Nāgela skatienu, taču viņa nemierīgi sakustējās un aprāva teikumu.

Dagnija sēdēja nomaļus, sizdama pa roku ar salocītu laikrakstu. Viņas slaidajos, baltajos pirkstos nebija neviena gredzena. Nāgels paslepus viņu vēroja. Mīļais dievs, cik viņa šovakar daiļa! Šajā apgaismojumā pret tumšo sienu viņas kuplie, gaišie mati izskatījās vēl gaišāki. Tiesa, kad jaunā sieviete šādi sēdēja, šķita, ka viņai ir tieksme uz tuklumu, bet, tiklīdz viņa piecēlās, šis iespaids izgaisa. Viņas gaita bija viegla un gracioza, it kā viņa slidotu.

Nāgels piecēlās un piegāja pie viņas.

Viņa uzmeta Nāgelam spožu mirkli ar savām tumši zilajām acīm, un viņš gluži neviļus iesaucās:

— Ak dievs, cik jūs esat skaista!

Viņa apmulsa no šādas vaļsirdības, gribēja kaut ko sacīt, bet nevarēja. Galu galā viņa nočukstēja:

— Esiet taču kaut mazliet prātīgāks!

Tad viņa piecēlās, piegāja pie klavierēm un sāka šķirstīt notis; vaigi viņai kvēloja.

Ārsts, kas kaislīgi vēlējās runāt par politiku, pēkšņi vaicāja:

— Vai esat lasījuši šodienas avīzes? Velns parāvis, ar «Morgenbladet» pēdējā laikā kaut kas nav kārtībā! Vai tā ir civilizētu cilvēku valoda? Tā ir rupja lamāšanās, vairāk nekas!

Tā kā neviens neiebilda, viņš apklusa. Advokāts Hansens zināja, kas vajadzīgs, lai iedvesmotu mājastēvu, tāpēc uzsvērti mierīgi sacīja:

— Vai nebūtu pareizāk teikt, ka vainīgas ir abas puses?

— Nu vai zini! — ārsts izsaucās un pietraucās kājās. — Tu taču negribēsi sacīt, ka…

Bet tai mirklī visus aicināja pie galda. Sabiedrība devās ēdamistabā. Ārsts joprojām nerimās. Strīds turpinājās arī pie galda. Nāgels, kas sēdēja blakām mājasmātei un jaunajai Olsenas jaunkundzei, policijas priekšnieka meitai, sarunās nepiedalījās. Kad viesi piecēlās, spriedelēšana par Eiropas politiku joprojām neapsīka. Jau bija izteikti uzskati par caru, par Konstānu, par Parnelu, un, kad viņi beidzot pievērsās Balkānu jautājumam, adjunkts atkal izmantoja izdevību un metās uz Serbiju. Viņš nule bija lasījis «Statistische Monatschrift», pēc tā ziņām, stāvoklis tur esot briesmīgs, skolas galīgi tukšas…

— Par vienu es gan ārkārtīgi priecājos, — ārsts ierunājās valgām acīm, — par to, ka Gledstens vēl ir dzīvs. Ielejiet, cienījamie kungi, uzdzersim uz Gledstena veselību, jā, uz šā diženā un patiesā demokrāta, tagadnes un nākotnes cilvēka veselību!

— Pagaidiet, mēs arī gribam piedalīties! — izsaucās Stēnersena kundze. Viņa piepildīja glāzes, pārmērīgā cītībā pārlēja vīnu pāri malām un, trīcošās rokās turēdama paplāti, apstaigāja dāmas. Visi dzēra.

— Jā, tas tikai ir vīrs! — ārsts atsāka un paklakšķināja ar mēli. — Nabadziņš pēdējā laikā slimoja, bija saaukstējies, bet cerēsim, ka tas drīz pāries. Nav tāda politiķa, kuru būtu tik žēl zaudēt kā Gledstenu. Ak dievs, kad domāju par viņu, viņš man šķiet kā milzu bāka, kas rāda ceļu visai pasaulei! Jūs izskatāties tik izklaidīgs, Nāgela kungs, vai jūs man nepiekrītat?

— Piedodiet, ko jūs teicāt? Protams, esmu ar jums pilnīgi vienis prātis.

— Protams, arī Bismarku es savā ziņā varu cienīt, bet Gledstens!…

Ārstam neviens nebilda pretī, visi zināja, ka citādi nevarēs apturēt viņa runas plūdus. Taču beigu beigās sarunas galīgi apsīka un ārsts ieteica īsināt laiku ar kāršu spēli. Kas spēlēs? Bet tad pāri visai istabai atskanēja Stēnersena kundzes balss:

— Kaut kas nedzirdēts! Zināt, ko patlaban man sacīja students Ejens? Izrādās, ka Nāgela kungs ne vienmēr tik augsti vērtējis Gledstenu kā šovakar. Students Ejens reiz dzirdējis Nāgela uzstāšanos Kristiānijā — laikam tas bijis strādnieku biedrībā. Tad Nāgels pamatīgi ņēmis Gledstenu uz grauda. Jūs nu gan esat krietns, Nāgela kungs, neko teikt! Vai tiešām tā ir taisnība? Nu, neizvairieties ar klusēšanu, neaizvairieties!

Kundze to teica, labsirdīgi smaidīdama, un pa jokam pacēla gaisā rādītājpirkstu.

Viņa pieprasīja, lai Nāgels pasaka, vai tā esot taisnība.

Nāgels samulsa un atbildēja:

— Tas droši vien ir pārpratums.

— Neņemos apgalvot, ka jūs viņu galīgi iznīcinājāt, — Ejens piebilda, — bet viņam nikni uzbrukāt gan. Atceros, jūs teicāt, ka Gledstens esot liekulis.

— Liekulis! Gledstens liekulis! — ārsts iesaucās. — Vai jūs, draudziņ, bijāt piedzēries?

Nāgels iesmējās.

— Nē, es nebiju piedzēries. Bet var būt, ka biju arī, skaidri vairs neatminu. Šķiet, ka biju.

— Varu zvērēt, ka bijāt, — ārsts apmierināts noteica. Nāgels negribēja nekā paskaidrot, viņš neturpināja sarunu, bet tad Dagnija Kjelana iečukstēja mājasmātei ausī:

— Piespiediet viņu pateikt, ko viņš domājis! Tas ir tik interesanti.

— Jā, ko tad jūs īsti domājāt? — kundze vaicāja. — Ja jūs tik asi kritizējāt Gledstenu, tad taču jums bija savs uzskats? Pasakiet to arī mums! Jūs mums sagādāsiet prieku, bet citādi visi sāks spēlēt kārtis — un tas būs tik garlaicīgi…

— Nu, tas jau pavisam kas cits, ja ar to uzjautrinu sabiedrību, — Nāgels sacīja.

Vai viņš ar šiem vārdiem gribēja pasvītrot lomu, kādu tēloja sabiedrībā? Lai vai kā, bet viņš izsmējīgi savilka lūpas.

Tad teica, ka neatceroties to gadījumu, par kādu runājis Ejena kungs… Vai kāds no klātesošajiem ir redzējis Gledstenu vai dzirdējis viņu runājam? Kad redz viņu stāvam tribīnē, tad paliek spēcīgs iespaids: tas ir viscildenākais, vistaisnīgākais cilvēks.

Liekas, par viņa tīro sirdsapziņu nemaz nav iespējams šaubīties. Vai gan šis cilvēks varētu grēkot pret dievu un runāt nepatiesi? Turklāt viņš pats tik ļoti pārliecināts par savu taisnību, ka sagaida to arī no saviem klausītājiem, tiešām sagaida, ka arī viņi rīkosies taisnīgi…

— Bet tā taču ir lieliska īpašība! Tā apliecina viņa taisnīgumu un humāno domāšanu, — ārsts Nāgelu pārtrauca. — Tik dīvainus spriedumus vēl nekad neesmu dzirdējis!

— Pilnīgi jums piekrītu. Minu to tikai tāpēc, lai izceltu šo skaisto rakstura vilcienu, ha-ha-ha! Tagad atstāstīšu jums kādu notikumu, kas patlaban ienāca prātā, starp citu, man nemaz nav jāatstāsta šis notikums, tikai jānosauc viens vārds — Kerijs. Nezinu, vai jūs visi atceraties, kā Gledstens, būdams ministrs, izmantoja nodevēja Kerija ziņojumus. Vēlāk viņš tam palīdzēja aizbraukt uz Āfriku, lai pasargātu no atriebības.

Taču ne jau par to es gribēju runāt, bet gan par kādu citu notikumu; nepievēršu sevišķu uzmanību tādiem sīkumiem, ko dažs labs ministrs dažreiz spiests darīt. Nē, bet, atgriežoties pie mūsu iepriekšējās sarunas, tiešām jāatzīst, ka Gledstenam, kad viņš runā no tribīnes, sirdsapziņa vienmēr ir tīra. Ja jūs redzētu vai dzirdētu Gledstenu runājam, es pievērstu jūsu uzmanību viņa žestiem un sejas izteiksmei runas laikā.

Viņš ir tik pārliecināts par savu taisnību, ka šī pārliecība atspoguļojas viņa skatienā, balsī, stājā un visos viņa žestos. Viņš runā vienkārši un saprotami, taču bezgala ilgi.

Viņa daiļrunība ir neizsīkstoša. Jums vajadzētu redzēt, kā viņš prot piekļūt katram klausītājam zālē — pāris vārdu veltī dzelzs preču tirgotājam, pāris vārdu kažokādu izstrādātājam. Un katrs viņa vārds skan tik svarīgi, it kā viņš tos vērtētu par kronu gabalā. Jā, skats ir tiešām jauks! Jā, Gledstens nenoliedzami ir taisnības aizstāvis, par to viņš cīnās. Viņam nekad nenāk ne prātā iecietīgi izturēties pret kaut kādiem maldīgiem uzskatiem. Proti, zinādams, ka taisnība ir viņa pusē, viņš bez žēlastības to izmanto, visādi izceļ savu pozīciju spēcīgumu, burtiski, bāž to klausītājiem degunā un izmanto visus līdzekļus, lai apkaunotu savus pretiniekus. Viņa morāle ir pati veselīgākā un pastāvīgākā, viņš uzstājas kristietības, humānisma un civilizācijas vārdā! Ja kāds šim cilvēkam piedāvātu tūkstošiem mārciņu, lai viņš izglābtu no ešafota nepatiesi notiesātu sievieti, viņš tūlīt to darītu, ar nicināšanu atraidītu naudu un savu rīcību neuzskatītu par nopelnu, nekādā ziņā neuzskatītu, viņš nevēlētos to piedēvēt sev par nopelnu. Redzat, kāds cilvēks viņš ir! Nenogurstošs cīnītājs, kas pastāvīgi pūlas darīt tikai labu uz mūsu grēcīgās zemes, ik dienas gatavs mesties cīniņā par taisnību, patiesību un dievu! Un kādās kaujās viņš nav uzvarējis! Divreiz divi ir četri, taisnība uzvarējusi, gods dievam augstībā!.. Starp citu, Gledstens spēj aizstāvēt arī daudz drosmīgākus apgalvojumus nekā «divreiz divi ir četri»; es pats dzirdēju, ka debatēs par budžetu viņš pierādīja, ka septiņpadsmit reiz divdesmit trīs ir trīs simti deviņdesmit viens, un toreiz guva spožu, tiešām lielisku uzvaru, viņam atkal bija taisnība, un šī taisnība staroja no viņa acīm, skanēja viņa balsī un vērta viņu diženu. Tad es piecēlos, lai labāk apskatītu šo cilvēku. Es sapratu, ka taisnība ir viņa pusē, tomēr piecēlos. Stāvēju un prātoju par viņa iegūto skaitli — trīs simti deviņdesmit viens, man bija skaidrs, ka iznākums ir pareizs, tomēr es nez kāpēc vilcinājos un teicu sev: «Nē, paga! Septiņpadsmit reizināts ar divdesmit trīs ir trīs simti deviņdesmit septiņi.» Es, protams, skaidri zinu, ka iznākums ir deviņdesmit viens, tomēr, visam par spīti, saku deviņdesmit septiņi, lai tikai nebūtu vienās domās ar šo cilvēku, šo profesionālo taisnības aizstāvi. Kāda balss manī čukst: «Sacelies, sacelies pret šo rokām taustāmo patiesību!» Un es saceļos un, kvēlas iekšējas nepieciešamības mudināts, saku: «Trīs simti deviņdesmit septiņi!» Es saceļos tādēļ, lai saglabātu savu priekšstatu par taisnību, lai neļautu šim cilvēkam, kas tik nelokāmi stāv par taisnību, padarīt šo taisnību pliekanu, pārvērst par banalitāti, pazemot…

— Velns parāvis, tādu muldoņu nekad vēl neesmu dzirdējis! — ārsts izsaucās. —

Vai jūs uztraucaties, ka Gledstenam vienmēr ir taisnība?

Nāgels pasmaidīja — grūti pateikt, vai aiz lēnprātības vai augstprātības. Tad viņš atbildēja:

— Tas mani nedz uztrauc, nedz demoralizē. Protams, es nemaz neceru, ka mani te sapratīs, bet vienalga… Gledstens ir tāds kā apkārtceļojošs taisnības un patiesības sludinātājs, viņa galva ir pārblīvēta ar vispārzināmām patiesībām. Divreiz divi ir četri

— tā viņam šķiet vislielākā pasaules gudrība. Un vai mēs varam noliegt, ka divreiz divi ir četri? Protams, ne. Es to saku tikai tādēļ, lai pierādītu, ka Gledstenam tiešām vienmēr ir taisnība. Jautājums ir vienīgi par to, cik mēs vispār vairs spējam uztvert patiesību, vai neesam pamazām zaudējuši šīs spējas, vairs neesam izsalkuši, tāpēc ka mūs cienā ar tādām patiesībām, kas nevar pārsteigt. Tur tas āķis… Taču Gledstenam vienmēr ir neapstrīdama taisnība un sirdsapziņa tik tīra, ka nav ne domas, ka viņš labprātīgi mitēsies darīt labu visai cilvēcei. Viņš mūžīgi rosās, visur ir klāt. Viņš piekliedz visiem pilnas ausis ar savām gudrajām sentencēm, mērķē starp Birmingemu un Glazgovu, samierina korķu fabrikanta un izredzēm bagāta advokāta politisko pārliecību, pašaizliedzīgi aizstāv savus uzskatus un piepūlē savas vecās plaušas, lai neviens no viņa tik vērtīgajiem vārdiem neietu klausītājiem zudumā. Un, kad komēdija beigusies un publika izrādījusi savu sajūsmu, bet Gledstens tiku tikām izklanījies, viņš dodas uz mājām liekas gultā, sakrusto rokas un noskaita vakarlūgsnu, pēc tam mierīgi aizmieg, viņa dvēselē nav ne mazāko šaubu, viņš neizjūt nekādu kaunu, ka pierunājis pilnu Birmingemu un Glazgovu. Bet ar ko, patiesību sakot, pierunājis? Viņš tikai apzinās, ka ir izpildījis savu pienākumu pret cilvēci un pret sevi pašu, un aizmieg dziļā pravieša miegā. Tādu grēku viņš nedarīs, ka teiks pats sev:

«Šodien tev mazliet neveicās, tu garlaikoji tos divus kokvilnas audējus, kas sēdēja uz pirmā sola, viņi pat sāka žāvāties.» Nē, to viņš sev neteiks, jo nav īsti drošs, vai tas ir tiesa; melot viņš negrib, jo melošana ir liels grēks, bet Gledstens negrib grēkot. Nē, viņš sev teiks: «Man šķita, viens vīrs sāk žāvāties; dīvaini, taču man tā likās, bet es droši vien alojos, grūti ticēt, ka no klausītājiem kāds žāvātos.» He-he-hē… Neatceros, vai to es teicu Kristiānijā vai kaut ko citu. Katrā ziņā tomēr atzīšos, ka Gledstenu nekad neesmu uzskatījis par garā diženu.

— Nabaga Gledstens! — pilnvarotais Reinerts izsaucās. Nāgels viņam neatbildēja.

— Nē, par to jūs Kristiānijā nerunājāt, — Ejens paskaidroja. — Jūs Gledstenam uzbrukāt par viņa attieksmi pret īriem un Parnellu un, starp citu, piebildāt, ka viņš neesot nekāds izcils cilvēks. Atceros, tā jūs teicāt. Viņš gan esot apveltīts ar spēku un, iespējams, varot būt pat noderīgs, bet būtībā esot visai parasts cilvēks.

— Jā, atceros. Man tāpēc atņēma vārdu, he-he-hē! Labi, esmu ar mieru arī to atzīt.

Kādēļ gan ne? Ļaunāk no tā nekļūs. Bet netiesājiet mani pārāk bargi!

Tad ārsts Stēnersens jautāja:

— Sakiet man, lūdzu, — vai jūs esat labējais? Nāgels izbrīnā iepleta acis, tad skaļi iesmējās un teica:

— Bet kā jūs domājat?

Tobrīd piezvanīja pie ārsta pieņemamās istabas durvīm. Kundze pietrūkās kājās; protams, ārstam tagad diemžēl būs jādodas projām. Taču viesi vēl nedrīkst izklīst, nekādā ziņā ne, pirms pusnakts nevienu nelaidīs mājās. Lai Andresenas jaunkundze atkal apsēžas savā vietā; Anna uzvārīs kafiju, stipru kafiju — pulkstenis taču ir tikai desmit.

— Pilnvarotā kungs, jūs neko nedzerat! Kā nu ne, viņš neatpaliekot no citiem.

— Norunāsim — neviens nedrīkst iet projām. Visiem vēl jāpaliek. Dagnij, kāpēc tu esi tik klusa? Nē, viņa neesot klusāka nekā parasti. No pieņemamās istabas ienāca ārsts. Lai viņu atvainojot, viņam jāejot projām — bīstams gadījums, asins saindēšanās. Starp citu, pārāk tālu tas neesot, pēc divām trim stundām viņš atgriezīšoties, cerot vēl satikt visu sabiedrību. Uz redzēšanos! Uz redzēšanos, Jeta!

Ārsts žigli aizgāja. Pēc brīža visi redzēja, ka viņš kopā ar kādu vīru gandrīz skriešus aizsteidzas pa ceļu uz ostas pusi. Kundze sacīja:

— Tagad kaut ko izdomāsim… Tpū, varat saprast, cik man skumīgi palikt vienai pašai mājās! Sevišķi ziemas naktīs, tad es vienmēr uztraucos — ja nu viņš vairs nepārnāk…

— Jums, kā redzu, nav bērnu? — Nāgels jautāja.

— Nē, bērnu mums nav… Tagad jau sāku pierast pie šīm garajām, vientuļajām naktīm, bet sākumā jutos šausmīgi. Atzīstos, man bija bail, bail no tumsas, turklāt uztraucos par vīru. Ko lai dara, man ir bail arī no tumsas… Gadījās, ka aiz bailēm piecēlos un aizgāju gulēt uz kalpones istabu… Saki taču arī tu kaut ko, Dagnij! Par ko tu domā? Skumsti pēc sava līgavaiņa?

Dagnija samulsusi nosarka, iesmējās un atbildēja: — Protams, es domāju par viņu.

Kā gan citādi? Bet labāk pavaicā, par ko domā pilnvarotā kungs, viņš visu vakaru nav bildis ne vārda.

Pilnvarotais protestēja — tieši otrādi, viņš visu laiku tērzējis ar Olsenas un Andresenas jaunkundzi, bez tam vērīgi un ar lielu interesi klausījies, kā savus politiskos uzskatus klāsta citi, vārdu sakot…

— Kjelanas jaunkundzes līgavainis ir atkal devies jūrā, — mājasmāte paskaidroja Nāgelam. — Viņš ir flotes virsnieks, tagad aizbraucis uz Maltu, ja nemaldos. Vai uz Maltu?

— Jā, uz Maltu, — Dagnija apstiprināja.

— Jūras virsnieki ātri saderinās. Atgriežas mājās pie vecākiem uz kādām trim nedēļām un tad kādā jaukā vakarā… Ak šie leitnanti!

— Jauki zēni, — Nāgels teica. — Vēju appūsti skaistuļi atklātām sejām un veselīgiem uzskatiem. Arī viņu forma ir skaista, un viņi prot to nēsāt. Es vienmēr esmu jūsmojis par jūras virsniekiem.

Pēkšņi Kjelanas jaunkundze pievērsās studentam Ejenam un smaidīdama sacīja:

— Jā, tā Nāgela kungs runā tagad. Bet ko viņš šai sakarībā teica Kristiānijā?

Visi sāka smieties; advokāts Hansens, jau krietni iereibis, iesaucās:

— Jā, jā, ko viņš teica Kristiānijā? Tieši Kristiānijā! Ko Nāgela kungs teica Kristiānijā? Ha-ha-hā, ak tu pasaulīti Prozit!

Nāgels saskandināja ar viņu glāzi un izdzēra. Viņš nudien allaž jūsmojis par flotes virsniekiem. Jā, viņš pat varot apgalvot — ja būtu jaunava, tad katrā ziņā saderinātos tikai ar flotes virsnieku vai arī paliktu vecmeitās.

Visi atkal smējās. Advokāts sajūsmināts pieskandināja visām glāzēm, kas atradās uz galda, un dzēra viens pats. Dagnija piepeši sacīja:

— Bet runā, ka visi leitnanti esot ļoti neapdāvināti. Vai jūs tā nedomājat, Nāgela kungs?

Nieki! Starp citu, ja viņš būtu jaunava, tad tomēr dotu priekšroku skaistam, nevis gudram vīrietim. Katrā ziņā! It īpaši, ja viņš būtu jauna meitene. Kam der galva bez miesas? Tiesa, varētu arī teikt: kam der miesa bez galvas? Velns ar ārā, atšķirība tomēr ir. Šekspīra vecāki nav pratuši pat lasīt. Arī pats Šekspīrs lāgā nav pratis lasīt, tomēr iegājis vēsturē. Lai nu kā, taču jaunu meiteni drīzāk garlaikos gudrs neglītenis nekā stulbs skaistulis. Nē, bijis viņš jauna meitene un varētu izvēlēties, tad vispirms ņemtu skaistu vīru, bet par tā uzskatiem par Norvēģijas politiku, Nīčes filozofiju un svēto trīsvienību viņš nedotu ne plika graša.

— Te jūs varat redzēt Kjelanas jaunkundzes leitnantu, — sacīja mājasmāte, sniegdama Nāgelam albumu.

Dagnija pietrūkās kājās, neviļus izsaucās: — Ai nē! — bet tad atkal apsēdās. —

Uzņēmums nav labs, — viņa sacīja. — Dzīvē viņš izskatās daudz glītāks.

Nāgels ieraudzīja jaunu, skaistu vīrieti ar kuplu bārdu. Lai arī viņš sēdēja brīvi pie galda, tūlīt dūrās acīs viņa brašā stāja; roku viņš turēja uz zobena spala. Paplānie mati bija sasukāti celiņā; viņš drīzāk izskatījās pēc angļa.

— Jā, tiesa kas tiesa, patiesībā viņš ir daudz glītāks nekā šajā uzņēmumā, —

Stēnersena kundze piekrita. — Es pati pirms apprecēšanās biju viņā iemīlējusies…

Bet paskatieties uz šo jauno cilvēku viņam blakām! Tas ir jauns teologs, viņš nesen nomira, viņu sauca par Karlsenu. No viņa nāves pagājusi tikai kāda nedēļa. Bēdīgs gadījums. Kā, lūdzu? Jā, viņu aizvakar apbedījām.

No fotogrāfijas uz Nāgelu raudzījās slimīga izskata jauneklis iekritušiem vaigiem un tik plānām, sakniebtām lūpām, ka tās izskatījās pēc švīkas, kas ievilkta sejā. Acis bija lielas un tumšas, piere neparasti augsta un tīra, bet krūtis bija iekritušas un pleci šauri kā sievietei.

Tas bija Karlsens. Tad tāds viņš izskatījās! Nāgels nodomāja, ka šādai sejai piestāv teoloģija un zilgani bālas rokas. Viņš patlaban gribēja teikt, ka tā ir bojā ejai nolemta cilvēka seja, kad pamanīja, ka pilnvarotais Reinerts ir pārcēlis krēslu blakām Dagnijai un sācis ar viņu dzīvi sarunāties. Nāgels klusēja, lai viņus netraucētu, un pārlapoja albumu.

— Tā kā jūs sūdzējāties, ka es šovakar esmu tik nerunīgs, tad atļaujiet man izstāstīt kādu notikumu ķeizara pēdējās vizītes laikā, kādu patiesu notikumu, — pilnvarotais sacīja. — Patlaban tas man ienāca prātā…

Dagnija viņu pārtrauca un teica:

— Labāk pastāstiet, ko jūs tur kaktā visu laiku tērgājāt! Es tikai jūs gribēju brīdināt, teikdama, ka esat nerunīgs. Jūs tur sēdējāt un visu laiku izturējāties tik ļauni.

Nav labi visus atdarināt un par visiem zoboties. Tiesa, viņš visu laiku noņemas ar savu dzelzs gredzenu uz mazā pirkstiņa, spodrina to, paceļ pie acīm, aplūko un atkal spodrina. Starp citu, var jau būt, ka viņš to dara aiz izklaidības. Katrā ziņā viņš nav tik smieklīgs, kādu jūs viņu atdarinājāt. Tiesa, viņš ir uzpūtīgs un pārspīlēts un pelnījis, ka viņu pavelk uz zoba. Bet tu, Gudruna, smējies pārlieku skaļi. Viņš droši vien manīja, ka tu smējies par viņu.

Gudruna pienāca Dagnijai klāt un sāka aizstāvēties, apgalvodama, ka pie visa esot vainīgs pilnvarotais, viņš tik jocīgi ērmojies līdzi Nāgelam, ka viņa nav varējusi apvaldīt smieklus.

— Jau tonis vien, kādā viņš sacīja: «Es Gledstenu nekad neesmu uzskatījis par garā diženu!» Es!

— Cst, tagad tu arī runā pārāk skaļi, Gudruna! Viņš dzirdēja, jā gan, viņš pagriezās. Bet vai tu ievēroji, kad viņu pārtrauca, viņš nemaz neuztraucās, vai ne?

Viņš raudzījās uz mums visiem gandrīz vai skumīgi. Bet tagad mani tiešām sāk mocīt sirdsapziņa, ka mēs te sēžam un viņu aprunājam. Nu labi, izstāstiet to notikumu ķeizara vizītes laikā, pilnvarotā kungs!

Un pilnvarotais sāka stāstīt. Tā kā tas nebija nekāds noslēpums, bet pavisam nevainīgs notikums ar kādu sievieti un puķu pušķi, tad pilnvarotais runāja aizvien skaļāk un skaļāk, līdz beidzot pievērsa visas sabiedrības uzmanību. Viņš runāja gari un plaši, izklāstīdams visus sīkumus, un stāstījums vilkās bezgala ilgi. Kad tas galu galā beidzās, Andresenas jaunkundze vaicāja:

— Nāgela kungs, vai atceraties, vakar jūs mums stāstījāt par dziedošu kuģi..

Nāgels aizcirta albumu, izklaidīgi paraudzījās apkārt, viņa skatiens gandrīz pauda bailes. Vai viņš tēloja, vai viņu tiešām kaut kas bija izbiedējis? Viņš klusi atbildēja, ka varbūt neatceroties visus sīkumus, taču šis notikums neesot izdomāts, bet tiešām atgadījies Vidusjūrā…

— Dievs pasarg, Nāgela kungs, es nemaz negribēju sacīt, ka jūs to esat izdomājis,

— Andresenas jaunkundze smaidīdama viņu pārtrauca. — Bet vai atceraties, ko jūs atbildējāt, kad es sacīju, ka šis stāsts ir skaists? Jūs teicāt, ka tikai vienu reizi esat dzirdējis kaut ko vēl skaistāku, bet tas bijis sapnī.

— Jā, atceros. — Un Nāgels palocīja galvu.

— Vai jūs neizstāstīsiet mums arī to sapni? Lūdzu, esiet tik laipns! Jūs stāstāt brīnum jauki! Mēs visi jūs lūdzam.

Taču Nāgels atteicās. Viņš lūdza viņu atvainot, bet šo sapni atstāstīt neesot iespējams, tam neesot nedz sākuma, nedz beigu, tikai tāda miegā pavīdējusi vīzija.

Nē, to nevarot izteikt vārdos; visiem taču esot zināmas šīs viegli gaistošās izjūtas, kas mūs pilnīgi pārņem, bet tūliņ izgaist. Cik bezjēdzīgs šāds sapnis, par to varot spriest kaut vai no tā, ka viss notiekot baltā sudraba birzī…

— Sudraba birzī? Nu un tālāk?

— Nē. — Nāgels pakratīja galvu.

Viņš tik labprāt darītu visu Andresenas jaunkundzes dēļ, viņa varot to pārbaudīt.

Bet šo sapni viņš nevarot izstāstīt. Lai taču viņa tam ticot.

— Nu labi, tad pastāstiet kaut ko citu! Mēs visi jūs lūdzam.

Nē, viņam nekas neiznākšot, šovakar neiznākšot. Atvainojiet!

Viņi pārmija vēl dažas nenozīmīgas frāzes, kaut kādus muļķīgus jautājumus un atbildes. Melsa visādas blēņas, pēkšņi Dagnija teica:

— Jūs sacījāt, ka esat ar mieru darīt visu Andresenas jaunkundzes dēļ. Ko tad, piemēram?

Visi sāka smieties, smējās arī pati Dagnija. Brītiņu padomājis, Nāgels sacīja:

— Jūsu dēļ es varētu izdarīt kaut ko ļoti ļaunu.

— Manis dēļ kaut ko ļoti ļaunu? Labi, stāstiet! Vai slepkavību, piemēram?

— Jā gan. Es varētu nogalināt eskimosu un novilkt tam ādu jūsu vēstuļu mapei.

— Cik šausmīgi! Bet ko jūs varētu izdarīt Andresenas jaunkundzes dēļ? Kaut ko nedzirdēti labu?

— Jā, iespējams, es nezinu. Starp citu, par to eskimosu es kaut kur esmu lasījis. Citādi vēl nolemsiet, ka tā ir mana izdoma.

Klusums.

— Jūs esat brīnum labi cilvēki, — Nāgels ierunājās. — Jūs cenšaties mani nostādīt uzmanības centrā, labprāt klausāties manā tērgāšanā, bet tas viss tikai tāpēc, ka esmu te svešinieks.

Adjutants slepus paraudzījās pulkstenī.

— Lieciet vērā, — namamāte sacīja, — ka neviens nedrīkst iet projām, iekāms nav pārnācis mans vīrs. Tas ir stingri aizliegts. Dariet visu, kas vien jums tīk, bet aiziet nedrīkstat.

Atnesa kafiju, un sabiedrība tūliņ atžirga. Advokāts, šis resnulis, kas visu laiku par kaut ko strīdējās ar jauno studentu, pēkšņi viegli kā spalviņa pielēca kājās un līksmi sasita plaukstas. Bet students, berzēdams pirkstus, piegāja pie klavierēm un uzsita dažus akordus.

— Ak jā, kā gan mēs varējām aizmirst, ka jūs spēlējat! — mājasmāte izsaucās. —

Tagad, lūdzu, sēdieties pie klavierēm! Lieliski!

Patiesībā students labprāt gribēja spēlēt. Repertuārs viņam gan neesot nekāds plašais, bet, ja nevienam nebūtu iebildumu pret Šopēnu vai varbūt kādu Lannera valsi..

Nāgels dedzīgi aplaudēja un sacīja Dagnijai:

— Klausoties šādu mūziku, gribētos sēdēt mazliet tālāk, blakus istabā vai citur, roku rokā ar mīļoto un klusēt. Nezinu, kādēļ, bet man vienmēr liekas — tam vajadzētu būt brīnišķīgi.

Dagnija vērīgi skatījās uz Nāgelu. Vai tiešām viņš runā nopietni? Taču viņa sejā nemanīja zobgalīgu izteiksmi, tāpēc viņa pievienojās šim banālajam tonim.

— Jā, bet tad vajadzētu aizklāt lampu, vai ne? Un jāsēž mīkstos un zemos krēslos.

Un lai ārā būtu tumšs un lītu lietus.

Tovakar Dagnija izskatījās apbrīnojami skaista. Tumši zilās acis gaišajā sejā valdzināt valdzināja. Lai gan viņas zobi nebija žilbinoši balti, viņa tomēr daudz smējās, tīksmi smējās par visādiem niekiem. Lūpas bija pilnīgas un tik sārtas, ka tās tūliņ ievēroja. Bet visdīvainākais varbūt bija tas, ka vienmēr, kad viņa sāka runāt, viņai vaigos uz mirkli ielija viegls tvīkums.

— Redzat nu, adjunkts tomēr ir aizbēdzis! — ārsta kundze izsaucās. — Starp citu, es nemaz nebrīnos, uz šo cilvēku nekad nevar paļauties, viņš vienmēr dara, kā viņam tīk. Es ceru, ka vismaz jūs, pilnvarotā kungs, novēlēsiet man labu nakti, pirms aizejat.

Adjunkts bija klusām iegājis virtuvē un aizlavījies pa sētas durvīm, kā allaž mēdza darīt, — viņš slikti jutās pēc dzeršanas, bija bāls un miegains un atpakaļ vairs neatgriezās. Izdzirdis, ka adjunkts aizgājis, Nāgels sarosījās. Uzvirmoja doma, ka tagad viņš varbūt drīkstētu piedāvāties Dagnijai pavadīt viņu caur mežu adjunkta vietā. Viņš to arī tūliņ darīja, bet ar acīm, padevīgi nodurto galvu, ar visu savu pozu lūdza viņu neatraidīt.

— Es uzvedīšos ļoti, ļoti rātni, — viņš beidzot piebilda. Dagnija iesmējās un teica:

— Nu labi, pateicos, ja jūs to apsolāt, tad esmu ar mieru.

Tagad vajadzēja pagaidīt atgriežamies ārstu, lai varētu doties projām. Domādams par pastaigu caur mežu, Nāgels kļuva aizvien žirgtāks un jau piedalījās jebkurā sarunā; viņš pat visus izsmīdināja un vispār bija ārkārtīgi laipns. Viņš jutās tik pacilāts, tik laimes pārpilns, ka apsolīja Stēnersena kundzei apskatīt viņas dārzu un, būdams zināmā mērā speciālists, pārbaudīt augsni dārza lejas galā, kur nez kāpēc kalta nost jāņogu krūmi. Jā, gan viņš pieveikšot šos kaitēkļus, kas noēd lapas, kaut arī viņam būtu jāizlīdzas ar vārdošanu.

Ko, vai tad viņš protot arī apvārdot?

Viņš vaļas brīžos nodarbojoties ar visu ko. Tā, piemēram, viņš nēsājot šo gredzenu, pavisam vienkāršu dzelzs gredzenu, bet tam piemītot maģisks spēks. Vai gan tam varētu ticēt, uzskatot gredzenu? Bet, ja viņš šo gredzenu pazaudētu desmitos vakarā, viņam tas esot jāatrod pirms pusnakts, citādi ar viņu notikšot briesmīga nelaime. Viņš šo gredzenu dabūjis no kāda gaužām veca grieķa — Pirejas tirgoņa. Viņš savukārt šim grieķim izdarījis pakalpojumu un vēl uzdāvinājis žūksni tabakas.

Vai viņš tiešām ticot šā gredzena maģiskajam spēkam? Jā, mazliet ticot. Tas viņu reiz pat izdziedējis. No jūras puses atskanēja suņa rejas. Mājasmāte paskatījās pulkstenī — jā, droši vien atgriežas ārsts, viņa pazīst sava suņa rējienus. Ak, cik labi!

Pulkstenis bija tikai divpadsmit, un ārsts jau atgriežas! Viņa pazvanīja un lika vēl ienest kafiju.

— Tātad jums, Nāgela kungs, ir burvju gredzens? Un jūs ticat tā maģiskajam spēkam? — viņa jautāja.

Jā, diezgan droši. Proti, viņam esot pamatots iemesls par to daudz nešaubīties.

Galu galā vai neesot vienalga, kam tic, ja tikai cilvēks sevī, savā sirdī nešaubās, ka tas ir tieši tā, nevis citādi. Gredzens viņu izārstējis no nervozitātes, vērtis viņu stipru un drosmīgu.

Mājasmāte vispirms skaļi iesmējās, bet tad sāka dedzīgi iebilst. Nē, viņa nevarot ciest, ka melšot tādas aplamības — atvainojiet, jā, viņa tās saucot par aplamībām, — turklāt viņa esot pārliecināta, ka arī Nāgela kungs pats nemaz tā nedomājot, kā runājot. Ja šādas runas jādzird no izglītotiem cilvēkiem, ko tad var gaidīt no tumšajiem ļautiņiem? Kur tad nonākšot? Tad jau ārstiem jāpazūdot no zemes virsas.

Nāgels aizstāvējās. Galu galā gan viens, gan otrs palīdzot vienādi. Viss balstās uz slimnieka gribu, ticību un paļāvību. Bet ārstiem nemaz nevajagot pazust no zemes virsas, viņiem esot savi piekritēji, sava, tā sakot, draudze — pie ārstiem griežas izglītoti cilvēki, jo izglītoti cilvēki ārstējas ar zālēm, turpretī māņticīgā vienkāršā tauta cīnās pret slimībām ar dzelzs gredzeniem, dedzinātiem cilvēku kauliem un kapa zemi. Vai tad nav gadījies, ka slimnieks kļūst vesels, iedzēris tīru ūdeni, kļūst vesels tāpēc, ka viņam iestāstīts — tas ir lielisks dziedniecisks līdzeklis. Bet ko liecina dati, kas ir mūsu rīcībā kaut vai par morfīnistiem? Kad cilvēks kļūst liecinieks šādām dīvainām parādībām, viņš, ja vien nav doktrinārs, sāk ticēt visādām velna būšanām un apšaubīt medicīnas zinātnes autoritātes. No viņa vārdiem nevajagot secināt, ka viņš šajos jautājumos esot kompetents, viņš neesot nekāds speciālists un nekā nejēdzot no medicīnas. Turklāt viņš patlaban nekādā ziņā negribot sabojāt citiem labo omu. Lai Stenersena kundze viņam piedodot, un lai visi pārējie arī viņam piedodot.

Ik mirkli viņš raudzījās pulksteni un jau bija aizpogājis svārkus.

Šās sarunas vidū istabā ienāca ārsts. Viņš bija nervozs un sapīcis, taču mākslotā jautrībā pateicās viesiem, ka viņi vēl nav aizgājuši. Nu jā, adjunktu nevarot ņemt vērā, dievs ar viņu, bet citādi sabiedrība esot pilnā sastāvā. Ja, dzīve pasaulē nav viegla, jācīnās visiem spēkiem!

Un viņš, kā paradis, sāka stāstīt par savu vizīti. Nelāgā oma viņam radusies tāpēc, ka pacienti viņu galīgi pievīluši, rīkojušies kā ēzeļi un stulbeņi, ja tas būtu viņa varā, viņš tos visus ieliktu cietumā. Nupat bijis gan viņš ģimenītē! Sieva slima, sievastēvs slims, arī dēls slims. Mājā tāda smirdoņa, ka elpu sit ciet. Taču visi pārējie ģimenes locekļi veseli kā rutki, sārtiem vaigiem, mazie bērneļi vai plīst aiz veselības. Gluži nesaprotami, apbrīnojami, nē, pilnīgi neaptverami! Večuks, saimnieces tēvs, iecirtis sev kājā un guļ ar lielu, vaļēju brūci. Kad tas noticis, viņi aizsūtījuši pēc kādas sievas — pūšļotājas, un tā tiešām apturējusi asiņošanu, tiesa kas tiesa. Bet kā? Tas ir riebīgi, tas ir noziedzīgi! Nav vārdos izsakāms, kāda smaka nākot no brūces, varot vai noslāpt. Bet galvenais — brūcē no tā varēja iemesties gangrēna. Nebūtu viņš šovakar tur ieradies, diezin kas ar veco notiktu! Pūšļošanu vajadzētu stingrāk sodīt ar likumu, tas ir tiešām nepieciešams, un ietupināt visus šos kaktu dakterus… Nu labi, šā vai tā, bet asinis bija apturētas. Bet tad parādās dēls, jau pieaudzis, garš lamzaks ar ekzēmu sejā. Es viņam jau agrāk biju iedevis divas ziedes un skaidri pateicis: vispirms liec virsū uz kreveles dzelteno ziedi un pēc stundas noslauki, saprati? Tad uzliec balto cinka ziedi un paturi līdz rītam! Bet ko viņš dara? Protams, viņš visu sajauc, balto patur vienu stundu, bet dzelteno, kas dedzina un kož, patur visu dienu un nakti. Un to viņš pacieš divas nedēļas. Bet dīvainākais tas, ka puisis izveseļojās, par spīti savai muļķībai, izveseļojās. Tagad viņš ir vesels! Šis vērsis, šis ērzelis kļūst vesels, lai lietotu ko lietodams! Šovakar es apskatīju to lutausi, un uz viņa vaigiem un zoda vairs nav ne pēdu no ekzēmas. Kā saka, muļķim cūkas laime! Tā varēja seju izkropļot uz visu mūžu, bet viņam kā zosij ūdens… Un tad šī puiša slimā māte, mājas saimniece.

Nespēks, novājēšana, galvas reiboņi, nervozitāte, ēstgribas trūkums, džinkstoņa ausīs.

«Vannas,» es saku, «aplaistīšanās, nežēlojiet ūdeni, velns ar ārā! Nokaujiet teļu, ēdiet kaut drusku gaļas, atveriet logus un ielaidiet mājā svaigu gaisu, nestaigājiet ar slapjām kājām, ejiet ārā, svaigā gaisā, bet šo pravieša Juliana Arnta grāmatu metiet krāsnī!» Nu un tā tālāk. «Bet galvenais — vannas un aplaistīšanās, norīvēšanās ar aukstu ūdeni, citādi manas zāles nelīdzēs.» Un, ko domājat, teļu kaut priekš pašiem iznāk pārāk dārgi, var jau būt, ka tā arī ir. Taču vannā viņa tomēr nomazgājas, pat aplaistās ar aukstu ūdeni, bet galīgi pārsalst, viņu sāk kratīt drebuļi, no tīrības viņai klab zobi, un viņa, protams, atmet tam visam ar roku. Tad nez kur sadabū tā saukto magnētisko ķēdi un uzkar sev kaklā. Es lūdzu, lai man to parāda: cinka plāksnīte, kaut kāda skranda, divi lielāki un divi mazāki āķīši, tas arī viss. «Velns parāvis, pret ko tad jūs to lietojat?» es vaicāju. Jā, izrādās, ka šī važa viņai jau palīdzējusi. Galva vairs nesāpot, visā ķermenī ielijis siltums. Ko tu neteiksi, cinka plāksnīte un āķi viņai palīdzējuši! Ko lai ar tādiem cilvēkiem iesāk? Es varēju uzspļaut uz kādas nūjiņas un iedot to viņai, varu galvot, ka tā būtu tāpat palīdzējusi. Bet pasakiet to viņai! «Ņemiet nost to ķēdi,» es saku, «citādi es jūs neārstēšu!» Un kā jūs domājat, ko viņa dara?

Viņa cieši sažņaudz rokā plāksnīti un ļauj man iet! Ha-ha-hā! Nekas cits man arī neatliek! Augstais dievs, cik tālu esam nonākuši! Labāk būt par pūšļotāju nekā par ārstu!…

Ārsts nekādi nevarēja nomierināties, tomēr apsēdās, lai iedzertu kafiju. Viņa sieva smaidīdama apmainījās skatieniem ar Nāgelu un tad sacīja:

— Nāgela kungs gan rīkotos tieši tāpat kā šī sieviete. Mēs pirms tavas atnākšanas tieši par to runājām. Nāgela kungs netic tavai zinātnei.

— Ak netic? — ārsts ironiski pārjautāja. — Nu labi, Nāgela kungs var darīt, kā viņam tīk.

Nikns, sapīcis, aizvainots par šiem briesmīgajiem pacientiem, kas neievēro viņa priekšrakstus, ārsts klusēdams dzēra kafiju. Viņu kaitināja arī tas, ka visi sēž un raugās viņā.

— Dariet taču kaut ko, izlociet kaut mazliet kaulus! — viņš sacīja. Taču kafija viņu atžirbināja, viņš sāka tērzēt ar Dagniju, pazobojās par laivinieku, kas sūtīts viņam pakaļ, lai aizvestu pie slimniekiem; bet tad atkal atcerējās visas nepatikšanas, ar kurām viņš, kā jau ārsts, pastāvīgi sadūrās, un no jauna sadusmojās. Viņš nespēja aizmirst muļķīgo gadījumu ar ziedēm, visapkārt valdīja mežonība, māņticība un stulbums. Taisni neticami, kāda briesmīga tumsonībā vēl dzīvo tauta!

— Ja, bet puisis tomēr izveseļojās?

Par šiem vārdiem ārsts būtu gatavs ar zobiem saplosīt Dagniju. Viņš dusmas saslējās. Jā, puisis tiešām izveseļojas. Nu un tad? Tas tomēr nepierāda, ka tumsonība tautā būtu mazāka. Šis puisis izveseļojās, jā gan, bet ja nu viņš sev būtu apsvilinājis visu ģīmi? Kāda jēga attaisnot šo stulbeni?

Šis aizskarošais atgadījums ar zemnieku puisi, kas, rīkojoties pretēji viņa priekšrakstiem, tomēr bija izveseļojies, ārstu visvairāk saniknoja, un viņa acis, parasti tik rāmas, sašutumā meta zibeņus aiz briļļu stikliem. Šie salašņas bija nostādījuši viņu muļķa lomā, piemānījuši ar cinka plāksnīti, un viņš to nevarēja aizmirst, iekāms pēc kafijas nebija izdzēris vēl glāzi stipra todija. Tad viņš piepeši sacīja:

— Jā, Jeta, es gribu tev teikt, ka iedevu tam laiviniekam piecas kronas. Ha-ha-hā!

Savu mūžu nebiju redzējis tādu tipu, viņam tādas skrandas mugurā, ka pliks dibens rēgojas, bet pats īsts spēkavīrs un bezbēdis! Gatavais sātans! Visu ceļu dziedāja. Viņš ir pārliecināts, ka, uzrāpies Etjes kalna virsotnē, ar savu makšķeres kātu varēs aizsniegt debesis. «Tikai jāstāv uz pirkstgaliem,» es teicu. Viņš nesaprata manu zobgalību, uztvēra to pavisam nopietni un sāka dievoties, ka varot nostāvēt pirkstgalos ilgāk par jebkuru citu. Ha-ha-hā! Vai kaut ko tādu esat dzirdējuši? Jocīgs puiškāns!

Beidzot Andresenas jaunkundze piecēlās, lai dotos projām, un tad piecēlās arī pārējie. Atvadoties no saimniekiem, Nāgels tik silti un sirsnīgi pateicās, ka pilnīgi atbruņoja ārstu, kas pēdējo stundas ceturksni bija pret viņu īgņojies.

— Atnāciet atkal! Turklāt drīz! Pagaidiet, jums, liekas, vairs nav cigāru.

Paņemiet, lūdzu, uzsmēķējiet pa ceļam! — Un ārsts ar varu ieveda Nāgelu atpakaļ istabā un piespieda viņu paņemt cigāru.

Dagnija pa to laiku jau saģērbusies stāvēja uz kāpnēm un gaidīja.

VIII

Baltās naktis.

Bija burvīga nakts.

Tiem dažiem gājējiem, kas vēl staigāja pa ielām, sejās staroja līksme. Kapsētā kāds vīrs stūma tačku un kaut ko klusām dziedāja. Vienīgi šī dziesma skanēja klusumā, citādi nebija dzirdams nekas. No pakalna, kur atradās ārsta māja, pilsēta atgādināja dīvainu milzu kukaini, teiksmainu radījumu, kas nogūlies uz vēdera un uz visām pusēm izstiepis savas kājas, ragus un taustekļus; tikai reizumis tas pakustināja kādu locītavu vai pēkšņi ievilka nagu — kā, piemēram, tur lejā mazītiņš kuģītis klusi ieslīdēja jūrā, pamezdams līča melnajā ūdens klaidā spožu vagu.

Dūmi no Nāgela cigāra vijās gaisā ziliem gredzeniem. Viņš dziļi ieelpoja meža un zāles smaržu, un viņu pārņēma dziļš miers, brīnumains un kluss prieks, tik spēcīgs, ka acīs sariesās asaras un gandrīz aizrāvās elpa. Viņš soļoja blakām Dagnijai, viņa vēl nebija bildusi ne vārda. Kad viņi gāja garām kapsētai, viņš pārtrauca klusēšanu un pateica dažus atzinīgus vārdus par ārstu, taču viņa nekā neatbildēja. Bet tagad nakts klusums un skaistums viņu tik stipri bija apskurbinājis, tik kaisli pārņēmis, ka viņš sāka elpot straujāk un viņa skatiens aizmiglojās. Cik brīnišķīgas ir šīs baltās naktis!

— Nē, paskatieties uz šiem kalniem, cik skaidri tie izceļas tālumā! Man pašlaik tik līksmi ap sirdi, jaunkundz! Lūdzu, esiet iecietīga pret mani, ja varat, jo šonakt es aiz laimes spētu izdarīt visādas muļķības! Paraugieties uz šīm priedēm, uz šiem akmeņiem un ciņiem, un paegļiem, šajā apgaismojumā tie izskatās pēc sēdošiem cilvēkiem. Bet nakts ir tik dzestra un skaidra! Tā nenomāc ar dīvainām nojausmām, nerada mūsos neizprotamas bailes, vai nav tiesa? Nē, jūs nedrīkstat uz mani dusmoties! Manā dvēselē it kā nolaidušies eņģeļi un tur dzied. Vai es jūs nobiedēju?

Dagnija bija apstājusies, tāpēc viņš vaicāja, vai ir viņu nobiedējis. Smaidīdama viņa paraudzījās uz Nāgelu ar savām zilajām acīm, pēc tam kļuva nopietna un teica:

— Es domāju, kas jūs īsti esat par cilvēku.

To viņa sacīja, joprojām stāvēdama un viņā noraudzīdamās. Un runājot viņas dzidrā balss mazliet trīsēja, it kā viņa vienlaikus par kaut ko baiļotos un priecātos.

Un tad abi uzsāka sarunu, kas ilga visu laiku, kamēr viņi gāja cauri mežam, lai gan viņi gāja ļoti lēnām; tā bija juceklīga saruna, kas pakļāvās viņu mainīgajai noskaņai un tam satraukumam, kas viņus bija pārņēmis.

— Vai jūs par mani domājāt? Vai tiešām? Tomēr es esmu domājis par jums daudz, daudz vairāk. Es jau zināju par jums, iekāms biju atbraucis, dzirdēju jūsu vārdu uz kuģa, gan pavisam nejauši, jo ieklausījos kādā sarunā. Un es izkāpu krastā divpadsmitajā jūnijā. Divpadsmitajā jūnijā…

— Ak tā, tieši divpadsmitajā jūnijā?

— Jā. Un visa pilsēta bija greznota karogiem, šī mazā pilsētiņa mani tā apbūra, ka nolēmu te izkāpt krastā. Un tūliņ es dzirdēju daudzinām jūs…

Dagnija pasmaidīja un vaicāja:

— Nu protams, laikam gan Minūte jums par mani stāstīja?

— Nē, es dzirdēju, ka te visi jūs mīl, itin visi, un visi jūs apbrīno… — Un Nāgelam pēkšņi ienāca prātā teologs Karlsens, kas viņas dēļ bija izdarījis pašnāvību.

— Sakiet, lūdzu, — viņa vaicāja, — vai jūs tiešām tāpat domājat, kā sacījāt, par jūras virsniekiem?

— Jā. Kāpēc jūs to vaicājat?

— Nu, tad mēs esam vienisprātis.

— Kādēļ lai es nedomātu tā? Es jūsmoju par viņiem un vienmēr esmu jūsmojis, mani valdzina viņu brīvā dzīve, viņu formas tērps, viņu možums un drosme; lielākā daļa no viņiem tiešām ir ļoti patīkami cilvēki.

— Bet tagad parunāsim par jums. Kādi nenokārtoti jautājumi jums ir ar pilnvaroto Reinertu?

— Nekādi. Jūs sakāt — ar pilnvaroto Reinertu?

— Aizvakar jūs viņam nez par ko lūdzāt piedošanu, bet šovakar ar viņu nepārmijāt ne pušplēsta vārda. Vai tad jūs mēdzat vispirms apvainot cilvēkus un tad lūgt viņiem piedošanu?

Nāgels iesmējās un sāka lūkoties uz zemi.

— Patiesību sakot, — viņš teica, — es nerīkojos pareizi, ka aizskāru pilnvaroto.

Bet esmu pārliecināts, ka viss atkal būs labi, kad ar viņu aprunāšos. Esmu mazliet pārsteidzīgs, un šis starpgadījums notika tāpēc, ka viņš, nākdams iekšā pa durvīm, mani pagrūda. Sīkums, maza neuzmanība no viņa puses, bet es uzreiz metos viņam virsū kā nelga, nolamāju viņu, draudīgi vicināju viņam gar degunu alus kausu, un viss beidzās ar to, ka es sagumzīju viņa cepuri. Nu un tad viņš aizgāja; kā jau labi audzināts cilvēks, viņš nevarēja rīkoties citādi. Bet es vēlāk nožēloju savu izturēšanos un nolēmu visu atkal vērst par labu. Protams, arī man ir neliels attaisnojums, es tajā dienā biju ļoti satraukts, man bija nepatikšanas. Bet to neviens nezina, par tādām lietām nemēdz runāt, tāpēc es uzņemos visu vainu.

Nāgels runāja bez apdomāšanās, pilnīgi vaļsirdīgi, it kā gribēdams būt iespējami objektīvs. Arī viņa sejā nebija manāma ne mazākā viltība. Taču Dagnija pēkšņi apstājās, pārsteigta ielūkojās viņam tieši acīs un sacīja:

— Nē, tā tas nebija. Esmu dzirdējusi pavisam ko citu.

— Minūte melo! — Nāgels pietvīcis izsaucās.

— Minūte? To es nemaz nedzirdēju no Minūtes. Kāpēc jūs pats sevi apmelojat? Es to dzirdēju no tā večuka, kurš uz tirgus pārdod ģipša figūriņas. Viņš to visu redzējis no sākuma līdz beigām.

Klusums.

— Kāpēc jūs pats sevi vienmēr apmelojat? To es nesaprotu, — viņa sacīja, visu laiku raudzīdamās uz Nāgelu. — Es to dzirdēju šodien, un tas mani ļoti iepriecināja, proti, es gribēju teikt, ka jūs esat izturējies ļoti jauki, tik augstsirdīgi. Tas jums ļoti piestāv! Ja es to visu nebūtu uzzinājusi šo priekšpusdienu, tad diezin vai ietu tagad kopā ar jums. Saku to pavisam vaļsirdīgi.

Klusums.

Tad viņš jautāja:

— Un tagad jūs mani tāpēc apbrīnojat?

— Nezinu, — viņa atbildēja.

— Jā gan, tagad jūs mani apbrīnojat… Paklausieties, — viņš turpināja, — tas viss ir tikai komēdija. Jūs esat tik patiesīga, un man netīk jūs krāpt. Es jums pastāstīšu visu skaidri un gaiši.

Un viņš Dagnijai paskaidroja — nesamulsis, acis nenovērsis, — kāds bijis viņa aprēķins.

— Ja es par sadursmi ar pilnvaroto stāstu pēc savas izpratnes, tas šo gadījumu mazliet sagroza; ja es pats sevi pat mazliet apmeloju, tad to daru būtībā… būtībā aiz aprēķina. Es šo notikumu mēģinu, cik iespējams, izmantot savā labā. Kā redzat, esmu pret jums pilnīgi atklāts. Es nešaubos, ka dažs labs jums tomēr reiz pastāstīs, kā tas viss īstenībā notika, un, ja es jau iepriekš esmu sevi nomelnojis, tad no negaidītā atklājuma daudz vairāk iegūšu jūsu acīs nekā tad, ja jūs jau sākumā būtu zinājusi visu patiesību. Uz mani kristu diženuma, augstsirdības atblāzma — vai nav tiesa? Bet tādu iespaidu es jums radīju ar tik vienkāršu un zemisku mānīšanos, ka jūs būsiet dziļi sašutusi, tajā noklausoties. Atzīstu par pareizu būt pret jums tik vaļsirdīgam, jūs esat pelnījusi, lai pret jums izturas godīgi. Īstenībā esmu panācis vienīgi to, ka atgrūdu jūs bezgala tālu no sevis. Diemžēl.

Dagnija joprojām cieši lūkojās Nāgelā, cenzdamās izprast, kas viņš ir par cilvēku.

Kam lai tic? Ko viņš ar savu vaļsirdību grib panākt? Piepeši viņa apstājās, sasita plaukstas un skaļi iesmējās.

— Nē, jūs esat pats nekaunīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu satikusi! Padomā tikai, viņš visā nopietnībā stāsta par sevi diezin ko vienīgi tādēļ, lai sevi nomelnotu! Tā jūs nekur tālu netiksiet! Savu mūžu tādu melšanu neesmu dzirdējusi! Kā jūs tik droši varējāt zināt, ka es kādreiz uzzināšu patiesību? Ko jūs teiksiet? Nē, labāk klusējiet, jūs jau atkal melosiet! Vai, cik tas nejauki no jums, ha-ha-hā! Bet paklausieties: ja jau jūs visu tik sīki esat aprēķinājis, ka notiks tā un tā, un visu izkārtojis, lai iznāktu pēc jūsu vēlēšanās, kādēļ tad jūs atkal visu sabojājat ar savu atzīšanos, kā jūs to nosaucat, — ar šo mānīšanos? Vakar vakarā jūs atkal izdarījāt kaut ko tamlīdzīgu. Es jūs nesaprotu. Ja jūs visu tik labi aprēķināt, kādēļ neatskāršat, ka pats sevi atmaskojat?

Viņš tomēr tūliņ nepadevās, brīdi padomāja un tad atbildēja:

— Jūs maldāties, es ar to rēķinājos. Jūs par to pati tūlīt pārliecināsieties. Ja es tagad sevi nomelnoju, tad ar to nekā neriskēju, patiesībā neko daudz neriskēju.

Vispirms, manai atklātībai var arī nenoticēt. Jūs, piemēram, patlaban man neticat. Un kādas tam ir sekas? Sekas ir tādas, ka laimēju divkārši, laimēju ārkārtīgi daudz, mana reputācija pieaug kā lavīna, es paceļos pāri visiem kā nesasniedzama kalnu virsotne.

Otrkārt, es iegūtu pat tad, ja jūs man ticētu. Jūs kratāt galvu? Nē, nekratiet, es jums apgalvoju, ka tā esmu rīkojies diezgan bieži un katrreiz laimējis. Ja jūs tiešām ticētu, ka mana atzīšanās ir patiesa, jūs tāda vaļsirdība pārsteigtu. Jūs teiktu: viņš ir mani mānījis, bet vēlāk atzinies, lai gan nemaz nav bijis spiests to darīt. Viņa nekaunība ir neizprotama, viņš itin ne no kā nebaidās, viņš nudien ar savu atklātību mani gluži apmulsina. Vārdu sakot, es pievēršu sev jūsu uzmanību, modinu jūsu ziņkāri, jūs sākat mani ievērot, jūtaties pārsteigta. Jūs jau pati tikai pirms mirkļa sacījāt: «Nē, es jūs nesaprotu!» To jūs teicāt tāpēc, ka mēģinājāt mani izprast, un tas man glaimo, tas ir gluži kā balzams manai patmīlībai. Vai jūs man ticat vai ne, es abos gadījumos esmu ieguvis. Klusums.

— Un jūs man gribat iestāstīt, ka visas šīs blēņas jau agrāk esat apsvēris?

Apsvēris katru varbūtību, izmantojis visus nepieciešamos līdzekļus? Ha-ha-hā! Tagad mani vairs nepārsteigs nekas, lai ko jūs teiktu, nē, tagad es no jums varu sagaidīt itin visu. Labi, bet nu izbeigsim. Mani nepārsteigtu arī daudz lielāka melšana. Jūs neesat uz mutes kritis.

Viņš ietiepīgi palika pie sava un piebilda, ka pēc viņas vārdiem viņa pašapziņa esot augusi augumā. Viņš gribot izteikt viņai atzinību, he-he-hē, jā, viņš esot sasniedzis, ko gribējis. Taču viņa esot pārāk maiga, pārāk cēlsirdīga…

— Jā jau, jā, — Dagnija pārtrauca. — Nerunāsim vairs par to!

Bet tagad viņš apstājās ceļa vidū.

— Saku jums vēlreiz, ka esmu jūs krāpis! — viņš teica un paraudzījās jaunajai sievietei tieši acīs.

Brīdi viņi lūkojās viens uz otru; Dagnijas sirds sāka sist straujāk, viņa pat mazliet nobālēja. Kādēļ gan viņš par vari gribēja, lai Dagnija domā par viņu slikti? Viņš parasti tik labprāt visiem piekāpās, bet šoreiz ietiepās kā stūrabuks. Traka iedoma, īsts neprāts!

— Nesaprotu, kādēļ jūs tik ļoti pūlaties sevi nomelnot? Jūs taču apsolījāt uzvesties rātni! — Dagnija mazliet sapīkusi izsaucās.

Viņas netīksme bija patiesa. Nāgela neatlaidība viņu kaitināja, tā bija tik stingra, tik nelokāma, ka Dagniju mulsināja. Viņa jutās aizskarta, ka pret viņu tā izturas.

Uzbudinājumā viņa sāka sist ar saulsargu sev pa roku.

Nāgels izskatījās ļoti nelaimīgs un, kaut ko bezjēdzīgu runādams, sāka nevarīgi aizstāvēties. Beidzot Dagnija atkal iesmējās un lika viņam saprast, ka neņem viņu nopietni. Viņš esot neiespējams, acīmredzot tāds vienmēr esot bijis un būšot. Nu protams, viņam tas viss liekoties smieklīgs. Bet vairāk par to visu ne vārda, ne pušplēsta vārda..

Klusums.

— Vai atceraties, ka tieši šajā vietā es jūs satiku pirmo reizi? — viņš sacīja. — Nemūžam neaizmirsīšu, ka jūs toreiz, kad no manis bēgāt, izskatījāties pēc fejas. Jā, jūs man šķitāt kā lauma, kā parādība… Bet tagad es jums gribētu izstāstīt kādu notikumu, ko pats pieredzēju, pavisam niecīgu piedzīvojumu, to ātri varēs izstāstīt. Es reiz sēdēju savā istabā, tas bija kādā mazā pilsētiņā, taču ne Norvēģijā, starp citu, nav svarīgi, kur tas bija. Tātad, īsi sakot, es kādā jaukā rudens vakarā sēdēju savā istabā. Tas bija pirms astoņiem gadiem, tūkstoš astoņi simti astoņdesmit trešajā gadā. Es sēdēju ar muguru pret durvīm un lasīju.

— Vai istabā dega lampa?

— Jā, jo ārā bija akla tumsa. Es sēdēju un lasīju. Pēkšņi dzirdu, ka ārā kāds staigā, es skaidri dzirdēju soļus uz kāpnēm, un pēc tam pie durvīm pieklauvēja.

«Iekšā!» Neviens nenāk. Es atveru durvis, ārpusē neviena nav. Tiešām neviena paša.

Piezvanu kalponei. «Vai uz kāpnēm kāds bija?» — «Nē, neviens nav bijis.» — «Labi, ar labu nakti!» Kalpone aiziet.

Es atkal sāku lasīt. Piepeši jūtu vieglu vēsmu, tādu kā dvesmu, kā cilvēka elpu, un dzirdu čukstu: «Nāc!» Es paskatos apkārt — nevienas dzīvas dvēseles. Sāku no jauna lasīt un sapīcis nosaku: «Pie velna!» Un tad pēkšņi pamanu, ka man blakām stāv bāls neliela auguma cilvēks ar rudu bārdu un cietiem, spurainiem matiem. Viņš stāv man kreisajā pusē un pamirkšķina ar vienu aci, un es nez kāpēc pamirkšķinu pretī; mēs nekad neesam redzējušies, tomēr samirkšķināmies. Tad es aizveru grāmatu, bet svešais pa to laiku aiziet pie durvīm un pazūd; es viņam sekoju ar acīm un redzu, kā viņš piepeši pazūd. Arī es pieceļos, pieeju pie durvīm un tur atkal dzirdu čukstu:

«Nāc!» Es uzvelku mēteli, uzaunu kājās kurpes un izeju ārā. «Vajadzētu aizsmēķēt,» es nodomāju, atgriežos istabā, paņemu cigāru un aizsmēķēju. Iebāžu vēl dažus cigārus kabatā — ej nu sazini, kādēļ es to darīju, tomēr darīju — un izeju atkal uz ielas.

Ārā bija akla tumsa, es nekā neredzēju, taču jutu, ka mazais vīrelis iet man blakām. Es papletu rokas, lai viņam pieskartos, šad tad apstājos un pat nolēmu tālāk vairs neiet, ja viņš man neko nepaskaidros, taču samanīt viņu neizdevās. Mēģināju pat, lai arī bija tumšs, viņam pamirkšķināt un grozīju galvu uz visām pusēm, bet nekas nelīdzēja. «Labi,» es skaļi teicu, «es jau neeju tevis dēļ, man pašam gribas pastaigāties.» Es tīšām runāju skaļi, lai viņš dzirdētu. Tā gāju vairākas stundas, biju izkļuvis laukā no pilsētas un nonācis mežā — jutu, ka sejā sitas rasaini zari. «Labi,» es beidzot teicu un izvilku pulksteni, lai tajā paraudzītos, «labi, tagad iešu atpakaļ uz mājām!» Tomēr es negāju uz mājām, es nespēju griezties atpakaļ, kaut kas mani it kā dzina uz priekšu. «Starp citu, laiks ir burvīgs,» es sacīju, «varu noklaiņot kaut vai visu šo nakti un nākamo arī, laika man atliku likām!» Tā es sacīju, lai gan biju krietni noguris un rasā izmircis. Es aizsmēķēju jaunu cigāru, bet mazais vīrelis neatstājās, joprojām bija tepat blakus, es jutu viņa dvašu. Es gāju neapstādamies, dažkārt mainīju virzienu, taču ne reizi nepagriezos atpakaļ uz pilsētu. Kājas man sāka gurt, bikses bija samirkušas līdz ceļgaliem, bet seja sūrstēja, jo slapjie zari visu laiku pliķēja man vaigus. Es sacīju: «Var likties dīvaini, ka es šeit tik vēlu pastaigājos, bet man jau no bērna kājas ir paradums naktīs klaiņot pa meža biezokni.» Un es gāju tālāk, zobus sakodis. Izdzirdu, ka pilsētā sit torņa pulkstenis — viens, divi, trīs un tā līdz divpadsmit, — es skaitīju sitienus. Šīs pazīstamās skaņas mani uzmundrināja, kaut arī jutos sapīcis, ka vēl atrodamies pavisam tuvu pilsētai, lai gan esam jau tik ilgi gājuši.

Tātad torņa pulkstenis sita pusnakti, un, līdzko nodunēja pēdējais sitiens, mazais vīriņš atkal stāvēja manā priekšā — stāvēja un smaidīja. Es to nemūžam neaizmirsīšu, redzēju viņu pilnīgi skaidri — mutē trūka divu priekšzobu un rokas bija saliktas aiz muguras.

— Bet kā jūs viņu tumsā varējāt saskatīt?

— Viņš pats staroja. Viņu apmirdzēja brīnišķīga gaisma, kas šķita atrodamies kaut kur viņam aiz muguras vai varbūt staroja no viņa muguras un vērta viņu gandrīz caurspīdīgu, pat viņa drēbes es varēju saredzēt kā gaišā dienā, bikses bija stipri nodilušas un pārāk īsas. Visu to es saskatīju vienā mirklī. Šis redzējums mani tā pārsteidza, ka es neviļus aizvēru acis un dažus soļus atkāpos. Kad no jauna atvēru acis, cilvēks bija pazudis.

— Ai!..

— Tas vēl nav viss. Es, kā izrādījās, biju atnācis pie kāda torņa. Tas aizšķēršļoja man ceļu, es uzgrūdos tam virsū un saskatīju to arvien skaidrāk un skaidrāk — liels, astoņšķautnains tornis, gluži kā Vēju tornis Atēnās, ja esat redzējusi to attēlos. Nekad nebiju dzirdējis, ka šajā mežā ir tornis, bet tāds tur tomēr bija — es stāvēju pie šā torņa. Un atkal es izdzirdu: «Nāc!» Iegāju iekšā. Vārti palika vaļā, tas mani mazliet nomierināja.

Iekšpusē, zem velvēm, es no jauna ieraudzīju mazo vīriņu; pie pretējās sienas dega lampa, un es varēju viņu labi aplūkot; viņš nāca man pretī no telpas dziļuma, it kā visu laiku būtu tur bijis, nostājās pretī, klusi iesmējās un nenolaida no manis skatienu. Es pavēros viņam acīs, un man šķita, ka redzu tajās visas šausmas, ko šīs acis redzējušas dzīvē. Viņš atkal man pamirkšķināja, bet es vairs nemirkšķināju pretī un, kad viņš man tuvojās, kāpos atpakaļ. Pēkšņi aiz muguras izdzirdu vieglus soļus, pagriezu galvu un ieraudzīju kādu meiteni.

Es skatījos uz viņu, un mani pārņēma prieks. Meitenei bija sarkani mati un melnas acis; viņas drānas bija nonēsātas, un viņa staigāja kailām kājām pa šo akmens grīdu. Viņas kailās rokas likās pārsteidzoši baltas.

Brīdi viņa mūs abus vēroja, tad dziļi nolieca galvu manā priekšā un piegāja pie mazā vīriņa. Ne vārda neteikdama, viņa atpogāja vīra mēteli un aptaustīja viņu, it kā nez ko meklēdama, tad izvilka no viņa mēteļa aizdrēbes degošu lukturi — mazu, bet ļoti spožu lukturīti un uzkarināja to sev uz pirksta. Lukturītis spīdēja tik gaiši, ka pārspēja lampas gaismu pie sienas. Vīriņš joprojām klusi stāvēja un tikpat klusi smējās, kamēr meitene viņu iztaustīja. «Ar labu nakti!» viņa sacīja un norādīja uz durvīm, un mans ceļabiedrs, šis baismais, dīvainais radījums, aizgāja. Es stāvēju viens pats ar svešo meiteni.

Viņa pienāca man klāt, dziļi palocījās un, balsi nepaceldama, nesmaidīdama teica:

«No kurienes tu esi?»

«No pilsētas, daiļā meitene, tieši no pilsētas,» es atbildēju.

«Svešiniek, piedod manam tēvam!» viņa pēkšņi sacīja. «Nenodari mums tāpēc ļauna; viņš ir slims, viņš ir vājprātīgs, vai tu redzēji viņa acis?»

«Jā, es redzēju viņa acis un jutu, ka tām ir vara pār mani, un es viņam sekoju,» es atbildēju.

«Kur tu viņu satiki?» meitene vaicāja.

«Mājās, savā istabā. Es sēdēju un lasīju, kad viņš tur ienāca,» es atbildēju.

Viņa tikai pašūpoja galvu un nodūra acis.

«Bet tāpēc nebēdājies, daiļais bērns,» es teicu. «Es tik labprāt devos šai pastaigā, nekā svarīga neesmu nokavējis un priecājos, ka esmu tevi sastapis. Redzi, cik esmu priecīgs un apmierināts, pasmaidi arī tu!»

Bet viņa nepasmaidīja, viņa sacīja: «Novelc kurpes! Šonakt tu nedrīksti iet projām no šejienes, es izžāvēšu tavas drēbes.»

Pametu acis uz savām drēbēm — tās tiešām bija gluži slapjas, bet kurpes pilnas ar ūdeni. Darīju, kā viņa bija likusi, novilku kurpes un iedevu tās viņai. Bet, kad to biju izdarījis, viņa nopūta lampu un sacīja: «Nāc!»

«Pagaidi!» es ieteicos un viņu apturēju. «Ja es negulēšu te, kāpēc tu liki man noaut kurpes?»

«Tas tev nav jāzina,» viņa atbildēja, nekā nepaskaidrojusi.

Viņa ieveda mani kādā tumšā telpā; tur es uztvēru dīvainas skaņas, it kā mūs kāds apošņātu, tad manu muti aizspieda maiga roka un meitene skaļā balsī teica: «Tā esmu es, tēt. Svešinieks aizgāja, aizgāja.»

Taču es atkal izdzirdēju sēkoņu — kroplais vājprātis joprojām mūs apostīja.

Dodoties augšup pa kāpnēm, viņa turēja mani aiz rokas, abi nebildām ne vārda.

Mēs iegājām kādā citā telpā, kur bija galīgi tumšs, melnajā tumsā nepavīdēja ne gaismas stariņš.

«Ciet klusu!» meitene čukstēja. «Te ir mana gulta.»

Es taustīdamies atradu gultu.

«Novelc drēbes!» viņa no jauna čukstēja.

Es novilku drēbes un atdevu tās viņai.

«Ar labu nakti!» viņa teica.

Es mēģināju viņu aizturēt, lūdzu, lai viņa paliek: «Pagaidi mazliet, neaizej! Tagad es zinu, kāpēc tu man lejā liki noaut kurpes; es būšu ļoti kluss, tavs tēvs neko nedzirdēs, paliec!»

Bet viņa nepalika.

«Ar labu nakti!» viņa atkal sacīja un aizgāja… Klusums. Dagnija bija tumši pietvīkusi, viņas krūtis strauji cilājās, nāsis trīsēja.

— Un meitene aizgāja? — viņa steigšus vaicāja. Klusums.

— Un tad šī nakts pārvērtās par brīnumainu teiksmu; viss, ko atceros, tīts rožaini sārtā gaismā. Iedomājieties šo burvīgo, gaišo nakti… Es biju viens. Tumsa apņēma mani kā biezs, melns samts. Es biju ļoti noguris, ceļgali man trīsēja, bez tam jutos satraukts un apjucis. Tas trakais večuks vairākas stundas bija mani vadājis ap vienu un to pašu vietu, turklāt tik lielā rasā! Viņš bija dzinis mani gluži kā kustoni, paskubinādams vienīgi ar skatienu un čukstu: «Nāc! Nāc!» Citureiz es izraušu lukturi no viņa rokām un zvelšu ar to viņam pa galvu! Niknojos arvien vairāk, galu galā dusmās aizsmēķēju cigāru un likos gultā. Kādu laiciņu gulēju, vērodams, kā tumsā gail mans cigārs; drīz izdzirdu, ka lejā aizkrīt āra durvis, un tad iestājās pilnīgs klusums.

Aizritēja minūtes desmit. Lūdzu, ievērojiet — es guļu nomodā un smēķēju cigāru.

Pēkšņi visu telpu piepilda šalkoņa, it kā griestos uzreiz būtu atvērušies daudzi vējlodziņi. Atbalstos uz elkoņa un pavisam aizmirstu cigāru, tas nodziest, es pētīgi skatos tumsā, bet nekā nevaru samanīt. Atkal atguļos un ieklausos, un man šķiet, ka dzirdu tālumā skanam mūziku, brīnumainu tūkstošbalsīgu kori, tas dzied kaut kur ārā, bet varbūt debesu dzīlēs. Skaņas neapklust, bet aizvien vairāk tuvojas un beidzot gluži kā bangaina straume brāžas pār torņa jumtu un pār mani. Es atkal atspiežos uz elkoņa. Un tad es piedzīvoju kaut ko tādu, ka vēl tagad, to atceroties, mani pārņem it kā pārdabiska laimes izjūta. Pēkšņi pār mani nolaižas vesels mākonis mazītiņu, mirdzošu būtņu, tās ir pilnīgi baltas, tie ir eņģelīši, miriādēm mazu eņģeļu, tie lido lejup no augšas kā plata gaismas straume. Viņi piepilda visu telpu zem torņa velvēm, viņu droši vien ir miljons, viņi līgani riņķo starp grīdu un griestiem un dzied un dzied, un viņi ir pilnīgi kaili un baltin balti. Mana sirds vai stājas pukstēt, visapkārt man virmo eņģeļi, es klausos viņu dziesmā, viņi skar manus plakstus, sēžas uz maniem matiem, un no viņu elpas visu telpu zem torņa velvēm pamazām piepilda brīnišķīga smarža.

Es guļu puszviļus, atspiedies uz elkoņiem, un pastiepju roku viņiem pretī, tad daži eņģelīši apsēžas uz manas rokas; uz manas plaukstas viņi atgādina zvaigznītes — mirgojošas septiņstarainas zvaigznītes. Es paliecos un ielūkojos viņiem acīs un redzu, ka viņi ir akli. Tad es palaižu vaļā šos septiņus aklos eņģelīšus un notveru septiņus citus, bet, izrādās, arī tie ir akli. Ak, viņi visi bija akli — tornī dziedot lidinājās miriādēm aklu eņģelīšu!

Es gulēju nekustēdamies, man pat elpa aizrāvās, viņu neredzīgās acis manī iesmeldza dziļas skumjas.

Aizritēja mirkļi. Es guļu un klausos, un pēkšņi kaut kur tālumā nodārd dobjš sitiens, dzirdu to tik nežēlīgi skaudri, un tas ilgi atbalsojas rēnajā gaisā — atkal sit pilsētas torņa pulkstenis. Ir pusnakts!

Un tad uzreiz apklusa eņģeļu dziesma. Redzēju, kā viņi sakārtojas un taisās projām, viņi pacēlās pret griestiem, drūzmējās, lai ātrāk tiktu ārā, piepildīja torņa velves kā gaismas straume un aizlaidās cits pēc cita, visu laiku lūkodamies uz mani.

Vairs bija palicis tikai viens, arī tas pavērās atpakaļ un pirms aizlidošanas vēlreiz paskatījās uz mani ar savām aklajām acīm.

Pēdējais, ko es atceros, ir šis eņģelis, kas pagriezās atpakaļ un palūkojās manī, lai gan bija akls. Tad atkal visu pārmāca tumsa. Es atkritu spilvenā un aizmigu…

Kad atmodos, bija gaiša diena. Es joprojām biju viens pats šajā telpā. Manas drēbes bija nomestas tieši uz kailas grīdas. Es tās aptaustīju, tās vēl bija mazliet miklas, tomēr es apģērbos. Pēkšņi atvērās durvis un tajās parādījās vakarējā meitene.

Viņa pienāca pie gultas, un es vaicāju: «No kurienes tu nāc? Kur tu biji šonakt?»

«Tur, augšā,» viņa atbildēja un norādīja uz torņa jumtu.

«Vai tu negulēji?»

«Nē, negulēju. Biju nomodā visu nakti.»

«Bet vai tu naktī dzirdēji mūziku?» es jautāju. «Es dzirdēju debešķīgu mūziku.»

Un viņa atbildēja: «Jā, es spēlēju un dziedāju.»

«Tu? Saki man, mīļais bērns, — vai tā tiešām ir taisnība?»

«Jā, taisnība, tā biju es.»

Viņa sniedza man roku un teica: «Bet tagad nāc, es tevi izvedīšu uz ceļa!»

Un mēs izgājām no torņa un roku rokā iegājām mežā. Saule apmirdzēja viņas zeltaini rudos matus; viņai bija brīnum skaistas, melnas acis. Es viņu apskāvu un divas reizes noskūpstīju uz pieres, pēc tam nometos viņas priekšā ceļos. Trīsošām rokām viņa noraisīja melnu lenti un apsēja to man ap delmu; viņa raudāja un likās ļoti aizkustināta. Es vaicāju: «Kāpēc tu raudi? Piedod, ja esmu tevi kaut kā aizvainojis!»

Viņa neatbildēja, tikai jautāja: «Vai tu redzi pilsētu?» «Nē,» es atbildēju, «neredzu. Bet vai tu redzi?»

«Piecelies, iesim tālāk!» viņa atbildēja. Un viņa veda mani tālāk. Es atkal apstājos, piekļāvu viņu pie krūtīm un teicu: «Es tevi ļoti mīlu! Tu pildi manu dvēseli ar lielu laimi!»

Viņa notrīsēja manās skavās, tomēr sacīja: «Tagad man jāgriežas atpakaļ. Nu jau tu droši vien redzi pilsētu?» «Jā,» es atbildēju. «Vai arī tu to redzi?» «Nē,» viņa atbildēja. «Kāpēc ne?» es vaicāju.

Viņa mazliet atkāpās un raudzījās manī ar savām lielajām acīm, tad dziļi palocījās it kā ardievodamās. Pagājusi vēl dažus soļus, viņa atkal pagriezās un no jauna paskatījās uz mani.

Bet tikai tad es ieraudzīju, ka arī viņa ir akla..

Un tad aizritēja kādas divpadsmit stundas, par kurām es nekā nezinu, kā tās pavadīju; mana atmiņa it kā pārtrūka, šīs stundas iegrima it kā nebūtībā. Atceros, ka situ sev pa pieri un runāju: «Pagājušas divpadsmit stundas, tās paslēpušās kaut kur tepat tornī. Tās ir tikai paslēpušās, nevis pazudušas, man tās vienīgi jāatrod. Bet, lai meklētu kā meklēdams, es tās neatradu. .

Un atkal ir vakars, tumšs, silts rudens vakars. Es sēžu savā istabā ar grāmatu rokās. Paraugos uz savām kājām, kurpes ir vēl samirkušas. Paskatos uz savu roku, redzu — ap to apsieta melna lente. Viss atbilst patiesībai.

Es piezvanu istabenei un, kad viņa ienāk, jautāju, vai te kaut kur tuvumā ir mežs un mežā melns, astoņstūrains tornis. Meitene pamāj ar galvu un atbild: «Jā, mežā ir tornis.»

«Un vai tajā dzīvo cilvēki?»

«Jā, tur dzīvo kāds večuks, bet viņš ir slims, vājprātīgs, viņu sauc par «cilvēku ar lukturi». Un viņam ir meita, tā arī dzīvo tornī. Cits neviens tur nedzīvo.»

«Labi. Ar labu nakti!» Un es liekos gulēt.

Un nākamajā dienā agri no rīta es dodos uz mežu. Eju pa to pašu taku, redzu tos pašus kokus un atrodu arī torni. Es tuvojos vārtiem un ieraugu kaut ko tādu, no kā mana sirds sastingst. Zemē guļ aklā meitene — viņa ir sakropļota, krītot nositusies.

Viņa ir mirusi. Viņa guļ vaļēju muti, un saule zeltī viņas rudos matus. Augšā, tornī, vēl pland viņas kleitas stērbele, kas aizķērusies aiz jumta asās malas. Bet lejā pa grantēto celiņu staigā mazais vīriņš, viņas tēvs, un neatlaidīgi raugās uz mirušo. Viņa krūtis krampjaini cilājas, un viņš skaļā balsī vaimanā. Viņš nespēj neko citu kā vienīgi staigāt apkārt mirušajai… Kad viņš pēkšņi ieraudzīja mani, es nodrebēju no šā baismīgā skatiena un šausmās metos atpakaļ uz pilsētu. Es viņu vairs nekad neesmu redzējis…

Redzat, ko man gadījās piedzīvot.

Viņi ilgi klusēja. Dagnija gāja un raudzījās uz zemi, gāja ārkārtīgi gausi. Beidzot viņa teica:

— Ak dievs, cik savāds atgadījums!

Tad no jauna iestājās klusums; Nāgels lāgiem mēģināja to pārtraukt, ieminēdamies, kāds klusums valda mežā, kāds apbrīnojams miers.

— Vai jūs jūtat, kā šeit, tieši šeit, mežs smaržo? Apsēdīsimies mazliet!

Dagnija apsēdās — joprojām klusēdama, joprojām domīga, viņš apsēdās viņai pie kājām.

Nāgels juta pienākumu meiteni atkal uzjautrināt. Tas taču patiesībā nav nekāds bēdīgs notikums, drīzāk aizraujošs. Vispār blēņas! Bet Indijā — Indijā gan gadoties tādi piedzīvojumi, ka, tos dzirdot, elpa aiztrūkstot un drebuļi skrienot pār kauliem.

Indiešu pasakas ir divējādas. Vienas pārsteidz ar savu krāšņumu — stāsta par dimanta alām, par prinčiem, kas slēpjas kalnos, par kairām dziļjūras vāravām, par zemes un gaisa gariem, pērļu pilīm, lidojošiem zirgiem un zelta un sudraba mežiem. Tās ir pārpilnas pasaulīgu alku un vēlmju. Citas turpretī ir mistiskas, stāsta par drausmām, noslēpumainām un neizskaidrojamām lietām; neviens taču nevar ar austrumniekiem sacensties neiedomājamu notikumu izdomā, neviens neprot tā šausmināt klausītājus.

Austrumnieku dzīve jau no pirmās dienas rit pasaku pasaulē, un viņi varot stāstīt gan par mēmo valdnieku debesīs un viņa spēku, ko viņš izmanto, sasmalcinot ar žokļiem zvaigznes, gan par feju pili nepieejamās kalnu gālēs. Bet tas viss izskaidrojams tikai tā, ka šie cilvēki dzīvo zem citas saules un pārtiek no augļiem, nevis no bifšteka.

Dagnija vaicāja:

— Vai tad mums pašiem nav lielisku pasaku?

— Jā, ir brīnišķīgas, tikai citādas. Mēs nepazīstam tādu sauli, kas žilbina un svelmēt svelmē. Mūsu pasakas par fejām, tā sakot, tiecas pie zemes, pat ieiet pazemē, tās radījusi iegrožota fantāzija, ko iedvesmojušas tumšās ziemas naktis baļķu būdās ar dūmu caurumu jumtā. Vai jūs esat lasījusi «Tūkstoš un vienas nakts pasakas»?

Gudbrandālas pasakas ar zemnieku skumjo poēziju un neapgaroto fantāziju ir mums raksturīgas, tajās iemiesots mūsu gars. Tās ir rāmas un asprātīgas, tajās klausoties, mēs nevis trīcam šausmās, bet sākam smieties. Mūsu pasaku varonis nav krāšņs princis, bet viltīgs ķesteris. Jūs tam nepiekrītat? Nu jā, Nurlandes pasakas, vai tās nav gluži tādas pašas? Ko mēs mācētu radīt no jūras noslēpumainā, mežonīgā skaistuma?

Varbūt tikai vikingu laivu. Turpretī austrumu tautām tas būtu teiksmains kuģis, garu laiva. Vai jūs tādu laivu esat redzējusi? Ne? Pēc tās veida tūlīt varot noteikt tās dzimumu, tā atgādinot milzīgu mātīti ar uzpūstu vēderu, kas pilns ar bērniem, bet dibens tai plakans, jo tā reizēm sēž uz pakaļkājām. Priekšgals slienoties augstu gaisā kā milzu rags, kas vērsts pret visiem četriem vējiem… Nē, mēs dzīvojam pārlieku tālu ziemeļos. Nu jā, tās, protams, ir tikai nezinoša agronoma domas par ģeogrāfisku faktu.

Dagnijai, redzams, šī tērgāšana bija apnikusi, viņas zilajās acīs pavīdēja zobgalība, kad viņa teica:

— Cik ir pulkstenis?

— Pulkstenis? — viņš izklaidīgi pārvaicāja. — Laikam ap vieniem. Nemaz nav tik vēls, bet kāda tam nozīme?

Klusums.

— Vai jums patīk Tolstojs? — viņa jautāja.

— Man patīk nevis Tolstojs, — viņš aši atbildēja, uztverdams jauno tematu, — bet gan «Anna Kareņina», «Karš un miers» un. .

Tad viņa smaidīdama pārtrauca:

— Un kādas ir jūsu domas par mūžīgo mieru?

Tas bija trāpīts naglai uz galvas. Viņa seja pārvērtās, viņš apjuka.

— Ko jūs ar to gribējāt teikt? Saprotu, es jūs briesmīgi garlaikoju.

— Es jums apgalvoju, tas man tāpat vien ienāca prātā, — viņa atbildēja un pietvīka. — Lūdzu, neļaunojieties! Redzat: mēs rīkojam bazāru, izklaides vakaru par labu valsts aizsardzībai. Tāpēc uzdevu jums šādu jautājumu.

Klusums.

Piepeši viņš pacēla galvu, viņa seja staroja.

— Šovakar esmu tik laimīgs, varbūt tāpēc pārlieku daudz tērgāju. Es priecājos par itin visu un vispirms tāpēc, ka eju kopā ar jums; arī šī nakts ir skaista, skaistākā, kādu jebkad esmu pieredzējis. Es pats nesaprotu, kas ar mani notiek. Šķiet, ka esmu daļa no šā meža vai no šās zemes, priedes zars vai akmens, jā, kaut vai akmens, bet tāds, kurā strāvo šī liegā smarža un dvesmo šis miers, kas mūs apņem. Paskatieties tur tālāk — jau kļūst gaišs. Vai redzat to sudraba strēli?

Viņi abi raudzījās uz gaišo strēli, kas sāka balgot pie apvāršņa.

— Arī es šovakar jūtos līksma, — Dagnija sacīja.

To viņa teica nepiespiesti, no brīvas gribas, pavisam bez apdoma, it kā viņai būtu prieks to sacīt. Nāgels vērīgi paraudzījās viņas sejā, un viņam acīs sariesās asaras.

Nervozi, aprauti viņš sāka runāt par Jāņu nakti, par vēju, kas loka koku galotnes un šalko, par austošo dienu, kas viņu pārvērš, modina viņā pavisam jaunus spēkus.

Gruntvigs dzied: «Tur sidrabaina rītausma balgo, ir nakts jau gaisusi!» Bet, ja viņš esot nogurdinājis viņu ar savu pļāpāšanu, tad labprāt parādīšot kādu triku ar zāles stiebriņu un zariņu, un viņa redzēšot, ka zāles stiebriņš esot stiprāks par zariņu. Viņas dēļ viņš esot gatavs darīt visu..

— Paskatieties, atļaujiet man norādīt uz kādu sīkumu, kas mani tomēr ietekmē, paskatieties uz to vientuļo kadiķu krūmu! Tas vārda tiešā nozīmē klanās mūsu priekšā, un es redzu, ka tas ir labvēlīgs. Bet zirneklis vērpj tīklu no priedes uz priedi, tīkls atgādina smalku ķīniešu rokdarbu, sauli, kas izausta no rasas lāsēm. Vai jums nesalst? Esmu pārliecināts, ka ap mums dejo siltas, smaidošas laumiņas; bet, ja jums salst, es iedegšu ugunskuru… Sakiet — man pēkšņi tas iešāvās prātā, — vai te kaut kur tuvumā neatrada Karlsenu?

Vai tā bija atmaksa par viņas izsmieklu? No viņa varēja sagaidīt it visu. Dagnija satrūkās un asi atbildēja:

— Lieciet viņu mierā, es jūsu lūdzu! Kaut kas nedzirdēts!

— Atvainojiet! — viņš attrauca. — Runā, ka viņš esot bijis jūsos ļoti iemīlējies, un tas man šķiet tik saprotami…

— Manī iemīlējies? Vai tad nerunā, ka viņš manis dēļ nonāvējies, turklāt ar manu spalvu nazīti? Nu, mums laiks iet!

Viņa piecēlās. Viņa bija runājusi ar vieglām skumjām, bez apjukuma un izlikšanās. Tas Nāgelu ļoti pārsteidza. Viņa tātad saprata, ka vienu no saviem pielūdzējiem novedusi līdz pašnāvībai, taču uztvēra to ļoti mierīgi, nedz zobojās, nedz mēģināja izmantot sev par labu, bet runāja par to tikai kā par nožēlojamu notikumu. Viņas garie, gaišie mati slīga uz kleitas apkaklītes, vaigi bija piesārtuši nakts dzestrumā. Ejot viņa viegli šūpoja slaidos gurnus.

Mežs izbeidzās, priekšā pletās klajums, kaut kur rēja suns, un Nāgels sacīja:

— Tūliņ būs mācītāja māja. Cik skaistas izskatās šīs lielās, baltās ēkas un dārzs, un suņu būda, un karoga kārts, it īpaši, ja to visu apņem mežs! Vai jums neliekas, jaunkundz, ka jūs ilgosieties pēc šās vietas, kad aizbrauksiet, es gribēju sacīt, kad apprecēsieties? Nu jā, viss ir atkarīgs no tā, kur jūs dzīvosiet.

— Par to es vēl neesmu domājusi, — viņa atbildēja. Un piebilda: — Neviens nezina, ko nesīs nākotne.

— Jums nesīs laimi, — viņš piemetināja. Klusums.

Dagnija gāja un acīmredzot domāja par Nāgela vārdiem.

— Klausieties, — viņa ierunājās, — lūdzu, nebrīnieties, ka es tik vēlu staigāju apkārt. Mums šeit ir tāds paradums. Mēs taču visi esam zemnieki, tā sakot, dabas bērni. Kopā ar adjunktu bieži klīstam pa mežu līdz pat ritam un tērzējam.

— Ar adjunktu? Man gan šķita, ka viņš nav visai runīgs.

— Nu jā, vairāk runāju es: es vaicāju, un viņš atbild. Ko jūs darīsiet, kad pāriesiet mājās?

— Tagad? Kad pārnākšu mājās? Likšos gulēt, gulēšu līdz pusdienai, gulēšu kā nosists, it kā miris, nepamodīšos, un man nekas nerādīsies sapņos. Un ko jūs darīsiet?

— Vai tad jūs neko nedomājat? Vai ilgi neguļat vaļā acīm un nedomājat par daudz ko? Vai tūliņ aizmiegat?

— Tūliņ. Un jūs ne?

— Dzirdat, jau iedziedas pirmais putns. Nē, laikam gan būs vēlāks, nekā jūs teicāt; atļaujiet paskatīties jūsu pulkstenī! Ak dievs, jau trīs, gandrīz četri! Kāpēc jūs nesen teicāt, ka ir tikai viens?

— Piedodiet! — viņš atbildēja.

Dagnija viņā palūkojās, taču nedusmojās un teica:

— Jums nevajadzēja mani mānīt. Es tā kā tā būtu palikusi tik ilgi ārā, saku pilnīgi atklāti. Ceru, ka jūs mani pareizi saprotat. Šeit man ir tik maz izpriecu, ka tveru abām rokām to, kas pagadās. Šādi esmu radusi dzīvot kopš tā laika, kad te atbraucām, un nedomāju, ka mani kāds tādēļ nosoda. Varbūt es tomēr maldos, bet man galu galā ir vienalga. Tēvs vismaz nekā neiebilst, un man svarīgas vienīgi viņa domas. Paiesim vēl kādu gabaliņu!

Viņi pagāja garām mācītāja mājai un no otras puses atkal iegāja mežā. Putni jau dziedāja; baltā strēle austrumos vērtās platāka un platāka. Saruna kļuva ikdienišķa, pievērsās visādiem sīkumiem.

Tad viņi pagriezās un devās atpakaļ uz mācītāja māju.

— Nāku jau, nāku, Biska, — viņa apsauca suni, kas raustīja ķēdi. — Pateicos par pavadīšanu, Nāgela kungs, vakars bija burvīgs. Tagad man būs ko pastāstīt savam līgavainim, kad es viņam rakstīšu. Teikšu, ka jūs esat tāds cilvēks, kas ne ar ko nav vienis prātis, viņu tas ļoti pārsteigs. Es jau redzu, kā viņš gudros, bet nevarēs tādu cilvēku iedomāties. Nē, viņš to nesapratīs, jo savā būtībā ir ļoti labsirdīgs, ak dievs, cik viņš ir labsirdīgs! Viņš nevienam nerunā pretī. Žēl, ka jūs viņu nesastapsiet, kamēr vēl esat te. Ar labu nakti!

Un Nāgels atbildēja:

— Ar labu nakti, ar labu nakti! — un pavadīja meiteni ar skatienu, kamēr viņa iegāja mājā.

Nāgels noņēma savu mici un, iedams cauri mežam, nesa to rokā. Viņš bija ļoti domīgs, vairākas reizes apstājās un pacēla acis, stingi blenza kādu brīdi tālumā un tad lēnām soļoja tālāk. Kāda viņai balss! Gluži neiedomājami — balss, kas skan kā dziesma.

IX

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku. Nāgels, tikko piecēlies, bija izgājis no viesnīcas, nekā neiebaudījis. Viņš devās uz pilsētas dienvidu pusi un jau bija aizklīdis krietni tālu, viņu valdzināja krastmalas rosme un kņada. Turklāt laiks bija brīnišķīgs.

Piepeši viņš vērsās pie kāda garāmgājēja un vaicāja, kur atrodoties apriņķa tiesas kantoris. To uzzinājis, Nāgels devās tieši turp.

Viņš pieklauvēja un tūliņ iegāja telpā, kur sēdēja daži kungi un kaut ko rakstīja; pagājis tiem garām, viņš vērsās pie pilnvarotā Reinerta un lūdza to uz sarunu zem četrām acīm — tā neprasīšot daudz laika. Pilnvarotais negribīgi piecēlās un sekoja Nāgelam blakus istabā.

Te Nāgels sacīja:

— Piedodiet, ka es vēlreiz atgriežos pie šā jautājuma, bet tas skar notikumu ar Minūti, kā jūs jau zināt. Es jums izlūdzos pazemīgāko piedošanu.

— Es šo notikumu uzskatu par nokārtotu pēc jūsu atvainošanās lielas sabiedrības klātienē Jāņu vakarā.

— Nu jā, tas ir jauki, — Nāgels atteica. — Tomēr mani tas neapmierina, pilnvarotā kungs. Proti, es pats esmu apmierināts, bet attiecībā uz Minūti ne. Es gaužām vēlētos, lai jūs saprastu, ka arī Minūtem nepieciešams gandarījums — un tas viņam jāsaņem no jums, tieši no jums.

— Jūs gribat, lai es šim stulbenim izlūdzos piedošanu par šiem muļķīgajiem jokiem? Vai tādas ir jūsu domas? Vai nebūtu labāk, ja jūs rūpētos pats par savām darīšanām, nevis..

— Jā, jā, jā, jā, tā ir veca dziesma! Bet atgriezīsimies pie šā jautājuma būtības: jūs saplēsāt Minūtes svārkus un apsolījāt citus to vietā, vai atceraties?

— Vai zināt, ko es jums teikšu: jūs atrodaties valdības iestādē un atļaujaties gvelzt visādas blēņas par jautājumu, kas uz jums nemaz neattiecas. Te es esmu noteicējs. Jums nemaz nav jāiet atpakaļ caur kanceleju, uz ielas var nokļūt arī pa šīm durvīm.

To teicis, pilnvarotais atvēra kādas nelielas durvis.

— Pateicos! Taču joki paliek joki, tomēr jums tūliņ jāaizsūta Minūtem apsolītie svārki. Viņam tie ir nepieciešami, to jūs zināt, un viņš noticēja jūsu vārdiem.

Pilnvarotais plaši atvēra durvis un teica:

— Esiet tik laipns!

— Minūte taču uzskatīja jūs par godīgu cilvēku, — Nāgels runāja tālāk, — un jums viņu nevajadzētu piekrāpt.

Tagad pilnvarotais atvēra arī durvis uz kanceleju un uzsauca abiem ierēdņiem.

Tad Nāgels pacēla mici un tūliņ gāja projām. Viņš vairs neteica ne vārda.

Cik nejēdzīgi viss beidzās! Būtu daudz gudrāk, ja viņš nebūtu mēģinājis neko labot. Nāgels devās uz viesnīcu, paēda brokastis, izlasīja avīzes un parotaļājās ar kucēnu Jakobsenu. Pēcpusdienā viņš pa savas istabas logu ieraudzīja, ka pa grambaino ceļu no ostmalas nāk šurp Minūte un nes uz muguras maisu ar oglēm.

Viņš gāja, sagumis uz priekšu, un neredzēja, kur liek soli, jo nasta viņu gandrīz piespieda pie zemes. Viņa gaita bija grīļīga, kājas sitās kopā un bikses bija galīgi apspurušas. Nāgels izgāja viņam pretī un sastapa viņu pie pasta, kur Minūte uz brīdi bija nolicis maisu.

Viņi sasveicinājās dziļi palocīdamies viens otram. Nāgels piepeši satvēra Minūti aiz pleca un, nekā nepaskaidrodams, stipri uzbudināts sacīja:

— Vai jūs esat kaut ko izpļāpājis par to naudu, kuru es jums iedevu? Kādam teicis par to?

Minūte pārsteigts atbildēja:

— Nē, nevienam neko neesmu sacījis.

— Es jūs brīdinu, — Nāgels turpināja bāls un uztraukts, — ja jūs kaut vārdu bildīsiet par tiem pāris šiliņiem, ko es jums iedevu, tad es jūs nositīšu — nositīšu!

Dievs ir mans liecinieks! Vai jūs mani saprotat? Un lai arī jūsu tēvocis pievalda mēli!

Minūte stāvēja, pavēris muti, viņš bija galīgi apstulbis un tikai pēc brīža spēja kaut ko nomurmināt: viņš nevienam neteikšot ne pušplēsta vārdiņa, viņš to apsolot…

It kā gribēdams attaisnot savu aizsvilību, Nāgels steigšus piebilda:

— Šī pilsētele ir gatavais aizkakts, īsts vārnu perēklis! Visi uz mani blenž, kur vien es eju, pat pakustēties nedrīkstu! Bet es negribu, ka mani izspiego! Pie velna visus cilvēkus! Tagad esmu jūs brīdinājis. Un vēl es jums teikšu: man ir iemesls domāt, ka šī Kjelanas jaunkundze no mācītāja mājas, piemēram, ir ļoti viltīga, viņa jūs viens divi aptīs ap pirkstu un izvilks visu, ko vēlas izdibināt. Bet es neciešu šo ziņkārību, tā man derdzas. Starp citu, vakarvakarā es biju ar viņu kopā. Viņa ir liela koķete. Nu jā, ne jau par to ir runa. Es tikai vēlreiz jūs lūdzu, nepļāpājiet par to nelielo palīdzību, ko es jums piedāvāju. Ļoti labi, ka es jūs sastapu, — Nāgels atsāka.

— Gribu ar jums parunāt par kādu citu jautājumu: aizvakar mēs abi, ja atceraties, sēdējām uz kādas kapa plāksnes.

— Jā.

— Es uz šās plāksnes uzšņāpu, atzīstos, neķītru, piedauzīgu pantu, bet tas nav galvenais, tātad es uzrakstīju šo pantiņu. Kad mēs no turienes aizgājām, šīs rindiņas vēl palika, bet, pēc mirkļa atgriezies, es redzēju, ka tās ir izdzēstas, — vai tas bija jūsu darbs?

Minūte nodūra acis un atbildēja:

— Jā. Klusums.

Stostīdamies, satraukts, ka pieķerts šādā pārdrošībā, kuru viņš nez kādēļ izdarījis, Minūte paskaidroja:

— Es gribēju, lai… Jūs Mīnu Meeku nepazināt, tur visa vaina, citādi jūs to nebūtu darījis, nebūtu tā rakstījis. Es tūliņ pats sev teicu: viņš nav vainīgs, viņš ir svešinieks šajā pilsētā, bet es esmu šejienietis un viegli to varu izlabot. Vai tad man to nevajadzēja darīt? Es izdzēsu pantiņu. Neviens to nav lasījis.

— Kā tad jūs zināt, ka neviens to nav paspējis izlasīt?

— Neviena dzīva dvēsele, tas ir tiesa. Kad es jūs un dakteri Stēnersenu biju pavadījis līdz vārtiem, tūdaļ atgriezos un pantu nodzēsu. Es biju projām tikai īsu mirkli. .

Nāgels paskatījās uz Minūti, saņēma viņa roku un, ne vārda neteikdams, to paspieda. Viņi abi raudzījās viens uz otru, Nāgela lūpas mazliet trīcēja.

— Ardievu! — viņš teica. — Jā, ko es gribēju sacīt, vai jūs dabūjāt svārkus?

— Hm… Bet gan es tos dabūšu — tad, kad tie man būs vajadzīgi. Pēc trim nedēļām..

Tai brīdī viņiem garām pagāja sirma sieviete, tā, kas tirgojas ar olām, Marta Gude; nesdama zem priekšauta grozu, viņa gāja, tumšās acis nodūrusi. Minūte paklanījās, arī Nāgels paklanījās, bet viņa tikko atņēma sveicienu un steigšus pagāja garām, devās uz tirgu, lai tur aši pārdotu divas trīs olas un, turot saujā saņemtos šiliņus, tikpat steigšus atgrieztos mājās. Mugurā viņai bija zaļa, ļoti plāna kleita.

Nāgels nenolaida acu no šās zaļās kleitas. Viņš sacīja:

— Tātad svārki jums būs vajadzīgi pēc trim nedēļām. Kas tad notiks pēc trim nedēļām?

— Te sarīkos bazāru, lielu vakaru, — vai tad jūs par to neesat dzirdējis? Es arī piedalīšos dzīvajās bildēs, Dagnijas jaunkundze mani uzaicināja.

— Ak tā, — Nāgels domīgi noteica. — Nu ja, jūs drīz vien dabūsiet svārkus, pilnīgi jaunus, nevis apnēsātus. Pilnvarotais to man šodien apsolīja. Patiesībā viņš nemaz nav tik ļauns cilvēks… Bet iegaumējiet: jūs viņam nepateicieties, nekādā gadījumā ne! Jūs par tiem svārkiem nemaz nerunājiet, viņš negrib, ka par tiem pateicas. Vai jums skaidrs? Tas viņam būtu nepatīkami — tā viņš teica. Un jūs pats taču arī sapratīsiet, ka būtu netaktiski atgādināt viņam to dienu, kad viņš bija piedzēries un aizgāja no viesnīcas ar sagumzītu cepuri.

— Jā.

— Arī savam tēvocim nesakiet, no kā esat dabūjis svārkus, nevienam pašam cilvēkam, pilnvarotais to noteikti pieprasa. Jūs taču sapratīsiet, ka viņam būs nepatīkami, ja pilsētā izplatītos nevalodas, ka viņš kādu apvainojis, bet vēlāk bijis spiests izlabot savu kļūdu, uzdāvājot svārkus.

— Jā, to es saprotu.

— Paklau, man nupat ienāca prātā — kāpēc jūs ogles neizvadājat ar divričiem?

— To es nevaru sakropļojuma dēļ, nedrīkstu vilkt smagus maisus. Es spēju nest diezgan lielus smagumus, ja tikai uzmanīgi uzceļu uz muguras, bet vilkt nevaru, tad nogurstu un pakrītu uz deguna, un man sākas briesmīgas sāpes. Bet nest maisu nemaz nav tik grūti.

— Labi. Ienāciet atkal pie manis! Atcerieties — istaba numurs septiņi, nāciet tieši iekšā!

To teicis, Nāgels iespieda Minūtem rokā naudas zīmi un žigli aizgāja lejup pa ielu uz ostas pusi. Visu laiku viņš nebija izlaidis no acīm zaļo kleitu un tagad tai sekoja.

Nonācis pie Martas Gudes mājiņas, Nāgels brīdi apstājās un palūkojās uz visām pusēm. Neviens viņu nevēroja. Viņš pieklauvēja, bet neviens neatsaucās. Jau divas reizes viņš bija klauvējis pie šīs sievietes durvīm, un tad arī neviens nebija atbildējis; šoreiz viņš pats bija redzējis, ka viņa pārnāk no tirgus un ieiet mājā, un viņš vairs negribēja atgriezties atpakaļ neticis iekšā. Viņš apņēmīgi atvēra durvis un iegāja istabā.

Viņa stāvēja istabas vidū un raudzījās uz Nāgelu. Aiz apjukuma viņa bija nobālusi krīta baltumā un satraukuma bezpalīdzīgi pat izstiepa pretī rokas.

— Piedodiet manu uzmācību, jaunkundz, es ļoti lūdzu! — Nāgels sacīja un, kā parasti, gaužām bijīgi sveicināja. — Būšu jums ļoti pateicīgs, ja atļausiet parunāt ar jums kādu brīdi. Neuztraucieties, es jūs ilgi neaizkavēšu. Esmu jūs jau dažas reizes mēģinājis satikt, bet veltīgi, un tikai šoreiz man laimējās jūs sastapt mājās. Mani sauc par Nāgelu, esmu svešinieks un dzīvoju viesnīcā «Central».

Viņa joprojām neteica ne vārda, taču piebīdīja Nāgelam krēslu, bet pati atkāpās pie krāsns.

Istaba bija tieši tāda, kādu Nāgels bija iedomājies: galds, divi krēsli un gulta — tā arī visa iekārta. Uz palodzēm stāvēja daži puķpodi ar baltiem ziediem, bet logiem trūka aizkaru, grīda bija netīra. Nāgels ieraudzīja kaktā pie gultas arī to veco krēslu ar augsto atzveltni. Krēslam bija tikai divas kājas, tas bija atsliets pret sienu un izskatījās nožēlojams. Sēdeklis bija pārvilkts ar sarkanu plīšu.

— Kaut es jūs tikai varētu nomierināt, jaunkundz! — Nāgels atsāka. — Mans apciemojums gan visiem neiedveš tādas bailes, he-he-hē! Esmu jau bijis pie citiem šejieniešiem, nedomājiet, ka tik nekautrīgi ielaužos tikai pie jums. Eju no mājas uz māju, cenšos iekļūt pie visiem — varbūt jūs jau esat dzirdējusi? Nē? Bet tā tas ir. To prasa mana nodarbošanās, esmu kolekcionārs, uzpērku daždažādus senlaicīgus priekšmetus un maksāju tik, cik tie patiesībā ir vērti. Nebīstieties, jaunkundz, aiziedams es nekā nepaņemu līdzi, nekā nenozogu, he-he-hē, šis netikums man nepiemīt. Esiet pavisam mierīga! Ja neizdodas nopirkt to vai citu mantu pēc vienošanās ar īpašnieku, tad es aizeju tukšām rokām.

— Bet man nav nekādu senlaicīgu lietu, — sieviete beidzot ierunājās un izskatījās gaužām izmisusi.

— Tā jau mēdz allaž sacīt, — Nāgels atbildēja. — Nu jā, es saprotu, ka ir tādas iemīļotas lietas, no kurām nelabprāt šķiras, lietas, pie kurām cilvēks ir pieradis, ar kurām ik dienas būts kopā, mantojums no vecākiem vai vecāku vecākiem. Bet, no otras puses, šīs lietas savu laiku nokalpojušas un nekam vairs lāgā neder — kāpēc lai tās aizņemtu vietu, ja par tām var dabūt naudu? Šīs nederīgās ģimenes relikvijas bieži vien var ienest krietnu summiņu. Kāda jēga tās glabāt kamēr galīgi satrup un jānes augšā uz bēniņiem? Kādēļ gan tas nepārdot, kamēr vēl nav par vēlu? Daži cilvēki sadusmojas, kad es ienāku, un atbild, ka viņiem neesot nekādu senlaicīgu lietu, — labi, ikviens rīkojas pēc savas patikšanas, es palokos un aizeju. Tur nekā nevar darīt.

Citi atkal kaunas un kautrējas man rādīt, piemēram, vecu, izdegušu pannu. Viņi no šīm lietām nekā nesaprot. Bet tie ir vientiesīgi ļautiņi, kuriem nav nekādas izpratnes, cik plaši izplatīta ir kolekcionēšanas mānija. Es tīšām saku «mānija», atzīstos, ka mana dziņa krāt kolekciju tiešām ir īsta mānija. Starp citu, tas attiecas tikai uz mani, tā ir vienīgi mana darīšana. Jā, es tikai gribēju sacīt: šie cilvēki izturas smieklīgi un muļķīgi, kautrēdamies radīt savas vecās mantas. Kādi tad izskatās ieroči un rotas lietas, ko izrok no senlaiku kapenēm? Vai izskata dēļ tas zaudējušas vērtību? Vai nav tiesa, jaunkundz? Jums vajadzētu redzēt manu govju zvaniņu kolekciju! Man, piemēram, ir kāds zvaniņš, pavisam vienkāršs skārda zvaniņš, kuru tomēr dažas indiāņu ciltis pielūgušas kā dievību. Iedomājieties, ilgus gadus tas karājies kārtī pie kāda vigvama un tam nesti upuri un tā priekšā locīti ceļi! Redzat nu! Bet es novirzos no sava apciemojuma mērķa. Tiklīdz sāku runāt par saviem zvaniņiem, tā pagalam aizrunājos.

— Jā, bet man nudien nav nevienas senatnīgas lietas, — Marta atkal ieteicās.

— Vai es drīkstu, — Nāgels rāmi un ar lietpratēja izskatu sacīja, — piemēram, apskatīt tur to krēslu? Protams, bez jūsu atļaujas pat nepakustēšos. Starp citu, es jau to tūliņ ievēroju, tiklīdz ienācu istabā, un laiku pa laikam pametu uz to acis.

Marta galīgi samulsusi atbildēja:

— Tas… lūdzu… bet tam kājas ir salauztas…

— Kājas salauztas, jā, tiesa! Kas par to? Kāda tam nozīme? Jo labāk, jā, jo labāk!

Vai drīkstu vaicāt, no kurienes jums šis krēsls?

Nu jau Nāgels paņēmis krēslu, viņš to groza rokās, uzmanīgi apskata no visām pusēm. Apzeltīts tas nav, tikai viens vienīgs rotājums uz atzveltnes, tāds kā kronis, iegriezts sarkankokā. Atzveltne sakapāta ar nazi. Uz sēdekļa koka rāmja arī daudz robu — zīme, ka uz tā griezta tabaka.

— Tas mums ir no ārzemēm, nezinu, no kurienes. Mans vectēvs reiz pārveda vairākus tādus krēslus, bet palicis tikai šis viens. Mans vectēvs bija jūrnieks.

— Ak tā? Vai jūsu tēvs arī bija jūrnieks?

— Jā.

— Vai jūs arī braucāt viņiem līdzi? Atvainojiet, ka jūs iztaujāju!

— Jā, es braucu līdzi daudzus gadus.

— Vai patiešām? Tas droši vien bija ļoti interesanti! Redzējāt daudzas zemes, vagojāt, kā mēdz teikt, jūras un okeānus! Jā, redzat nu! Un pēc tam jūs atkal apmetāties te uz dzīvi? Jā, dzimtene paliek dzimtene, nekur nav tik labi kā mājās…

Sakiet, lūdzu, — vai jūs gadījumā nezināt, kur jūsu vectēvs iegādājies šo krēslu?

Teikšu jums, ka man ļoti no svara mazliet zināt par lietām, tā sakot, izdibināt to biogrāfiju.

— Nē, es nezinu, kur viņš to pircis, tas notika pirms daudziem gadiem. Varbūt Holandē? Nudien nezinu.

Nāgels, sev par apmierinājumu, manīja, ka Marta aizvien vairāk atžirgst. Viņa jau bija panākusies tālāk istabā, stāvēja viņam gandrīz blakām, kad viņš apskatīja krēslu; šķita, ka viņš nekad nebeigs to pētīt. Viņš runāja vienā runāšanā, izteica piezīmes par apdari un bezgala sajūsminājās, atradis krēsla atzveltnes ārpusē mazu plāksnīti, kas savukārt bija iestrādāta otrā plāksnītē — vienkāršs, bezgaumīgs darbs, turklāt veikts bērnišķīgā neveiklībā. Krēsls bija satrunējis, un Nāgels apgājās ar to ļoti piesardzīgi.

— Jā, — viņa beidzot sacīja, — ja jūs tiešām… es gribēju teikt… ja jums tas sagādā patiku, tad paturiet to. Es jums krēslu aiznesīšu uz viesnīcu. Tas man nav vajadzīgs. — Un piepeši viņa pasmaidīja par Nāgela dedzību, ar kādu viņš tiecās iegūt šo ķirmju sagrauzto krēslu. — Tam jau ir tikai viena vesela kāja, — viņa piebilda.

Nāgels paraudzījās uz viņu. Viņas mati bija balti, bet smaids kvēls, meitenīgs un valdzinošs un zobi skaisti. Smejoties viņas acīs ievizējās valgs mirdzums. Cik melnas acis šai vecajai jaunkundzei! Taču Nāgela sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Priecājos, — viņš dzedri sacīja, — ka jūs esat izšķīrusies pārdot man krēslu.

Tagad vienosimies par cenu. Nē, lūdzu, atvainojiet, pagaidiet mazliet, ļaujiet man izteikties, cenu es vienmēr nosaku pats. Es novērtēju mantu, piedāvāju tādu un tādu summu, un darīts! Jūs varētu uzprasīt pārāk augstu cenu, mani izmantot, kādēļ gan ne? Jūs jau varētu iebilst, ka tik alkatīga nemaz neizskatāties, — labi, piekrītu; man ir bijusi darīšana ar daudziem cilvēkiem, tāpēc esmu radis cenu noteikt pats, es zinu, ko daru. Tāds ir mans princips. Kas varētu liegt jums prasīt par šo krēslu trīssimt kronu, ja ļautu jums brīvu rīcību? Jo vairāk tāpēc, ka runa ir par tiešām dārgu un retu priekšmetu. Bet tādu pasakainu summu es nespēju maksāt, saku to skaidri un gaiši, lai jūs nelolotu nekādas ilūzijas. Negribu sevi izputināt, es būtu traks, ja par šo krēslu maksātu trīssimt kronu. Vārdu sakot, es par krēslu piesolu divsimt kronu, ne šiliņa vairāk. Vienmēr maksāju par priekšmetu tā īsto vērtību, ne vairāk.

Sieviete neteica ne vārda, tikai skatījās Nāgelā, acis iepletusi. Beidzot viņa nosprieda, ka Nāgels joko, un atkal iesmējās — klusām un mulsi.

Taču Nāgels rāmi izņēma no kabatas divas sarkanas banknotes un dažas reizes tās pavicināja. Bet visu laiku nenovērsa acu no krēsla. Viņš sacīja:

— Nenoliedzu, ka varbūt cits jums maksātu vairāk, gribu būt godīgs un to atzīt, varbūt jūs dabūtu mazliet vairāk. Bet es esmu novērtējis šo krēslu par divsimt kronām un vairāk nevaru maksāt ne šiliņa. Rīkojieties, kā pati atzīstat par labu, taču vispirms apdomājieties! Divsimt kronas jau arī no gaisa nekrīt.

— Nē, — viņa, mulsi smaidīdama, atbildēja, — paturiet pats savu naudu.

— Paturiet savu naudu! Ko tas nozīmē? Vai drīkstu vaicāt, kas tad vainas manai naudai? Vai jūs domājat, ka es pats to esmu taisījis? Jā, jo jūs taču nedomāsiet, ka esmu to nozadzis, he-he-hē, ko?

Viņa vairs nesmējās. Likās, šis cilvēks runā nopietni, un viņa sāka to visu pārdomāt. Ko šim vājprātim no viņas vajag? Spriežot pēc viņa acīm, viņš ir spējīgs uz visu. Diezin vai viņam nav kāds slepens nolūks, vai viņš neizliek lamatas? Kāpēc viņš atnācis tieši pie viņas ar savu naudu? Šķita, ka viņa beidzot pieņēmusi kādu lēmumu, un teica: — Ja jūs man par šo krēslu dotu vienu vai divas kronas, es būtu pateicīga. Vairāk es neņemšu.

Nāgels likās ļoti pārsteigts, pagāja dažus soļus viņai tuvāk un palūkojās uz viņu.

Tad sāka smieties.

— Bet.. vai jūs esat apsvērusi… Kaut kas tāds gadās pirmo reizi manā kolekcionāra mūžā… Bet es, zināms, saprotu jokus…

— Tie nav joki. Kaut ko tik traku es nekad neesmu dzirdējusi. Vairāk es neņemšu, es vispār nekā negribu ņemt. Ņemiet krēslu par velti, ja vēlaties!

Nāgels smējās skaļā balsī.

— Es tiešām saprotu jokus un tos novērtēju, jā, tie mani sajūsmina. Velns lai parauj, ja tā nav! Par labu joku es beidzos vai nost aiz smiekliem. Bet mēs taču sapratīsimies, vai ne? Kā jūs domājat, vai šo jautājumu nenokārtot, kamēr vēl esam labā noskaņā? Pēc brītiņa jūs krēslu varbūt atkal noliksiet kaktā un prasīsiet par to piecsimt kronu.

— Ņemiet šo krēslu. Es… Ko gan jūs domājat? Viņi cieši skatījās viens uz otru.

— Jūs alojaties, ja domājat, ka man prātā kaut kas cits, gribu tikai par piemērotu cenu iegūt šo krēslu, — Nāgels teica.

Marta izsaucās:

— Dieva dēļ, nu tad ņemiet to, ņemiet taču!

— Man, protams, vajadzētu būt ļoti pateicīgam par jūsu lielisko pretimnākšanu. Bet mēs, kolekcionāri, arī neesam galīgi zaudējuši goda jūtas, lai arī to vienmēr nepietiek, un šīs goda jūtas mani attur, jā, saceļas pret mani, ja es mēģinu par velti iegūt dārgu priekšmetu. Mana kolekcija zaudētu savu vērtību manās, proti, īpašnieka acīs, ja tajā iekļūtu priekšmets, kas iegūts negodīgā veidā. He-he-hē, man nudien jāsmejas, tas tiešām ir ačgārni, ka esmu spiests aizstāvēt jūsu intereses, lai gan man vajadzētu domāt pašam par savu labumu. Bet, ja nu jūs mani uz to spiežat, tad…

Taču viņa nepadevās, viņš nekā nepanāca. Viņa palika pie sava noteikuma — vai nu viņš ņem krēslu par nieka naudu, vienu vai divām kronām, vai arī atsakās no tā.

Nekādi nevarēdams pievārēt viņas stūrgalvību, viņš beidzot, daudzmaz gribēdams glābt stāvokli, teica:

— Labi, lai šodien paliek. Bet apsoliet, ka nepārdosiet krēslu nevienam citam, iepriekš mani nebrīdinot vai esat ar mieru? Lieciet vērā, ka es neatsakos no šā krēsla, kaut arī par to būtu jāsamaksā mazliet dārgāk. Vismaz es katrā ziņā esmu ar mieru maksāt tikpat daudz, cik par to maksātu kāds cits, un es taču ierados pirmais.

Iznācis ārā, Nāgels lieliem, ātriem soļiem devās projām pa ielu. Ir gan iecirtīga šī meitene, tik nabaga un tik aizdomīga! «Vai redzēji viņas gultu!» viņš sev jautāja.

«Pat salmu cisu tur nebija, kur nu vēl palagi, ieklāti tikai divi apakšsvārki, kurus viņa varbūt ģērbj mugurā aukstās dienās. Un vēl baidās, ka tikai viņu neiejauc nezināmos pasākumos, un noraida tik lielisku piedāvājumu! Bet velns ar ārā, kāda man tur daļa?» Nē, viņam nav itin nekādas daļas. Tomēr īsta vellata! Ja viņš aizsūtītu pie viņas kādu cilvēku, lai tas cenu par krēslu sadzen vēl augstāk, viņai varbūt mostos aizdomas. Ak šī muļķe! Bet kāpēc viņš tā uztraucas, ka tik strupi ticis noraidīts?

Dusmās viņš tik ātri bija nonācis līdz viesnīcai, ka nepaguva pat attapties. Viņš apstājās, tad spēji pagriezās apkārt un devās atpakaļ lejup pa ielu līdz J. Hansena drēbnieka darbnīcai; viņš iegāja iekšā, iesauca meistaru atsevišķā istabā un, kad abi palika divatā, pasūtīja svārkus no tādas un tādas drānas un lūdza meistaru turēt šo pasūtījumu slepenībā. Kad svārki būs gatavi, tie aizsūtāmi Minūtem, tas ir, Gregoram, greizajam ogļu nesējam, kas…

— Vai šie svārki domāti Minūtem?

— Jā, un tad? Esat gan jūs ziņkārīgs! Gribat visu izdibināt, vai?

— Nē, bet kā tad ar mēru?

— Ak tā! Jā, svārki domāti Minūtem, viņš pats var atnākt, lai jūs noņemat mēru, kāpēc gan ne? Bet tikai neviena lieka vārda, neviena mājiena — norunāts? Un kad svārki būs gatavi? Pēc dažām dienām? Labi!

Nāgels noskaitīja naudu tūliņ, atvadījās un aizgāja. Viņš apmierinājumā berzēja rokas, dusmas jau bija pārgājušas, un viņš iedams dziedāja. Jā, jā, par spīti visam!

Pagaidi tikai! Pārnācis viesnīcā, viņš skriešus uzskrēja savā istabā un pazvanīja; viņa rokas aiz nepacietības trīsēja. Durvis lāgā nebija atvērušās, kad viņš jau sauca:

— Telegrammu blankas, Sāra!

Viņš tieši bija atvēris vijoles futrāli, kad ienāca Sāra, Un viņa ārkārtīgi pārsteigta ieraudzīja, ka šajā futrālī, kuru viņa ar tādu piesardzību bija cilājusi, atradās nevis vijole, bet tikai netīra veļa un kaut kādi papīri un rakstāmlietu piederumi. Sāra stāvēja istabas vidū kā zemē iemieta un skatījās uz futrāli.

— Telegrammu blankas! — Nāgels skaļākā balsī atkārtoja. — Es jums lūdzu telegrammu blankas.

Dabūjis beidzot blankas, viņš rakstīja kādam Kristiānijas paziņam, lai tas anonīmi nosūta divsimt kronu Martai Gudes jaunkundzei, kas dzīvo šeit, šajā pilsētā, divsimt kronu bez kāda paskaidrojuma. Lūdzu ievērot klusuciešanu! Juhans Nāgels.

Nē, tas neiet! Mazliet padomājis, viņš saprata, ka šis plāns neder. Vai labāk nepaskaidrot visu tuvāk un naudu neaizsūtīt līdz ar vēstuli, tad varētu būt drošs, ka to tiešām nosūtīs? Viņš saplēsa telegrammu, pēc tam to sadedzināja un tūlīt uzrakstīja vēstuli. Jā, tā būs labāk, pat gluži īsa vēstulīte ir pārliecinošāka par telegrammu. Tā būs labi. Jā, viņš šai sievietei parādīs, viņa sapratīs, ka…

Taču, ielicis naudu aploksnē un to aizlīmējis, viņš kādu brīdi atkal prātoja. «Viņai tomēr var rasties aizdomas,» viņš sev sacīja, «divsimt kronas ir apaļa summa, tādu es nule vicināju viņas acu priekšā. Nē, tas arī neiet!» Viņš izņēma no kabatas vēl vienu desmitkronu banknoti, atplēsa aploksni un apaļās summas vietā ielika tajā divi simti desmit kronu. Tagad viņš atkal aizzīmogoja vēstuli un to nosūtīja.

Pēc tam veselu stundu viņš tīksminājās par šo iedomu. Šī brīnumainā vēstule viņai nokritīs kā no debesīm, no augšas, to viņai nometīs noslēpumaina roka. Ai, ko gan viņa teiks, kad saņems šo naudu? Bet, kad viņš no jauna sev vaicāja, ko viņa teiks, kā to visu uzņems, tad atkal saduga: šis plāns viņam likās visai pārdrošs, muļķīgs un nederīgs. Skaidrs, ka viņa nekā prātīga neizdomās, bet izturēsies kā zoss.

Saņēmusi vēstuli, viņa no tās nekā nesapratīs, lūgs, lai kāds viņai paskaidro. Viņa atplēsīs vēstuli uz pasta letes tā, lai visi to redz, teiks, lai pasta ierēdnis visu noskaidro, un varbūt pat joprojām izturēsies ietiepīgi un sacīs ierēdnim: «Nē, paturiet jūs šo naudu!» Tad pasta ierēdnis piespiedīs pirkstu pie deguna un sacīs: «Pagaidiet, man kaut kas iešāvās prātā!» Un viņš atvērs pasta grāmatu un paziņos, ka šī summa nosūtīta tepat pirms dažām dienām, tieši tāda summa, lai neteiktu — tās pašas banknotes, divi simti desmit kronas uz to un to adresi Kristiānijā. Nosūtītājs, izrādās, ir kāds Juhans Nāgels, svešinieks, kas patlaban dzīvo viesnīcā «Central»… Jā, šādiem ierēdņiem ir tik gari deguni, ka tie visu izošņā. .

Nāgels atkal piezvanīja un lūdza, lai izsūtāmais atnes tūliņ vēstuli atpakaļ.

Nervozā uzbudinājuma dēļ, kādā viņš atradās augu dienu, Nāgelam beidzot tas viss apnika. Lai iet pie velna! Kāda viņam daļa, ja dievs tas kungs ļauj notikt dzelzceļa katastrofai kādā nomaļā Amerikas apgabalā un ja šī nelaime prasa upurus?

Protams, nekāda! Bet tikpat maz daļas viņam gar šo godājamo Martu Gudes jaunkundzi, kas dzīvo šajā pilsētā.

Divas dienas viņš neizgāja no viesnīcas.

X

Sestdienas vakarā Minūte ienāca Nāgela istabā. Viņam mugurā bija jaunie svārki, viņš aiz prieka staroja.

— Es satiku pilnvaroto, — viņš sacīja, — bet tas izlikās nekā nezinām, taču jautāja, no kā esmu dabūjis svārkus. Ar viltību gribēja mani pārbaudīt.

— Un ko jūs atbildējāt?

— Es pasmējos un teicu, ka neteikšu, neteikšu nevienam cilvēkam, lai nu viņš mani atvaino, un atvadījos… Gan es zināšu, ko viņam atbildēt… Redzat, ir jau pagājuši trīspadsmit gadi, kopš neesmu dabūjis jaunus svārkus; es saskaitīju… Gribu jums pateikties par naudu, ko man pagājušo reizi iedevāt. Tā bija pārāk liela summa tādam kroplim kā es — kur es to likšu?… Man galva jūk no jūsu labdarības; esmu galīgi izsists no eņģēm, visas iekšas griežas riņķī! Ha-ha-hā! Bet dievs man palīdz, jo esmu gluži kā bērns. Nē, es zināju, ka reiz dabūšu svārkus — vai es to neteicu?

Dažreiz paiet labs laiciņš, bet veltīgi es nekad negaidu. Leitnants Hansens man reiz apsolīja divus vilnas kreklus, kurus vairs nevalkājot. Nu jau pagājuši divi gadi, bet esmu tik pārliecināts, ka tos dabūšu, it kā man krekli jau būtu mugurā. Tā tas ir allaž — agri vai vēlu cilvēki atceras savus solījumus un iedod man visu, kas nepieciešams.

Bet vai jums nerādās, ka tagad, kad esmu tik labi apģērbies, esmu kļuvis pavisam cits cilvēks?

— Sen jūs neesat te bijis.

— Redzat, es gaidīju svārkus, nolēmu nenākt pie jums vairs vecajos svārkos. Man ir savas īpatnības, man kauns rādīties sabiedrībā skrandainos svārkos, diezin kāpēc tas tā, bet man liekas, it kā es daudz ko zaudētu no savas pašcieņas. Atvainojiet, ka es jums stāstu par savu pašcieņu, it kā tas būtu kas sevišķs. Bet tā tas nav, mana pašcieņa ir gauži niecīga, es jums apgalvoju, tomēr lāgu lāgiem es to izjūtu.

— Vai vēlaties vīnu? Nē? Bet cigāru taču smēķēsiet? Nāgels pazvanīja un lika atnest vīnu un cigārus. Viņš tūliņ iedzēra krietnu malku, bet Minūte sēdēja, smēķēja, lūkojās uz viņu un runāja vienā laidā, šķita, ka runas plūdiem nebūs gala.

— Paklausieties, — Nāgels pēkšņi ieteicās, — varbūt jums trūkst kreklu? Atvainojiet, ka tā vaicāju.

Minūte aši atbildēja:

— Ne jau tāpēc ierunājos par tiem diviem krekliem. Tik tiešām, kā es te sēžu, tāpēc es par tiem nerunāju.

— Nu protams, ne. Kādēļ jūs uztraucaties? Ja jums nav iebildumu, tad parādiet, kas jums ir zem svārkiem!

— Labprāt, ar lielāko prieku! Redzat, krekls ir labs. Un kreisā puse neizskatās sliktāka..

— Pagaidiet, manuprāt, tā ir gan sliktāka, es redzu.

— Priekš manis labu labā! — Minūte izsaucās. — Nē, man nav vajadzīgs jauns krekls, tiešām nav vajadzīgs. Es pat atzīstu, ka šāds krekls ir man pārāk labs. Vai jūs zināt, kas man to iedeva? Dakteris Stēnersens, jā, pats dakteris Stēnersens. Man liekas, viņa kundze par to nekā nezina, kaut arī viņa ir tik devīga. Es šo kreklu dabūju uz Ziemsvētkiem.

— Uz Ziemsvētkiem?

— Jums tas liekas tik sen? Es neesmu nekāds lops, ka šādu kreklu ātri noplēstu, tāpēc naktīs es to novelku un guļu kails, lai veltīgi nevalkātu. Tā es to ilgāk varu valkāt un mierīgi rādīties cilvēkos, nekaunoties, ka man nav pieklājīga krekla mugurā. Ar šādu kreklu es varu piedalīties arī dzīvajās bildēs. Dagnijas jaunkundze joprojām apgalvo, ka man tajās jāpiedalās. Es vakar viņu satiku pie baznīcas. Viņa runāja arī par jums…

— Tad es jums pagādāšu bikses. Par to nudien var maksāt, lai redzētu jūs uzstājamies. Ja pilnvarotais jums dod svārkus, tad es došu bikses, citādi tas nemaz nevar būt. Bet tikai ar parasto noteikumu, ka jūs cietīsiet klusu.

— Jā jau, jā.

— Jums derētu mazliet iedzert. Nē, es neuzstāju, dariet, kā zināt. Man šovakar gribas dzert, esmu nervozs un mazliet skumīgs. Vai jūs atļausiet kādu mazliet aizskarošu jautājumu? Vai jūs zināt, ka jums ir iesauka? Jūs sauc par Minūti — vai to jūs zināt?

— Jā, protams, es to zinu. Sākumā man bija ļoti grūti, es lūdzu dievu, lai viņš man palīdz. Reiz es visu svētdienu paliku mežā, trīsreiz metos ceļos, kur gadījās sausākas vietas — tas notika pavasarī, atkušņa laikā. Bet tas jau notika tik sen, kopš daudziem gadiem, un tagad mani neviens vairs nesauc citādi kā par Minūti, un nekā ļauna tur nav. Kādēļ jūs gribējāt noskaidrot, vai man tas zināms? Ko es tur vairs varu līdzēt?

— Vai jūs zināt, kāpēc šo muļķīgo iesauku dabūjāt?

— Jā, arī to es zinu. Tas notika pirms daudziem gadiem, tad es vēl nebiju kropls, atceros pavisam labi. Tas notika kādā vakarā vai, pareizāk sakot, naktī vecpuišu dzīrēs. Jūs varbūt esat redzējis to dzelteno māju tur, lejā pie muitas, pa labi, ja ejat lejup uz ostu? Jā, toreiz šī māja bija balta un tajā dzīvoja tiesnesis. Tiesnesis bija neprecējies, viņu sauca par Serensenu, bija visai jautrs puisis. Tas notika kādā pavasara naktī, kad es atgriezos no krastmalas, kur biju klaiņājis šurpu turpu un apskatījis kuģus. Nonācis pie šīs dzeltenās mājas, es sapratu, ka tur notiek viesības, jo dzirdēju skaļas balsis un smieklus. Kad gāju garām logiem, viņi mani pamanīja un klauvēja pa rūtīm. Es iegāju iekšā un sastapu tur ārstu Kolbiju, kapteini Viljamu Pranti, muitas ierēdni Folkedālu un vēl dažus citus vīriešus; tur bija kādi septiņi vai astoņi cilvēki, visi pilni kā mārki. Uzjautrinādamies viņi bija salauzuši visus krēslus, jo tā patika tiesnesim, arī glāzes bija saplēsuši un tagad dzēra no pudelēm. Un, kad es arī galīgi apdzēros, tad izlaidībai vairs nebija robežu. Kungi izģērbās un kaili sāka skraidīt apkārt pa istabām, lai gan logiem nebija nolaisti aizkari, bet, kad es negribēju sekot viņu piemēram, viņi mani ar varu izģērba. Es pretojos cik spēdams un centos atbrīvoties; man nebija nekādas citas izejas, es viņiem lūdzu piedošanu, satvēru viņu rokas un lūdzu piedošanu..

— Kāpēc jūs viņiem lūdzāt piedošanu?

— Es domāju, ka varbūt biju pateicis kaut ko nelāgu, tādēļ viņi man uzbrūk. Es satvēru viņu rokas un lūdzu piedošanu, lai viņi ar mani tā neapietas. Taču nekas nelīdzēja, viņi mani izģērba pavisam kailu. Ārsts atrada manu svārku kabatā kādu vēstuli un lasīja to skaļi citiem priekšā. Tad man skurbulis mazliet izgaisa, jo vēstule bija no manas mātes, to viņa bija rakstījusi, kad es devos jūrā. Vārdu sakot, es ārstu nosaucu par alus mucu, jo bija zināms, ka viņš daudz dzer. «Tu esi alus muca!» es izsaucos. Viņš par to briesmīgi saskaitās un gribēja mani sagrābt aiz skausta, taču citi viņu atturēja. «Labāk piedzirdīsim viņu,» teica tiesnesis, it kā es jau nebūtu galīgi piedzēries. Tad viņi lēja man mutē dzērienus no dažādām pudelēm. Pēc tam divi kungi, es vairs neatceros, kuri tie bija, ienesa istabā baļļu ar ūdeni; viņi nolika baļļu istabas vidū un sacīja, ka mani kristīšot. Jā, tagad visi gribēja mani kristīt, un sākās neganta kņada. Viņiem iešāvās prātā saduļķot ūdeni, un viņi gan spļāva ūdenī, gan lēja tajā degvīnu, iegāja pat guļamistabā, atnesa no turienes naktspodu un iegāza tā saturu ūdenī. Vēl viņi iebēra baļļā divas liekšķeres pelnu, gribēdami ūdeni padarīt pēc iespējas pretīgāku. Un tad viņi grasījās mani kristīt. «Kādēļ tad jūs tikpat labi nevarat kristīt kādu no jums pašiem?» es lūdzu tiesnesi, apķēris viņa ceļgalus. «Mēs jau esam kristīti,» viņš atbildēja, «mūs kristīja tieši tāpat.» Un es viņam ticēju, jo pilsētā runāja, ka viņš vienmēr tā kristot visus savus draugus. «Nāc stājies manā priekšā!» viņš man uzsauca. Bet es negāju, biju pieķēries pie durvju roktura un turējos. «Tūlīt nāc šurp, šai pašā minūtē!» viņš kliedza un vārdus «šai pašā minūtē» izrunāja tā, kā tos izrunā Gudbrandsdālā. Bet es negāju. Tad kapteinis Prante ierēcās: «Minūte, Minūte, tas būs viņa vārds! Kristīsim viņu par Minūti, par Minūti!» Un viņi visi vienojās tā nosaukt mani, tāpēc ka esmu tik sīks. Divi vīri sagrāba mani un aizstiepa pie tiesneša, un, tā kā biju neliela auguma, tad tiesnesis viens pats saķēra mani abām rokām un iemeta baļļā. Viņš iesvieda mani ūdenī ar galvu uz leju un berza manu degunu gar baļļas dibenu, kur bija pelni un stikla skambas, pēc tam izvilka ārā un noskaitīja lūgšanu. Tad kūmiem arī vajadzēja darīt savu, katrs no tiem mani augstu pacēla gaisā un atkal iesvieda ūdenī, bet, kad tas viņiem apnika, tad visi nostājās divās rindās un meta mani kā bumbu no vienas puses uz otru. To viņi darīja, lai es ātrāk apžūtu, svaidījās līdz apnikumam. Beidzot tiesnesis sauca: «Diezgan!» Tad viņi palaida mani vaļā, sniedza man roku un godināja par Minūti, tā apstiprinādami manas kristības. Tomēr mani vēlreiz iemeta baļļā, to no visa spēka izdarīja Kolbijs, viņš mani svieda tik sparīgi, ka man sānos kaut kas nokrakšķēja. Viņš nespēja aizmirst, ka es viņu biju nosaucis par alus mucu. Kopš tās nakts šī palama man pielipa. Nākamajā dienā visa pilsēta zināja, ka es esot bijis pie tiesneša un mani kristījuši.

— Jūs teicāt, ka sānos jums kaut kas pārlūza? Bet vai jūsu galva nebija cietusi, es domāju — tieši galva?

Klusums.

— Jūs man jau otrreiz vaicājat, vai mana galva nav cietusi, tas nav bez nolūka.

Bet toreiz es galvu nesasitu, nedabūju smadzeņu satricinājumu, ja to jūs domājat. No trieciena pret baļļu man tikai pārlūza viena riba. Bet tagad viss ir labi, ārsts Kolbijs man par velti izārstēja šo lūzumu, nekādas sekas no tā nav palikušas.

Nāgels, klausīdamies Minūtes stāstā, bija dzēris tēju, tagad viņš pazvanīja un pasūtīja vēl vīnu. Piepeši viņš sacīja:

— Man nupat ienāca prātā jums kaut ko pajautāt: vai jūs domājat, ka es kaut cik saprotu cilvēkus? Nemaz neskatieties uz mani ar tādu izbrīnu, tas ir tikai biedrisks jautājums. Vai jūs domājat, ka es spēju ieskatīties cilvēkā, ar ko sarunājos?

Minūte bikli uz viņu paraudzījās un nezināja, ko atbildēt.

Tad Nāgels no jauna ierunājās:

— Es lūdzu mani atvainot! Arī iepriekšējā reizē, kad man bija prieks jūs redzēt pie sevis, es jūs samulsināju ar dažiem muļķīgiem jautājumiem. Atcerieties, es jums, piemēram, piedāvāju tik un tik daudz naudas, lai jūs sevi atzītu par tēvu kādam bērnam, he-he-hē! Bet toreiz es šo ēverģēlību izdarīju tāpēc, ka jūs nepazinu; tagad turpretī es jūs atkal pārsteidzu, par spīti tam, ka pazīstu ļoti labi un gaužām cienu.

Bet, redzat, šodien es to daru tikai tāpēc, ka esmu nervozs un jau krietni iereibis. Ar to arī viss izskaidrojams. Jūs, protams, esat. ievērojis, ka esmu stipri iereibis?

Skaidrs, ka jūs to redzat; kāpēc jums jāizliekas? Jā, ko tad es gribēju sacīt — jā, mani tiešām interesē, cik dziļi es, pēc jūsu domām, spēju izprast cilvēka dvēseli. He-hē, es, piemēram, domāju, ka ļoti labi varu uztvert intonāciju tā cilvēka balsī, ar kuru sarunājos. Ja es sēžu un runāju ar kādu cilvēku, man nemaz nav uz viņu jāskatās un uzmanīgi jāseko tam, ko viņš saka, es tūliņ sadzirdu, vai viņš kaut ko grib iestāstīt vai sagrozīt. Balss ir bīstams aparāts. Saprotiet mani pareizi: es nedomāju balss fizisko skaņu, tā var būt skaļa vai klusa, maiga vai skarba, es nerunāju par balss tembru, bet par tās noslēpumainību, par pasauli, no kuras tā skan… Velns parāvis šo pasauli!

Vienmēr ir kāda apslēpta pasaule! Velns ar ārā, kāda man gar to daļa? — Nāgels no jauna iedzēra un atsāka: — Jūs esat kļuvis tik kluss. Es taču ar savu dižošanos par spējām pazīt cilvēkus nebūšu jūs tā apmulsinājis, ka jūs vairs neuzdrīkstaties pat pakustēties? He-he-hē, tas tikai būtu jauki! Bet es atkal aizmirsu, ko gribēju sacīt. Jā, jā, tad es saku pavisam ko citu, kas man nemaz nav tuvu pie sirds, bet ko tomēr atceros runājot. Ak dievs, kā es muldu! Kādas ir jūsu domas par Kjelanas jaunkundzi? Es gribu dzirdēt jūsu domas par viņu. Manas domas ir tādas, ka Kjelanas jaunkundze ir veikla koķete, ka, taisnību sakot, viņa justos gauži priecīga, ja arī citi, daudzi — ieskaitot arī mani — viņas dēļ padarītu sev galu. Tādas ir manas domas.

Viņa ir skaista, jā, tāda viņa ir, un tām vajadzētu būt saldām sāpēm — just, ka viņas papēži tevi samin, jā, varbūt kādreiz es to no viņas izlūgšos, negribu gan zvērēt, ka tieši tā notiks… Pagaidām tas tā vēl nav, man ir laika diezgan.. Bet, žēlīgais dievs, es jūs laikam ar šādām sarunām izbiedēju! Vai esmu aizskāris jūs personiski?

— Kaut jūs zinātu, cik labi Kjelanas jaunkundze par jums runāja! Es viņu satiku vakar, viņa ilgu laiku ar mani tērzēja.

— Sakiet man — piedodiet, ka es jūs pārtraucu, — varbūt arī jūs mazliet spējat saklausīt trīsas aiz Kjelanas jaunkundzes fiziskās balss? Tagad jūs dzirdat, cik šausmīgi es muldu! Vai nav tiesa? Bet es būtu priecīgs, ja arī jūs mazliet izprastu cilvēkus, tad es jūs apsveiktu un teiktu: mēs esam divi, divi, kas stāvam augstāk, mēs to izprotam, nu tad apvienosimies, apvienosimies mazā biedrībā un nekad šīs spējas neizmantosim viens pret otru, vai saprotat? Es, piemēram, nekad neizmantošu savu izpratni pret jums, kaut arī ļoti labi jūs izprastu. Jūs atkal kļūstat nemierīgs un izskatāties sabijies. Tikai nepadodieties manai lielībai, esmu galīgi pilnā… Bet tagad es atceros, ko gribēju teikt, iekāms sāku runāt par Kjelanas jaunkundzi, kas man nemaz neskāra sirdi. Kādēļ tad man vajadzēja izklāstīt savas domas par viņu, ja jūs to nevaicājāt! Esmu pilnīgi sabojājis jūsu labo noskaņu; vai atceraties, cik priecīgs jūs bijāt, kad pirms stundas te atnācāt? Visā šajā tērgāšanā ir vainīgs vīns… Kaut tikai man otrreiz neaizmirstos, ko gribēju teikt: kad jūs stāstījāt par tām vecpuišu dzīrēm pie tiesneša, par savām kristībām, tad manī modās dīvaina vēlēšanās arī sarīkot vecpuišu dzīres, piķis un zēvele, vecpuišu dzīres dažiem lūgtiem viesiem, un jums arī jānāk, es visādā ziņā rēķināšos ar jums. Varat būt pārliecināts, ka otrreiz jūs vairs nekristīs, es parūpēšos, lai pret jums izturas ar vislielāko uzmanību un cieņu, un vispār netiks salauzts neviens krēsls vai galds. Taču es labprāt kādu vakaru redzētu pie sevis dažus draugus un pēc iespējas drīz, teiksim, nedēļas beigās. Ko jūs par to sakāt?

Nāgels no jauna iedzēra, iztukšoja divas lielas glāzes. Minūte joprojām neatbildēja. Viņa iepriekšējais bērnišķīgais prieks bija izgaisis, un likās — viņš klausās namatēvā tikai aiz pieklājības. Dzert viņš visu laiku atteicās.

— Jūs pēkšņi esat kļuvis apbrīnojami kluss, — Nāgels sacīja. — Tas ir diezgan smieklīgi, bet vai zināt, ka patlaban jūs izskatāties it kā aizskarts, it kā jūs būtu trāpījis kāds vārds, kāds mājiens. Jā, vai nav savādi, it kā jūs kaut kas būtu trāpījis!

Ievēroju, ka jūs nule mazliet satrūkāties. Ak tā nebija, nu tad esmu alojies! Vai jūs kādreiz esat iedomājies, kā justos naudas viltotājs, ja pie viņa vienā jaukā dienā ierastos slepenpolicists, uzliktu roku uz pleca un, ne vārda neteikdams, raudzītos viņam acīs?… Bet ko lai es iesāku ar jums, jūs kļūstat aizvien skumjāks un noslēdzaties sevī. Šodien esmu nervozs un jūs pagalam nomoku, bet, ja esmu piesūcies, tad man jārunā. Un jūs nedrīkstat iet prom, jo tad es būšu spiests kādu stundu gvelzt niekus ar Sāru, ar istabeni, un tas varbūt nav pieklājīgi, turklāt ir garlaicīgi. Vai jūs atļausiet izstāstīt kādu mazu notikumu? Tas ir sīkums, bet varbūt jūs izklaidēs un vienlaikus pierādīs manas spējas izprast cilvēkus. He-he-hē, jūs, proti, uzzināsiet, ka, ja ir kāds, kurš nespēj izprast cilvēkus, tad tas esmu es, — varbūt šis paskaidrojums jūs uzjautrinās, Vārdu sakot, reiz es biju Londonā — jā, starp citu, tas notika pirms trim gadiem, ne vairāk — un tur iepazinos ar kādu jaunu, apburošu dāmu — ar viņas tēvu man bija nelielas darīšanas. Es šo dāmu iepazinu diezgan labi, mēs bijām kopā ik dienas veselas trīs nedēļas un kļuvām lieli draugi. Kādā pēcpusdienā viņa gribēja man paradīt Londonu, mēs devāmies pastaigā, apskatījām muzejus, mākslas iestādes, lieliskas celtnes un parkus, un, iekāms gājām uz mājām, bija jau iestājies vakars. Pa to laiku mani sāka mocīt dabiskās vajadzības, atklāti sakot, es biju sprukās, tas jau arī saprotams pēc tik ilgas pastaigas. Ko lai daru?

Pazust nevarēju, bet lūgt atļauju paiet sāņus negribēju. Un tad es ļāvu, lai notiek kas notikdams, ļāvu, lai tek, un, protams, kļuvu slapjš līdz papēžiem. Bet, pie velna, ko citu lai es būtu iesācis? Par laimi, man mugurā bija ļoti garš mētelis, un es cerēju, ka savu likstu apslēpšu. Taču mums gadījās iet garām kādai spilgti apgaismotai konditorejai un, dievs lai stāv man klāt, mana dāma apstājās un lūdza, lai es pagādājot viņai kaut ko ēdamu. Protams, tas taču gluži saprotams, jo mēs bijām klaiņājuši visu dienu un jutāmies diezgan noguruši. Tomēr es biju spiests atteikties. Tad dāma paskatījās uz mani, viņai tas šķita pavisam dīvaini, viņa vaicāja pēc iemesla. «Jā,» es atbildēju. «Iemesls ir tāds, ka man nav naudas, nav līdz neviena penija!» Nu jā, tas bija pamatots iemesls, to nevarēja noliegt, arī viņai nebija līdz ne penija, neviena penija. Un tā nu mēs stāvējām, skatījāmies viens uz otru un smējāmies par šo situāciju. Taču viņa tomēr atrada izeju, pameta skatienu augšup uz māju, pie kuras stāvējām, un sacīja: «Pagaidiet šeit vienu mirkli, šās mājas otrajā stāvā dzīvo mana draudzene, viņa mums aizdos naudu!» To teikusi, mana dāma aiztraucās. Viņa bija projām dažas minūtes, bet es pa to laiku cietu elles mokas. Kā lai izturos, kad viņa atgriezīsies ar naudu? Es taču nevarēju iet iekšā spoži apgaismotajā konditorejā, kur sēž daudzas dāmas un kungi! Mani uz vietas izmestu ārā, un tas būtu pats ļaunākais.

Man atlika tikai sakost zobus un lūgt viņu pašu ieiet konditorejā, bet es pagaidīšu te ārā. Aizritēja vēl brīdis, tad mana dāma atgriezās. Viņa izskatījās ļoti apmierināta, pat līksma, teica, ka draudzenes gan nav bijis mājās, bet tas nekas, viņa varot paciesties, jo pēc stundas ceturkšņa būšot mājās un varēšot sēsties pie vakariņu galda. Viņa vēl izlūdzās piedošanu, ka likusi man gaidīt. Taču vēl priecīgāks jutos es, lai gan man bija slapjas bikses un grūti iet. Bet tagad nāk pats labākais, varbūt jūs jau to esat noģidis? Jā, es nudien domāju, ka jūs to nojaušat: tikai šogad, tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmajā gadā, es sapratu, ka pats biju izturējies kā ēzelis. Es visu šo notikumu pārdomāju no jauna un katrā sīkumā sapratu tā nozīmi — mana dāma nemaz nebija gājusi otrajā stāvā, nemaz nebija kāpusi augšā. Labi apdomājot, es sapratu, kāpēc viņa nāca atpakaļ pa sētas durvīm un zagšus izslīdēja pa tām ārā. Ko tas pierāda? Neko sevišķu, tomēr kāpēc viņa nekāpa otrajā stāvā, bet devās pagalmā?

He-he-hē, jā, jūs to lieliski saprotat, es redzu, bet man tas ienāca prātā tikai pēc trim gadiem — tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmajā gadā. Jūs taču neturēsiet mani aizdomās, ka es to visu izgudroju iepriekš, ka iespējami ilgāk klaiņāju apkārt, lai savu dāmu tiktāl novestu, ka it kā nespēju atrauties no pārakmeņojušās hiēnas alas kādā muzejā, bet trīs reizes atgriezos pie šīs alas un visu laiku nenolaidu arī acu no savas dāmas, lai viņa neaizlavītos pagalmā? Jums taču nav tādu aizdomu? Negribu noliegt, ka dažs labs varbūt varētu būt tāds neģēlis un labāk arī pats mocītos vai staigātu slapjš līdz viduklim nekā atteiktos no dīvainas patikas noskatīties, kā jauna, daiļa dāma mokās zināmas vajadzības dēļ. Bet, kā jau teicu, tas man atausa prātā tikai pēc trim gadiem. He-he-hē, ko jūs par to teiksiet?

Klusums.

Nāgels dzēra un runāja tālāk:

— Tagad jūs varbūt teiksiet — bet kāds šim stāstam sakars ar jums un mani un jūsu vecpuišu dzīrēm? Nē, draugs, protams, tam nav nekāda sakara. Tomēr man ienāca prātā jums to pastāstīt, lai pierādītu, kāds stulbenis esmu, ja ir runa par cilvēku dvēselēm. Ak šīs dvēseles! Ko jūs teiksiet, ka es pirms dažām dienām kādā rīta stundā, es, Julians Nilsens Nāgels, pastaigājos gar konsula Andresena māju tur, pakalniņā, un prātoju, cik augsti vai zemi varētu būt griesti viņa viesistabai? Ko jūs par to teiksiet? Bet te izpaužas atkal, ja tā varētu teikt, cilvēka dvēsele. Tai nekādi sīkumi neliekas niecīgi, tai viss ir no svara… Kādu iespaidu tas, piemēram, atstātu uz jums, ja jūs vēlā naktī nāktu mājās no kādām viesībām vai no kādas pastaigas — jūs ejat savu parasto ceļu un piepeši aiz stūra ieraugāt kādu cilvēku, kas stāv un jūs vēro, jā, pat pagriež galvu uz jūsu pusi, kad ejat viņam garām, viņš tikai cieši skatās uz jums, neteikdams ne vārda? Un vēl iedomājieties, ka šim vīram ir melnas drānas mugurā, tāpēc jūs varat saredzēt tikai viņa seju un acis, — ko jūs par to teiksiet? Ak, cilvēka dvēselē norisinās daudz kas!… Kādā vakarā jūs atrodaties sabiedrībā, tur salasījušies, teiksim, divpadsmit cilvēki, bet trīspadsmitais — varētu būt kāda telegrāfiste, kāds nožēlojams tieslietu kandidāts, kantorists vai kuģa kapteinis, vārdu sakot, visparastākā, visnenozīmīgākā persona, — šis trīspadsmitais sēž kaktā, nepiedalās sarunās un vispār nepievērš sev uzmanību; tomēr šai trīspadsmitajai personai ir sava nozīme ne tikai pašai par sevi, bet arī kā sabiedriskam faktoram. Gan viņa apģērbs, gan klusēšana, gan stulbais, neizteiksmīgais skatiens, kas gurdeni slīd pār citiem viesiem, vistiešākā veidā ietekmē pārējo sabiedrību. Viņš klusē, un tas negatīvi iespaido visus, rada drūmu noskaņu, traucē viesiem izturēties jautri un runāt skaļā balsī. Vai man nav taisnība? Šis trīspadsmitais tādējādi var kļūt par ievērojamāko personu šais viesībās. Es, kā jau teicu, lāgā neizprotu cilvēkus, tomēr man patīk vērot, kāda neiedomājama nozīme ir sīkumiem. Reiz es biju liecinieks, kā pilnīgi svešs nabaga inženieris, kas visu vakaru pat muti neatvēra… Bet tas ir cits stāsts, ar iepriekšējo tam nav nekāda sakara, vienīgi tik daudz, ka tie abi iešāvās prātā reizē un atstāja pēdas manās smadzenēs. Bet atgriezīšos pie tā, ar ko sākām: kas zina, vai tieši jūsu klusēšana šovakar nav piešķīrusi maniem vārdiem īpašu nozīmi — protams, neņemot vērā, ka esmu pilns kā mārks, — vai mani neuzjundīja jūsu sejas izteiksme, šī pa daļai biklā, pa daļai nevainīgā izteiksme jūsu acīs — vai tā neuzjundīja mani turpināt tieši tādā pašā garā? Tas ir pilnīgi saprotami. Jūs klausāties, ko runāju es, galīgi piedzēries cilvēks, bet kaut kas manā vāvuļošanā jūs aizskar — es tīšām lietoju jau iepriekš minēto vārdu —, un mani kāds it kā dīda iemest jums sejā vēl pārdesmit vārdu. Es to minu tikai kā piemēru tam, kāda nozīme ir sīkumiem.

Nenonieciniet sīkumus, mīļais draugs! Dieva dēļ, nedariet to, sīkumiem ir neiedomājami svarīga nozīme… Iekšā!

Tā bija Sāra, viņa pieklauvēja pie durvīm, lai pasacītu, ka vakariņas gatavas.

Minūte tūdaļ piecēlās. Nāgels acīmredzot bija galīgi apreibis un runāja šļupstus; viņš visu laiku strīdējās pats ar sevi un gvelza visādas blēņas. Saspringtais skatiens un deniņos pietūkušās dzīslas norādīja, ka viņa galvā spieto milzums domu.

— Jā, — viņš teica, — es nebrīnos, ka jūs gribat izlietot pirmo gadījumu, lai tiktu projām pēc visas šīs tarkšķēšanas, kura jums šovakar bija jānoklausās. Tomēr es labprāt vēl dzirdētu jūsu domas par vairākiem jautājumiem, tā, piemēram, jūs man vēl neesat atbildējis, ko īsti sirds dziļumos domājat par Kjelanas jaunkundzi. Manās acīs viņa ir neaizsniedzama un neparasta būtne, daiļa un skaidra, un balta kā sniegs — iedomājieties baltiņ baltu un dziļu sniegu, mīkstu kā dūnas. Tādu es viņu savās domās iztēlojos. Ja jūs no maniem vārdiem esat guvis citu iespaidu, tad maldāties… Atļaujiet man izdzert pēdējo glāzi jūsu klātienē. Uz jūsu veselību!… Bet tieši nupat man kaut kas iešāvās prātā. Ja jums pietiktu pacietības uzklausīt mani vēl tikai pāris mirkļu, es jums būtu ārkārtīgi pateicīgs. Lieta tā — nāciet man tuvāk, jo šeit sienas ir plānas, — jā, lieta tā, ka es esmu neglābjami iemīlējies Kjelanas jaunkundzē. Tagad esmu to atklājis! Daži nožēlojami vārdi, bet dievs debesīs zina, cik neprātīgi es viņu mīlu un cik ļoti tāpēc ciešu. Starp citu, tā ir atsevišķa saruna, es mīlu, es ciešu, tā tas ir, taču uz to lietu tas neattiecas. Tā! Es ceru, jūs manu vaļsirdību neizmantosiet ļauni, bet izturēsieties pret to ar tādu cieņu, kādu tā pelna, un neizpaudīsiet to, ko uzzinājāt. Vai jūs to apsolāt? Paldies, mīļais draugs! Bet sakiet — kā gan es varu būt viņā iemīlējies, ja pirms neilga laika nosaucu viņu par veiklu koķeti? Tomēr tas nekā nenozīmē. Es tam nepiešķiru nozīmi. Bet ir kaut kas cits. Vai jūs pazīstat cilvēkus? Ja pazīstat, tad sapratīsiet, ko es tagad teikšu: es nebūt nedomāju, ka Kjelanas jaunkundze tiešām ir koķete. To es neteicu nopietni. Tieši otrādi, viņas izturēšanās ir ļoti dabiska. Ko jūs teiksiet, piemēram, par to, ka viņa tik labprāt smejas, lai gan viņas zobi nav sevišķi balti? Tomēr es bez jebkādas kautrēšanās varētu izplatīt baumas, ka Kjelanas jaunkundze ir īsta koķete. Un es to nedarītu, viņai kaitēdams vai atriebdamies, bet sevis labā, aiz patmīlas, tāpēc ka viņa man ir neaizsniedzama, tāpēc ka viņa zobojas par manām pūlēm viņai patikt, tāpēc ka viņa ir saderināta un jau saistījusies ar citu, man zudusi, pilnīgi zudusi. Redzat, ar jūsu atļauju, tā ir pavisam cita, grūti uztverama nosliece cilvēka dvēselē. Es varētu pieiet viņai klāt uz ielas un sacīt pavisam nopietni, daudziem cilvēkiem dzirdot, tikai tādēļ, lai viņu pazemotu un viņai kaitētu, — tātad es varētu paskatīties uz viņu un teikt: «Ā, labdien jaunkundz! Apsveicu, jums taču ir tīrs krekls!» Vai jūs kaut ko tādu esat dzirdējis? Bet es to varētu pateikt. Ko es pēc tam darītu, tas ir cits jautājums; varbūt skrietu uz mājām, lai, iespiedis seju mutautiņā, izraudātos, vai arī ieņemtu pāris pilienu no šās mazās pudelītes, ko vienmēr nēsāju līdzi vestes kabatā, — par to nerunāsim. Tāpat es kādu svētdienu varētu ieiet baznīcā, kad viņas tēvs mācītājs Kjelans teic sprediķi, mierīgi aiziet līdz pirmajiem soliem, apstāties Kjelanas jaunkundzes priekšā un skaļi sacīt: «Vai atļausiet jūs aptaustīt?»

Ko jūs par to teiksiet? To es sacītu, neko sevišķu nedomādams, gribētu tikai, lai viņa pietvīkst, tomēr es teiktu: «Atļaujiet jūs mazliet aptaustīt!» Un pēc tam varētu nomesties viņas priekšā ceļos un lūgt, lai viņa mani aplaimo, iespļaujot man sejā…

Tā, tagad jūs atkal izbijāties, un es piekrītu, ka esmu runājis nekrietni, jo vairāk tāpēc, ka stāstu mācītāja dēlam par mācītāja meitu. Piedodiet, mīļais draugs, tas nav aiz ļaunuma, ne jau aiz ļaunuma, bet tāpēc, ka esmu piesūcies kā zeķe… Paklausieties: es pazinu kādu jaunu cilvēku, kas pievāca gāzes lukturi, pārdeva to krāmu tirgotājam un naudu noplītēja. Dieva vārds, tā ir patiesība, tas bija mans paziņa — mirušā mācītāja Harema radinieks. Bet kāds tam sakars ar Kjelanas jaunkundzi? Nē, jums ir pilnīga taisnība. Jūs nesakāt ne vārda, bet redzu, ka šis jautājums jau ir jums uz mēles, jums gribas to uzdot, un tas ir gluži pareizi. Taču, kas attiecas uz Kjelanas jaunkundzi, tad viņa man ir galīgi zudusi, bet tāpēc jāžēlo nevis viņu, bet gan mani. Jūs te stāvat man pretī ar pilnīgi skaidru galvu, jūs izprotat cilvēkus, tāpēc saprastu arī mani, ja es kādudien izplatītu pilsētā baumas, ka Kjelanas jaunkundze sēdējusi man klēpī un trīs naktis pēc kārtas ar mani satikusies zināmā vietā mežā un pēc tam pieņēmusi no manis dāvanas… Vai nav tiesa, jūs to sapratīsiet? Jā, velns parāvis, jūs labi izprotat cilvēkus, mīļais draugs, jā gan, tā tas ir, nemēģiniet, lūdzu, to noliegt. . Vai jums nekad nav gadījies, ka jūs kādā jaukā dienā ejat pa ielu, iegrimis savās domās, gluži nevainīgās domās, un piepeši pamanāt, ka visi cilvēki uz jums skatās, nomēri jūs ar acīm no galvas līdz kājām? Stāvoklis ir ārkārtīgi nepatīkams. Samulsis jūs zagšus nopurināt drēbes no priekšas un mugurpuses, pārbaudāt, vai visas pogas aizpogātas, un jūs pārņem tik nejaukas aizdomas, ka noņemat pat cepuri — vai tikai pie tās nekarājas cenas zīme, lai gan cepure ir veca. Bet pūles ir veltas, jūs savā ārienē neatrodat nekā nekārtīga, tomēr jums jāpacieš, ka jebkura šuvēja vai kāds leitnants jūs nopēta, cik ilgi patīk… Ak, mīļais draugs, ja jau tās ir elles mokas, kas tad notiek, ja jūs izsauc uz nopratināšanu?… Tagad jūs atkal satrūkstaties? Nē? Vai es maldos?

Iedomājieties, man likās, es redzēju, ka jūs viegli nodrebējāt… Tātad jūs izsauc uz nopratināšanu, nodod velnišķīgi viltīga izmeklētāja rokās, pratina krusteniski, publikas klātienē, pa aplinku ceļiem vienmēr atgriežas pie viena un tā paša — ai, kāda bauda cilvēkam, kas šajā lietā nav iejaukts, bet tikai sēž un noklausās! Vai nav tiesa, šajā ziņā jūs esat ar mani vienis prātis?… Diezin vai nedabūšu vēl kādu lāsi vīna, ja es labi sakratīšu pudeli…

Nāgels vienā malkā izdzēra vīna paliekas un runāja tālāk: — Lūdzu, piedodiet, ka es nemitīgi mainu sarunas tematu. Manas domas ir svaidīgas, tāpēc ka esmu galīgi pietempies, bet daļēji tā ir arī mana vājība. Esmu tikai parasts agronoms, piekrastes akadēmijas audzēknis, domātājs, kas nav iemācījies domāt. Labi, nerunāsim par tik speciāliem tematiem, tie jūs neinteresē, bet man ir pretīgi. Zināt, kad es šeit viens pats sēžu un prātoju šo un to, tad bieži noiet tiktāl, ka pats sevi dēvēju par Rošforu, jā, bakstu sev krūtīs ar pirkstu un saucu sevi par Rošforu. Ko jūs teiksiet par to, ka es reiz pasūtīju sev zīmogu ar dzeloņcūku?… Es atceros kādu cilvēku, ko savā laikā pazinu kā saprātīgu un cienījamu filozofijas studentu Vācijas universitātē. Un, iedomājieties, viņš ņēma nelabu galu — pēc diviem gadiem bija galīgi nodzēries un sācis rakstīt romānus. Ja viņš ar kādu iepazinās un tas jautāja, kas viņš tāds ir, viņš atbildēja: «Es esmu fakts,» — un augstprātīgi saknieba lūpas. Nu jā, tas jūs neinteresē… Jūs runājat par kādu cilvēku, par kādu domātāju, kas nebija iemācījies domāt. Vai varbūt es pats par to runāju?

Piedošanu, tagad nudien esmu pamatīgi piemālējies, bet tas nav svarīgi, neņemiet to vērā. Es jums labprāt gribētu izskaidrot šo gadījumu ar domātāju, kas neprata domāt.

Cik es noģidu no jūsu izteicieniem, jūs šim domātājam nepiekrītat. Jā, man tiešām radās tāds iespaids, ka jūs ar viņu runājat zobgalīgi, bet šis cilvēks, kuru jūs minējāt, tomēr ir pelnījis, lai viņu novērtē no visiem viedokļiem. Pirmkārt, viņš bija liels muļķis. Jā, jā, tas nav apstrīdams, viņš bija muļķis. Viņš vienmēr nēsāja garu, sarkanu kaklasaiti un visu laiku smaidīja aiz muļķības. Viņš bija tik ākstīgs, ka vienmēr sēdēja, degunu iebāzis grāmatā, ja kāds pie viņa, ienāca, lai gan nemaz nedomāja lasīt. Viņš staigāja bez zeķēm, uzāvis kurpes kailās kājās, lai ietaupītu naudu un varētu nopirkt rozi, ko nēsāt pogcaurumā. Tāds viņš bija. Bet pats labākais, ka viņš bija savācis vairākas ģīmetnes — glītu, bet nabadzīgu amatnieku meitu ģīmetnes un uz tām uzrakstījis visiem zināmus skanīgus vārdus, lai cilvēki nodomātu, ka viņam ir smalkas paziņas. Uz vienas ģīmetnes viņš skaidriem burtiem bija uzrakstījis:

«Stangas jaunkundze,» — lai visi uzskatītu, ka šī meitene ir radiniece premjerministram, kaut gan viņa pat nevarēja saukties par Lī vai Haugas jaunkundzi.

He-he-hē, ko jūs teiksiet par šādu ģeķību? Viņš iedomājās, ka visiem interesē tikai viņš, ka visi aiz muguras viņu aprunā. «Par mani klīst tik daudz valodu!» viņš teica.

He-he-hē! Un kādudien viņš iegāja juveliera veikalā, vienlaikus smēķēdams divus cigārus. Divus cigārus! Viens viņam bija rokā, bet otrs — mutē, un abi bija aizdedzināti. Iespējams, ka viņš nebija pamanījis, ka reizē aizdedzinājis divus cigārus, un, kā jau domātājs, kas nav iemācījies domāt, viņš arī nevaicāja. .

— Nu gan man jāiet, — Minūte beidzot ierunājās. Nāgels uzreiz pietrūkās kājās.

— Jums jāiet? — viņš vaicāja. — Vai tiešām jūs gribat mani pamest? Jā, šis stāsts tiešām būs pārāk garš, ja šo vīru grib apskatīt no visiem viedokļiem. Nu labi, lai tas paliek līdz citai reizei. Ak tā, jūs visādā ziņā gribat iet? Es tiešām esmu pamatīgi piesūcies. Diezin kāds es tagad izskatos? Ņemiet mazo pirkstiņu, pabāziet zem lūpas!

Tas nu gan būs skats, ko? Jā, es saprotu jūsu vaibstu spēli; jūs esat velnišķīgi gudrs, Gregora kungs, un es ar lielu patiku raugos jūsu acīs, kas izskatās tik nevainīgas.

Aizsmēķējiet vēl vienu cigāru, pirms aizejat! Kad jūs atkal atnāksiet? Piķis un zēvele, jums taču jāierodas vecpuišu dzīrēs, vai dzirdat! Jums tur ne mats nenokritīs no galvas… Nē, es jums paskaidrošu, tā būs tikai neliela sabiedrība, kas salasīsies, lai jauki pavadītu vakaru, izsmēķētu cigāru, iedzertu glāzīti vīna un deviņas reizes uzsauktu urravas par godu tēvzemei — jāsagādā taču patika ārstam Stēnersenam, vai ne? Lūk, kā tur būs! Bet bikses, par kurām mēs runājām, jūs dabūsiet, velns parāvis!

Tikai ar parasto noteikumu. Pateicos par jūsu pacietību, ar kādu šovakar izturējāties pret mani! Atļaujiet paspiest jums roku! Bet aizdedziniet vēl vienu cigāru!…

Paklausieties, tikai vēl vienu vārdu — vai jūs kaut ko gribējāt man lūgt? Ja tā būtu, tad esmu jūsu rīcībā. Nu, kā vēlaties, ar labu nakti, ar labu nakti!

XI

Pienāca divdesmit devītais jūnijs. Tā bija pirmdiena.

Tajā dienā notika vairāki dīvaini atgadījumi: vispirms pilsētā parādījās kāda sveša, aizplīvurojusies dāma, viņa devās tieši uz viesnīcu, pavadīja tur divas stundas un atkal nozuda.

Juhans Nāgels, tikko pamodies, rīta agrumā sāka jautri dungot un svilpot.

Ģērbdamies viņš joprojām dungoja jautras melodijas, it kā par kaut ko ļoti priecātos.

Visu iepriekšējo dienu Nāgels bija kluss un rāms pēc pamatīgās plostošanas, ko bija sarīkojis sestdienas vakarā, kad pie viņa viesojās Minūte, staigāja šurpu turpu lieliem soļiem pa istabu un dzēra daudz ūdens. Bet, kad pirmdienas rītā izgāja no viesnīcas, viņš joprojām dungoja un izskatījās sevišķi jautrs; prieka pārņemts, viņš pat uzrunāja kādu sievieti, kas stāvēja pie kāpnēm, un iedeva viņai dažus šiliņus.

— Vai jūs man nepateiktu, kur es varētu aizņemties vijoli? — viņš jautāja. — Vai jūs šai pilsētā pazīstat kādu, kas spēlē vijoli?

— Nē, nepazīstu, — pārsteigtā sieviete atbildēja.

Lai gan viņa nevienu tādu cilvēku nepazina, viņš tomēr aiz prieka iedeva viņai dažus šiliņus un aši aizgāja projām. Viņš iztālēm bija ieraudzījis Dagnijas Kjelanas sarkano saulsargu — meitene iznāca no kāda veikala — un tūliņ viņai sekoja.

Dagnija bija viena. Nāgels, zemu palocījies, sveicināja un uzrunāja viņu. Dagnija, kā parasti, koši pietvīka, aizlika sejai priekšā saulsargu, lai slēptu mulsumu.

Sākumā viņi runāja par naksnīgo pastaigu cauri mežam. Taisnību sakot, viņa tomēr bijusi nepiesardzīga, jo esot mazliet saaukstējusies, lai gan laiks bijis tik jauks, arī tagad nejūtoties īsti labi. To viņa stāstīja vienkārši un vaļsirdīgi, it kā runātu ar senu paziņu.

— Bet jūs taču to nenožēlojat, šo pastaigu? Varbūt tomēr? — Nāgels tūlīt jautāja, neko nepaskaidrojis.

— Nē, — viņa atbildēja un pārsteigta palūkojās uz Nāgelu. — Nē, es to nenožēloju. Kā jums ienāca prātā tādas domas? Tieši otrādi, tā bija burvīga nakts, lai gan, ak tu mīļais dievs, man visu laiku pēc tam bija bailes no tā «cilvēka ar lukturi», par kuru jūs stāstījāt. Pat sapņos viņš man rādījās. Briesmīgs sapnis!

Tad viņi kādu laiciņu runāja par «cilvēku ar lukturi». Nāgels šodien bija valodīgs, viņš atzinās, ka arī viņam lāgiem ne no šā, ne no tā uzbrūkot smieklīgas baiļu lēkmes, bieži viņš, piemēram, iedams pa kāpnēm, gandrīz vai ik uz soļa pagriežoties un paskatoties, vai kāds neseko. Kas tas esot? Jā, kas tas īsti esot? Kaut kas mistisks, kaut kas savāds, ko nožēlojamā «visaptverošā» zinātne nevarot izskaidrot, zinātne esot pārāk elementāra un vienpusīga. Jā, tas esot kāda noslēpumaina spēka stimuls, neizzināto impulsu iedarbība.

— Zināt, — viņš runāja tālāk, — man patlaban patiktu nogriezties pa citu ielu, jo šīs mājas, šī akmeņu kaudze pa kreisi, tur tās trīs bumbieres apriņķa tiesneša dārzā — tas viss mani nepatīkami ietekmē, dziļi nomāc. Kad es eju viens, tad vairos no šās ielas, metu tai līkumu. Kas gan tas varētu būt?

Dagnija iesmējās.

— Es nezinu. Bet ārsts Stēnersens to, protams, sauktu par nervozitāti un māņticību.

— Tiesa, tā viņš to sauktu! Ak tavu stulbumu! Iedomājieties, kādu vakaru jūs ierodaties svešā pilsētā, teiksim, kaut vai šajā pilsētā, kādēļ gan ne? Nākamajā dienā jūs dodaties pastaigā, lai apskatītu šo pilsētu. Taču pastaigājoties jūs izjūtat neapzinātu nepatiku pret zināmām ielām, zināmām mājām, kamēr citas mājas un citas ielas jūs valdzina, pat noskaņo līksmi. Nervozitāte? Bet pieņemsim, ka jūsu nervi ir gluži kā kuģa tauvas, ka jūs vispār nemaz nezināt, kas ir nervozitāte. Tālāk. Jūs tātad ejat pa ielām, satiekat simtiem cilvēku un vienaldzīgi ejat tālāk, taču pēkšņi tieši tai brīdī, kad jūs dodaties uz krastmalu un ejat garām kādai pussagruvušai vienstāva mājiņai, kuras logiem nav aizkaru, bet uz palodzēm tikai daži puķpodi ar baltiem ziediem, jums pretī nāk kāds cilvēks, kas nez kāpēc saista jūsu uzmanību. Jūs skatāties uz viņu, un viņš skatās uz jums. Viņā nav nekā tāda, kas durtos acīs, vienīgi tas, ka viņš ir nabadzīgi ģērbies un iet mazliet salīcis. Un, kaut gan jūs viņu redzat pirmo reizi mūžā, jums rodas dīvaina nojausma, ka šo vīru droši vien sauc par Juhannesu, Tieši par Juhannesu, nekā citādi. Bet kāpēc jums šķiet, ka viņu sauc par Juhannesu? To jūs nevarat izskaidrot, jūs to redzat no viņa acīm, viņa roku kustībām, dzirdat to viņa soļu klaudzoņā, šī nojausma nerodas no tā, ka jūs jau kādreiz būtu saticis līdzīgu cilvēku, vārdā Juhanness, nepavisam arī ne. Nē, jūs nekad neesat sastapis cilvēku, kas būtu šim līdzīgs. Tā nu jūs tur stāvat, izbrīnījies par savu mistisko sajūtu, un nekādi nespējat to izskaidrot.

— Vai jūs esat sastapis tādu cilvēku šajā pilsētā?

— Nē, nē, — viņš steigšus atbildēja, — es tikai minēju šo pilsētu, stāstīju par vienstāva mājiņu un šo cilvēku vienīgi piemēra dēļ. Bet tas ir dīvaini, vai nav tiesa?

… Notiek arī citi dīvaini gadījumi. Jūs ierodaties svešā pilsētā, ieejat svešā mājā, teiksim, viesnīcā, kur nekad agrāk neesat bijis. Pēkšņi jūs pilnīgi skaidri noprotat, ka šajā mājā pirms daudziem gadiem bijusi aptieka. Kāpēc jums rodas šāda nojauta?

Nekas taču to neatgādina, neviens to jums nav teicis, te nav jūtama zāļu dvaka, nav nekādu pēdu nedz uz sienām, nedz uz grīdas, kas liecinātu, ka te būtu bijuši plaukti.

Tomēr jums vairs nav ne mazāko šaubu, ka te senāk bijusi aptieka. Un, iedomājieties, jūs nemaldāties, pēkšņi jūs pārņem noslēpumaina zināšana, kaut kas līdzīgs atklāsmei un jūs nojēdzat to, ko citi neuztver. Vai jums nekas tāds nav gadījies?

— Es par to līdz šim neesmu domājusi. Bet tagad, kad jūs tā stāstāt, man šķiet, ka arī ar mani noticis kaut kas līdzīgs. Katrā ziņā man bieži uzmācas neizprotamas bailes, it īpaši tumsā. Bet varbūt tas ir pavisam kas cits.

— Dievs to zina, vai tas ir viens un tas pats! Uz šās grēcīgās zemes ir tik daudz savādu, neizprotamu, brīnumainu parādību, baismu, neizskaidrojamu nojautu.

Iedomājieties, ka ārā ir tumša nakts un jūs dzirdat kādu zogamies gar jūsu mājas sienām. Jūs esat nomodā, sēžat pie galda un smēķējat pīpi, jūsu apziņa ir pilnīgi skaidra. Jums galvā rodas plāni, un jūs sasprindzis domājat par šo plānu īstenošanu.

Pēkšņi jūs dzirdat, ka ārpusē kāds zogas gar mājas sienu, varbūt nevis ārpusē, bet jūsu istabā, tur, pie krāsns, un jūs pat saskatāt ēnu kaktā. Jūs noņemat lampai abažūru, lai istaba kļūtu gaišāka, un ejat pie krāsns; jūs nostājaties pretī ēnai un ieraugāt nepazīstamu vidēja auguma cilvēku ar melnbalti svītrainu lakatu ap kaklu un gluži zilām lūpām. Viņš ir līdzīgs kreiča kalpam, kāds attēlots norvēģu kārtīs. Es pieņemu, ka jūsu ziņkāre pārspēj bailes, jūs pieejat nelūgtajam viesim cieši klāt, cerēdams, ka viņš pazudīs no jūsu skatiena, bet viņš nekustas, kaut arī esat pienācis viņam tik tuvu, ka redzat, kā viņš mirkšķina acis, tad jūs saprotat, ka viņš ir tāds pats dzīvs cilvēks kā jūs. Tad jūs nolemjat izturēties mierīgi, neizjaukt mājīgo noskaņu, kaut gan viņu nekad neesat redzējis, tomēr laipni jautājat: «Vai jūs gadījumā nesauc par Homani, Berntu Homani?» Viņš neatbild, tomēr jūs nospriežat saukt viņu par Homani un atkal jautājat: «Kādēļ gan, velns parāvis, jūs nevarētu būt Bernts Homanis?» Un jūs skatāties uz viņu un smejaties, bet viņš joprojām stāv kā sastindzis, un jūs nezināt, ko tālāk darīt. Tad jūs nez kāpēc soli atkāpjaties, piebikstāt viņam ar pīpi un sakāt:

«Bā!» Bet viņš pat nepasmaida. Deviņi pērkoni! Jūs sākat lādēties un nepazīstamo pamatīgi iebukņījat. Taču, lai gan viņš stāv tepat jums blakām, tomēr izskatās tā, it kā sitiens viņu nemaz nav trāpījis. Viņš nepakrīt, bet joprojām stāv, sabāzis rokas bikšu kabatās, izriezis plecus, — tādā pozā, it kā gribētu teikt: «Nu un tad?» Jūsu belziens viņu acīmredzot nav skāris. Ko tālāk? Jūs dusmās atvēzējaties un sākat dunckāt viņu pakrūtē. Un tad notiek, lūk, kas: no šiem sitieniem atnācējs sāk izgaist, jūs stāvat un pats ar savām acīm redzat, ka viņš pamazām izgaist, auguma apveids kļūst arvien neskaidrāks, līdz beidzot saskatāt tikai vēderu, tad arī tas izgaist. Taču tikmēr, kamēr svešais stāvēja pie sienas, viņš bija turējis rokas bikšu kabatās un izaicinoši raudzījies uz jums, it kā teikdams: «Nu un tad?» Dagnija atkal iesmējās.

— Jums nu gan ir savādi piedzīvojumi! Un pēc tam? Kas notika tālāk? Kā tas viss beidzās?

— Jā, kad jūs atkal apsēžaties pie galda un gribat nodoties saviem plāniem, tad ieraugāt, ka esat pret mūra sienu nodauzījis pirkstu kauliņus… Bet ko es gribēju teikt: ja jūs nākamajā dienā to pastāstīsiet saviem paziņām, viņi sāks jūs pārliecināt, ka esat sapņojis. He-he-hē! Apgalvos, ka jūs esat sapņojis, lai gan dievs un visi viņa eņģeļi zina, ka jūs tonakt ne acu neaizvērāt. Tikai primitīva skolas gudrība var to nosaukt par sapni, jo jūs nomodā un skaidrā prātā esat stāvējis pie krāsns, smēķējis pīpi un runājies ar noslēpumaino viesi. Un tad top ataicināts ārsts. Tas ir labs speciālists, tipisks šās pašapzinīgās zinātnes pārstāvis. «Nervi,» viņš saka, augstprātīgi savilcis lūpas, «tikai nervi.» Ak, dievs, īsta karikatūra, nevis cilvēks! Nu labi. Tātad nervi, viņš saka. Ārsta uztverē tas ir kaut kas tāds, ko var izmērīt, nosvērt un uzlikt uz delnas — redzat, tie ir tie trakie nervi! Un ārsts steigšus izraksta jums dzelzi un hinīnu un domā, ka viss ir kārtībā. Tā tas notiek! Bet iedomājieties, kāda aprobežotība, kāds tumsonīgs analfabētisms lien ar saviem aprēķiniem un savu hinīnu tādā sfērā, ko nespēj izprast pat visgudrākie un uztvērīgākie prāti.

— Jums tūlīt notrūks poga, — Dagnija teica.

— Notrūks poga?

Smaidīdama viņa rādīja uz svārku pogu, kura karājās vienā diegā.

— Noraujiet to labāk tūliņ, citādi pazaudēsiet. Nāgels paklausīja, izvilka no kabatas spalvu nazīti un pārgrieza diegu. Nazi izņemot, viņam no kabatas izkrita daži sīknaudas gabali un medaļa novazātā lentē. Nāgels strauji noliecās un pacēla šīs lietas, bet Dagnija stāvēja un viņā noraudzījās. Tad viņa sacīja:

— Kas tā ir, vai medaļa? Bet kā jūs ar to apejaties, redzat, cik netīra lente! Par ko jūs dabūjāt šo medaļu?

— Par slīcēja glābšanu… Tikai nedomājiet, ka esmu to dabūjis par nez kādiem nopelniem. Tas viss ir tīrā krāpšana.

Dagnija viņā palūkojās. Viņa seja bija pilnīgi mierīga, skatiens atklāts, acīmredzot nemeloja. Medaļu viņš joprojām turēja rokā.

— Vai nu jūs atkal sāksiet? Ja jūs neesat šo medaļu pelnījis, kāpēc tad glabājat un nēsājat līdzi?

— Es to nopirku! — Nāgels izsaucās un sāka smieties. — Tā pieder man, tā ir mans īpašums tāpat kā šis nazītis un šī poga. Kādēļ lai es to sviestu prom?

— Bet kā jums ienāca prātā pirkt medaļu? — viņa jautāja.

— Protams, tā ir krāpšana, negribu to noliegt. Bet ko gan cilvēks nedara! Esmu to veselu dienu nēsājis pie krūtīm, dižojies, ļāvis, lai man uzsauc tostu, he-he-hē! Galu galā ikviena krāpšana ir to vērts!

— Bet vārds tajā ir izkasīts, — Dagnija teica. Nāgela seja piepeši pārvērtās, viņš pastiepa roku pēc medaļas.

— Vai vārds ir izkasīts? Nevar būt! Ļaujiet apskatīt! Ā, redzat, kur tā vaina!

Esmu ielicis medaļu kabatā kopā ar sīknaudu, medaļa ir saskrambāta.

Dagnija šaubīdamās viņā pavērās. Tad Nāgels piepeši uzsita knipi un iesaucās:

— Cik es esmu izklaidīgs! Jums taisnība, vārds tiešām ir izkasīts! Kā gan es varēju to aizmirst! Es taču pats izkasīju vārdu, he-he-hē! Medaļā taču bija nevis mans vārds, bet glābēja vārds. Līdzko nopirku šo medaļu, tūlīt izkasīju tās īpašnieka vārdu.

Izlūdzos piedošanu, ka tūliņ jums to nepateicu, bet melot es nemaz negribēju. Es gāju un domāju par kaut ko citu: kāpēc jūs piepeši tā uztraucāties par manu svārku pogu, kura karājas vienā diedziņā? Kas par to, ja tā būtu notrūkusi? Vai tas neattiecās uz mūsu sarunu par nerviem un zinātni?

Klusums.

— Jūs vienmēr esat apbrīnojami vaļsirdīgs pret mani, — Dagnija sacīja, neatbildējusi uz viņa jautājumu. — Nezinu, ko jūs ar to gribat panākt. Jūsu uzskati ir visai neparasti; jūs man nupat apgalvojāt, ka pasaulē viss ir tikai krāpšana, ka nav nekā cēla, tīra, nekā dižena. Vai tādi ir jūsu patiesie uzskati? Vai tiešām ir vienalga, vai medaļu nopērk par tik un tik kronām vai to saņem kā balvu par vienu vai otru varoņdarbu?

Nāgels klusēja. Tad Dagnija gausi un nopietni atsāka:

— Es jūs nesaprotu. Dažkārt, klausoties jūsu spriedumos, es sev vaicāju: vai jūs esat pie pilna prāta? Atvainojiet, ka es tā runāju. Jūs ikreiz manī viešat nemieru, pat satraukumu. Jūs iedragājat visus manus līdzšinējos priekšstatus. Lai runātu ko runādams, jūs visu it kā apgriežat ačgārni. Kāpēc? Neesmu vēl sastapusi neviena cilvēka, kas būtu tādā pretstatā manai izpratnei. Sakiet man — cik daudz jūs pats ticat tam, ko runājat? Kāda ir jūsu dziļākā pārliecība?

Viņa to vaicāja tik nopietni, tik silti, ka Nāgels apjuka.

— Ja es ticētu dievam, — viņš sacīja, — dievam, kuru tiešām uzskatītu par augstu un svētu, tad pie šā dieva es jums zvērētu, ka visu, ko jums saku, domāju nopietni, absolūti visu. Un pat tad, kad jūs samulsinu, esmu pārliecināts, ka daru labu.

Iepriekšējā reizē, kad mēs tikāmies, jūs teicāt, ka esmu mūžīgā pretrunā ar citu cilvēku uzskatiem. Jā, tā ir taisnība, atzīstu, ka esmu mūžīgā pretrunā ar visu, lai gan pats nezinu, kādēļ. Es nekādi nesaprotu, kāpēc citiem cilvēkiem nav tādi paši uzskati kā man. Visi šie jautājumi man ir tik skaidri un to sakarība tik acīm redzama. Tāda ir mana dziļākā pārliecība. Kaut jel jūs man ticētu tagad un vienmēr!

— Tagad un vienmēr? Nē, to es nevaru apsolīt.

— Man tas nozīmētu bezgala daudz, — viņš sacīja. Viņi jau gāja pa mežu un viens otram tik tuvu, ka šad tad saskārās ar elkoņiem; visapkārt valdīja tāds klusums, ka viņi varēja runāt gandrīz čukstus. Lāgu lāgiem ievīterojās kāds putns.

Pēkšņi Nāgels apstājās, tāpēc apstājās arī Dagnija.

— Cik ļoti es šajās dienās pēc jums ilgojos! Nē, nē, lūdzu, nebaidieties, tas nav nekas ļauns, es nekā negribu panākt, nē, man nav itin nekādu ilūziju. Varbūt jūs mani pat nesaprotat, es iesāku pavisam ačgārni un pārsakos, runāju pavisam kaut ko citu, nevis to, ko gribu teikt…

Kad viņš apklusa, Dagnija sacīja:

— Cik jūs šodien esat savāds! — un grasījās iet tālāk.

Bet Nāgels viņu atkal apturēja:

— Mīļā jaunkundz, pagaidiet mazliet! Esiet šodien pret mani mazliet iecietīga! Es baidos runāt, baidos, ka jūs mani atkal pārtrauksiet un teiksiet: ejiet! Tomēr esmu to visu pārdomājis daudzajās nomoda stundās.

Viņa paraudzījās uz Nāgelu ārkārtīgi pārsteigta un tad vaicāja:

— Ko tas viss nozīmē?

— Ko nozīmē? Vai drīkstu teikt to pavisam skaidri un gaiši?. . Tas nozīmē… ka es jūs mīlu, Kjelanas jaunkundz. Īstenībā es nemaz nesaprotu, kādēļ tas jūs tik ļoti pārsteidz; es taču esmu dzīvs cilvēks, es jūs sastapu un — pazaudēju sirdi! Vai tas ir kāds brīnums? Cits jautājums, vai man to vajadzēja jums teikt.

— Nē, to jums nevajadzēja darīt.

— Bet ko gan cilvēks kādreiz neizdara! Esmu jūs pat aprunājis aiz mīlestības pret jums, nosaucis jūs par koķeti un mēģinājis pazemot, lai tikai pats sevi mierinātu, jo zināju, ka jūs man esat neaizsniedzama. Šodien redzu jūs piekto reizi, bet līdz šim nekādi neesmu izrādījis savas jūtas, lai gan to varēju darīt jau pirmajā tikšanās reizē.

Turklāt šodien ir mana dzimšanas diena, man paliek divdesmit deviņi gadi, un es jutos līksms un dziedāju, tiklīdz no rīta atvēru acis. Es domāju — varbūt tas ir smieklīgi, ka var domāt tādas muļķības, tomēr es domāju: ja tu viņu šodien satiksi, tad atzīsties, varbūt būs labi, jo šodien ir tava dzimšanas diena. To jau tu arī viņai vari pateikt, un varbūt šādā dienā viņa tev piedos. Jūs smaidāt? Jā, tas ir smieklīgi, es zinu, tomēr nekā nevaru darīt. Nesu jums savu nodevu tāpat kā visi citi.

— Cik bēdīgi, ka tas noticis tieši šodien! — viņa sacīja. — Šogad jūsu dzimšanas diena tātad nav laimīga. Vairāk nekā es jums nevaru sacīt.

— Nē, protams, ne… Ak, dievs, kāda jums ir vara! Es saprotu, ka jūsu dēļ var izdarīt nezin ko. Pat tagad, kad jūs teicāt tos vārdus, kas mani neiepriecina, pat tad jūsu balss skanēja kā mūzika. Dīvaina sajūta, it kā manī viss sāktu ziedēt. Cik tas ir brīnumaini! Vai jūs zināt, ka naktīs esmu klaiņājis gar jūsu māju, cerēdams ieraudzīt jūsu ēnu kādā logā, ka esmu te mežā meties ceļos un lūdzis dievu par jums, lai gan es neticu dievam. Vai redzat tur to apsi? Tieši pie tās es vairākas naktis esmu stāvējis uz ceļiem, izmisumā pārņemts, stulbs un apmāts, jo nespēju izmest jūs no savām domām. Te es ik vakaru esmu novēlējis jums labunakti, esmu stāvējis uz ceļiem un lūdzis vēju un zvaigznes, lai nes jums sveicienu, un man šķiet, ka miegā jums to vajadzēja just.

— Kādēļ jūs to visu stāstāt? Jūs taču zināt, ka es…

— Jā, jā, — Nāgels viņu ārkārtīgi uzbudināts pārtrauca. — Zinu, ko jūs gribējāt sacīt: ka jūs jau sen esat solījusies citam un ka es rīkojos negodīgi, jums sekodams tagad, kad viss jau izlemts. Vai jūs tiešām domājat, ka es to nesaprotu? Jā, kādēļ es jums visu to teicu?

Nu labi, lai jūs ietekmētu, piespiestu domāt par mani. Dievs ir mans liecinieks, ka es runāju patiesību, šoreiz nespēju melot. Zinu, ka jūs esat saderināta, ka jums ir līgavainis, kuru jūs mīlat, un ka man nav nekādu izredžu; tomēr es gribēju pamēģināt jūs mazliet ietekmēt, negribēju atteikties no visām cerībām. Iedomājieties šo vārdu jēgu: «Zaudēt visas cerības,» — varbūt tad jūs mani mazliet labāk sapratīsiet. Kad es iepriekš teicu, ka neceru itin nekā, es meloju. Teicu to arī tāpēc, lai jūs pagaidām nomierinātu un iegūtu laiku, vārdu sakot, lai jūs uzreiz pārlieku neizbītos. Dārgā, es runāju neprātīgi, vai ne? Es nebūt negribēju sacīt, ka jūs jel kad būtu devusi man kādas cerības, un es nemaz neesmu tik iedomīgs, lai tādas no jums izspiestu. Ai nē, tas man nekad nav pat prātā ienācis! Bet šajos bezcerīgajos brīžos es sev teicu: jā, viņa ir saderināta un drīz aizbrauks. Lai brauc vesela! Bet vēl es viņu neesmu pilnīgi zaudējis, viņa vēl nav aizceļojusi, nav apprecējusies, nav mirusi… Kas zina! Un, ja nu es lieku uz spēles visu, varbūt vēl nav par vēlu! Jūs pastāvīgi valdāt pār manām domām, visās lietās es saskatu vienīgi jūs, visas zilās laumas saucu par Dagniju.

Laikam gan šajās nedēļās nav aizritējusi neviena diena, kad es par jums nebūtu domājis. Lai izeju no viesnīcas kad iziedams, tikko atveru durvis un nokāpju lejā, tūlīt manā sirdī mostas cerība: varbūt satikšu viņu! Un es skatos apkārt, vai jūs neieraudzīšu. Jā, es to nesaprotu, bet darīt nekā nevaru. Ticiet man, ja es tagad atzīstos, tad izšķīros to darīt ne jau bez cīņas. Nav nemaz tik jauki apzināties, ka visas tavas pūles ir pilnīgi veltīgas, tomēr tu cīnies visiem spēkiem. Bet nav nekādas izejas.

Ko gan visu nepārdomā tādā naktī, kad nenāk miegs! Tu sēdi pie loga grāmatu rokā, bet lasīšana nevedas, tu sakod zobus un piespied sevi izlasīt kādas trīs rindiņas, bet vairāk nespēj un beidzot aizver grāmatu un atbalsti galvu rokās. Sirds pukst kā negudra, un tu klusām čuksti mīļvārdiņus, mini kādu vārdu un domās to noskūpsti.

Pulkstenis nosit divi, četri, seši; tad tu nolem to izbeigt un nākamajā tikšanās reizē izmisīgi visā atzīties… Ja es uzdrīkstētos jums tagad kaut ko lūgt, tad lūgtu jūs klusēt.

Es mīlu jūs… Bet klusējiet, lūdzu, klusējiet!… Dāvājiet man īsu brīdi!

Dagnija pārsteigta klausījās un nebilda ne vārda. Viņi joprojām stāvēja tai pašā vietā.

— Jūs laikam gan esat prātu zaudējis! — viņa izsaucās un pašūpoja galvu. Un izskatījās bāla un skumīga, pat zilajās acīs bija parādījies salts, zilgans spīdums. Tad viņa piebilda: — Jūs taču zināt, ka esmu saderināta, skaidri zināt, tomēr…

— Jā, to es zinu! Vai gan varu aizmirst viņa seju, formas tērpu? Viņš ir skaists vīrietis, un es viņā neredzu nekādu trūkumu, tomēr labprāt vēlētos, lai viņš nomirtu vai pazustu. Ko tas līdz, ka esmu sev simtiem reižu atkārtojis: tu nekā nepanāksi!

Tāpēc cenšos aizmirst, ka tas nav iespējams, un sevi uzmundrinu — varbūt es tomēr varu kaut ko panākt, visādi gadās, vēl ir cerības… Un vai nav tiesa, vēl taču ir cerības?

— Nē, nē! Nedzeniet mani izmisumā! — viņa izsaucās. — Ko jūs no manis gribat? Kas jums prātā? Vai jūs domājat, ka es… Mīļais dievs, nerunāsim vairs par to, es jūs lūdzu! Tagad ejiet! Ar dažiem muļķīgiem vārdiem jūs visu esat izpostījis, tagad mūsu sarunām beigas, mēs vairs nedrīkstam tikties! Kādēļ jūs to darījāt? Ja es to būtu varējusi iedomāties! Jā, jā, nepadariet visu vēl ļaunāku, to es lūdzu gan sevis, gan jūsu dēļ. Jūs taču saprotat, ka es nedrīkstu jums kaut ko nozīmēt! Nesaprotu, kā jūs vispār kaut ko tādu varējāt iedomāties! Bet turpināties tas nedrīkst! Ejiet uz mājām un ar to samierinieties! Ak dievs, man tiešām jūsu žēl! Taču citādi es nevaru rīkoties.

— Bet vai tagad mums uz mūžu jāatvadās? Vai es šodien jūs redzu pēdējo reizi?

Nē, nē, jel dzirdiet, nē! Apsolu uzvesties pieklājīgi, runāt, vienalga, par ko, tikai nekad vairs neskaršu šo tematu — tad taču mēs varam satikties? Ja es izturēšos pavisam mierīgi? Var taču gadīties, ka visi citi jums apnīk; tikai nesakiet, ka šodien redzu jūs pēdējo reizi. Jūs atkal purināt galvu — ai, cik jums skaista galviņa!… Tātad neko vairs nedrīkst… Ja arī jūs man neļautu sevi redzēt, tagad vēl nesakiet «nē», vēl uzsmaidiet!… Citādi man šodien būs tik bēdīgi ap sirdi, tik neizsakāmi bēdīgi. Bet no rīta es taču dziedāju… Tikai vēl vienu vienīgu reizi atļaujiet sevi redzēt!

— Nelūdziet to no manis! Es taču nevaru jums to apsolīt. Turklāt — kāds no tā labums? Tagad ejiet! Lūdzu jūs! Varbūt mēs vēl tiksimies, es nezinu, bet tas var notikt. Taču tagad ejiet, ejiet taču! — viņa nepacietīgi izsaucās. — Ar to jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, — viņa vēl piebilda. Klusums.

Nāgels stāvēja un raudzījās uz jauno sievieti, viņš smagi elpoja. Tad viņš saņēmās un paklanījās; pēkšņi viņš nometa zemē mici un strauji satvēra Dagnijas roku, kuru viņa nebija sniegusi pretī, satvēra to un stipri saspieda abām rokām. Dagnija iekliedzās, viņš tūliņ atlaida vaļā viņas roku nelaimīgs, gluži izmisis, ka bija darījis viņai sāpes. Viņš palika stāvam un pavadīja viņu ar skatienu. Vēl tikai daži soļi, tad viņa pazudīs! Viņa seja pietvīkst, viņš koda lūpas un grasās iet projām, dusmas pagriezt viņai muguru. Galu galā viņš taču ir vīrietis! Labi, viss ir labi, paliec sveika!…

Piepeši viņa pagriežas atpakaļ un saka:

— Nestaigājiet naktīs gar mūsu māju! Mīļais, nedariet to! Tātad jūsu dēļ suns vairākas naktis tik neganti rēja. Tēvs jau gribēja reiz celties augšā. Es jums aizliedzu nākt šurp, vai dzirdat! Ceru, ka jūs mūs abus neierausiet nelaimē.

Viņa pateica tikai šos vārdus, bet jau no viņas balss skaņas Nāgela dusmas izgaisa, viņš pakratīja galvu.

— Šodien taču mana dzimšanas diena! — viņš sacīja, aizklāja ar roku seju un devās projām.

Dagnija pavadīja viņu ar skatienu un tad, pēkšņi izšķīrusies, skrēja atpakaļ. Viņa satvēra Nāgela roku.

— Piedodiet, bet citādi tas nevar būt, es nekā jums nevaru solīt. Varbūt mēs vēlāk satiksimies. Vai jūs tā nedomājat? Bet tagad man jāiet.

Viņa pagriezās un ātri aizsteidzās projām.

XII

No ostas puses uz pilsētu nāca kāda aizplīvurojusies dāma. Viņa tikko bija nokāpusi no kuģa un devās tieši uz viesnīcu «Central».

Tieši tai brīdī Nāgels stāvēja pie loga un skatījās ārā; visu pēcpusdienu viņš bija nemierīgi staigājis šurpu turpu pa istabu un apstājies tikai dažas reizes, lai izdzertu glāzi ūdens. Viņa vaigos dega neparasts sārtums, acis drudžaini mirdzēja. Stundām ilgi viņš bija domājis par vienu un to pašu — par pēdējo tikšanos ar Dagniju Kjelanu.

Vienu mirkli viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka labāk būtu aizbraukt un visu aizmirst. Viņš attaisīja ceļa somu, izņēma no tās kaut kādus papīrus, dažus misiņa mūzikas instrumentus, flautu, nošu lapas, drēbes, arī kādu jaunu, dzeltenu uzvalku, uz mata tādu pašu, kāds viņam bija mugurā, un vēl citas dažādas mantas, ko izmētāja pa grīdu. Jā, viņš brauks projām, šajā pilsētā ilgāk palikt nevarēja, karogus te vairs neizkāra, ielas bija pavisam klusas. Kas viņu te saista? Kāda velna pēc viņš apmeties šai pilsētelē? Šai vārnu ligzdā, šai alā, kur dzīvo nožēlojami cilvēciņi, kas visur bāž savus garos snuķus?…

Taču viņš labi zināja, ka nekur neaizbrauks, ka grib tikai sevi uzmundrināt un apmānīt. Sabozies viņš atkal sameta mantas čemodānos un nolika tos vietās. Un tad gluži kā apjucis sāka drudžaini staigāt no durvīm līdz logam, staigāt ātriem soļiem, kamēr pulkstenis lejā sita stundu pēc stundas. Tagad tas nosita seši…

Tad viņš apstājās pie loga un ieraudzīja aizplīvuroto dāmu, kura tieši tobrīd nāca augšā pa viesnīcas kāpnēm; viņa seja pilnīgi pārvērtās, šausmās viņš satvēra rokās galvu. Starp citu, kāds tur brīnums? Šai sievietei bija tādas pašas tiesības uzturēties te kā viņam. Bet tas uz viņu neattiecas, turklāt starp viņiem viss izbeigts.

Viņš tūliņ piespieda sevi nomierināties, apsēdās uz krēsla, pacēla uz grīdas nomesto avīzi un iedziļinājās tajā it kā lasīdams. Nepagāja ne pāris minūšu, kad Sāra atvēra durvis un pasniedza viņam kartīti, uz kuras ar zīmuli bija rakstīts «Kamma».

Tikai viens vārds «Kamma». Viņš piecēlās un nogāja lejā.

Dāma stāvēja gaitenī; plīvurs joprojām aizsedza viņas seju. Nāgels klusēdams palocījās.

— Labdien, Simonsen! — viņa teica skaļā, saviļņotā balsī. «Simonsen» — viņa teica.

Nāgels apjuka, bet tūliņ saņēmās un uzsauca Sārai:

— Kur mēs varētu ieiet uz brīdi?

Sāra ieveda viņus telpā blakām ēdamistabai, un, tiklīdz bija aizvērušās durvis, dāma ieslīga krēslā. Viņa bija ļoti uztraukta.

Viņu saruna bija juceklīga, pilna neskaidru mājienu, kurus saprata tikai viņi, viņi pārmija aprautas frāzes, kas attiecās uz pagātni. Viņi acīmredzot bija agrāk tikušies un labi pazina viens otru. Sastapšanās ilga tikai vienu stundu. Dāma runāja vairāk dāniski nekā norvēģiski.

— Piedod, ka es tevi vēl saucu par Simonsenu! — viņa sacīja. — Ai, šis senais, mīļais un jocīgais vārds! Cik tas ir jauks! Ikreiz, kad es to atkārtoju, redzu tevi kā dzīvu acu priekšā.

— Kad jūs atbraucāt? — Nāgels vaicāja.

— Nupat, pirms dažām minūtēm, ar kuģi… Es tūliņ atkal braukšu projām…

— Tūliņ?

— Atzīstieties, — viņa sacīja, — jūs priecājaties, ka es atkal tūliņ aizbraucu! Vai tiešām jūs domājat, ka es to neredzu? Man trūkst elpas, aizžņaudzas krūtis. Dodiet savu roku, pataustiet šeit, nē, augstāk! Nu, sakiet taču kaut ko! Man ir sliktāk, pēdējā laikā kļuvis daudz sliktāk, vai tas ir manāms? Nu, vienalga! Vai es izskatos nelāgi?

Runājiet, nekautrējieties! Kādi ir mani mati? Es droši vien izskatos netīra, skaidri un gaiši runājot, netīra, pavadīju taču ceļā veselu diennakti… Jūs neesat pārvērties, jūs esat tikpat salts, kā bijāt, tikpat salts… Vai jums nebūtu pie rokas suka?

— Nē… Kā jums ienāca prātā braukt šurp? Kas jūs…

— To pašu, tieši to pašu es gribēju vaicāt jums. Kā jums ienāca prātā braukt uz šādu nomali? Jūs domājāt, ka es jūs neatradīšu?… Tu taču te uzdodoties par agronomu, vai ne? Ha-ha-hā, piestātnē es sastapu dažus cilvēkus, kas teica, ka tu esot agronoms un pat strādājis kaut kādas Stēnersena kundzes dārzā. Kreklos izmeties, tu esot racis tur jāņogu krūmus veselas divas dienas no vietas. Tā nu gan ir iedoma!…

Manas rokas ir aukstas kā ledus, tādas tās vienmēr kļūst, kad uztraucos, un šoreiz esmu ļoti uztraukusies. Tev nav ne mazākās līdzjūtības pret mani, lai gan es tevi saucu par Simonsenu kā senajās dienās un priecājos, un esmu laimīga. Šorīt, vēl kajītē gulēdama, es domāju: diezin, kā viņš pret mani izturēsies, vai viņš mani tomēr neuzrunās ar «tu» un nepakutinās zem zoda? Biju gandrīz pārliecināta, ka tu tā darīsi, tomēr esmu alojusies. Ievērojiet, es nebūt negribu jūs lūgt, lai jūs tagad to darāt.

Lūdzu, lieciet to vērā! Nu jau ir par vēlu, tagad es to vairs negribu… Sakiet — kādēļ jūs sēžat un nemitīgi mirkšķināt acis? Vai tāpēc, ka visu laiku domājat par ko citu, kamēr es runāju?

Viņš strupi atbildēja:

— Es šodien tiešām nejūtos īsti labi, Kamma. Vai jūs nevarētu īsi un skaidri pateikt, kādēļ esat mani sameklējusi? Ar to jūs izdarītu man lielu pakalpojumu.

— Kādēļ es jūs sameklēju? — viņa izsaucās. — Ak dievs, cik briesmīgi jūs protat sāpināt cilvēku! Varbūt jūs baidāties, ka es prasīšu no jums naudu, ka esmu ieradusies vienīgi tāpēc, lai jūs izmantotu? Ja jūs tiešām domājat kaut ko tik zemisku, tad labāk tūlīt atzīstieties… Kādēļ es jūs īsti sameklēju? Nu, uzminiet! Varbūt esat aizmirsis, ka jums šodien ir dzimšanas diena?

Raudādama viņa nokrita Nāgela priekšā ceļos un, satvērusi viņa rokas, piekļāva tās pie savas sejas un tad piespieda pie krūtīm.

Viņu tūdaļ dīvaini aizkustināja šīs sievietes kvēlais maigums, kādu viņš vairs nebija gaidījis; viņš piecēla viņu un iesēdināja sev klēpī.

— Es neesmu aizmirsusi tavu dzimšanas dienu, — viņa sacīja. — Es to vienmēr atceros. Tu nemaz nezini, cik bieži naktīs esmu raudājusi, kad domas par tevi liedz aizmigt… Manu mīļo puisēniņ, tavas lūpas vēl joprojām ir tikpat sārtas! Ceļā es tik daudz ko pārdomāju! Vai viņa lūpas vēl vienmēr tikpat sārtas?… Cik satraukti šaudās tavas acis! Vai tas nozīmē, ka es pārbaudu tavu pacietību? Vispār tu izskaties tāds pats, tikai tavas acis tik nemierīgas, it kā tu domātu tikai par to, lai ātrāk no manis atbrīvotos. Ļauj man labāk sēdēt uz krēsla tev blakām, tev tas patiks labāk, vai nav tiesa? Man tik daudz kas ar tevi jāpārrunā, taču laika ir maz, jo drīz aties kuģis, bet tu tik vienaldzīgi sēdi, ka jūtos gluži apjukusi. Ko lai saku, lai piespiestu tevi vērīgāk klausīties? Patiesībā tu it nemaz neesi pateicīgs, ka esmu atcerējusies šo dienu un atbraukusi pie tevis… Vai saņēmi daudz ziedu? Jā, protams. Arī Stēnersena kundze tevi atcerējusies, vai ne? Saki man — kāda izskatās šī Stēnersena kundze, kuras dēļ tu esi kļuvis par agronomu? Ha-ha-hā, kaut kas nedzirdēts!… Arī es tev atvestu ziedus, ja man būtu nauda, bet tieši pašreiz esmu galīgi tukšā… Mīļais dievs, nu uzklausi jel mani šo īso brītiņu, vai tiešām tu to negribi? Kā viss ir pārvērties! Vai atceries — bet, protams, tu neatceries, veltīgi tev to atgādināt; taču kādreiz tu mani pazini no tālienes tikai pēc manas cepures spalvām un skrēji pretī, tiklīdz mani ieraudzīji. Tu zini ļoti labi, ka tā ir patiesība, vai ne? Bet tagad es vairs nezinu, kādēļ tev stāstu par šo cepuri ar spalvām, ak kungs, esmu pat aizmirsusi, kā gribēju šo gadījumu izmantot, lai gan tas ir lielisks pierādījums… Kas noticis? Kādēļ tu pietrūkies kājās?

Viņš tiešām spēji piecēlās kājās, uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm un ar joni tās atrāva.

— Pēc jums zvana, zvana no ēdamistabas, Sāra, — viņš teica.

Atgriezies un no jauna apsēdies krēslā, viņš pamāja Kammai, sacīdams:

— Es noģidu, ka viņa stāv aiz durvīm un glūn pa atslēgas caurumu.

Kamma aizsvilās.

— Un kas par to, lai skatās! — viņa iesaucās. — Ak dievs, kādēļ tieši tagad jūs domājat par daudz ko citu, nevis par mani? Sēžu te jau stundas ceturksni, un jūs pat neesat lūdzis mani noņemt plīvuru. Tikai nedomājiet mani lūgt to darīt tagad, kad esmu to atgādinājusi! Jums nemaz neienāk prātā, cik briesmīgi šādā karstumā sēdēt ar biezu plīvuru aizsegtu seju. Nu jā, to esmu pelnījusi, ko es te meklēju! Es skaidri dzirdēju, ka jūs jautājāt kalponei, kur mēs varētu ieiet uz īsu brīdi. Tikai uz īsu brīdi!

Tas nozīmē, ka jūs cerējāt atbrīvoties no manis pēc īsa brīža! Jā, jā, es jums to nepārmetu, jūtos tikai neizsakāmi apbēdināta. Dievs, palīdzi man!… Kādēļ gan es nevaru un nevaru tevi aizmirst? Es zinu, ka tu esi traks, ka tavas acis ir neprātīgas. Jā, tā runā, un es tam ticu. Ārsts Nisens uzskata, ka tu esi vājprātīgs, un tā tas droši vien arī ir, ja jau tu varēji apmesties šādā vietā un uzdoties par agronomu. Kaut kas nedzirdēts! Un tu joprojām nēsā šo dzelzs gredzenu un arī šo kliedzoši dzelteno uzvalku, kādu neviens cits pasaulē nevilktu mugurā…

— Vai ārsts Nisens tiešām teica, ka esmu vājprātīgs? — Nāgels jautāja.

— Jā, ārsts Nisens to skaidri pateica! Vai gribi zināt, kam viņš to teica?

Klusums.

Nāgels uz brīdi nogrima domās. Tad atkal pacēla acis un vaicāja:

— Sakiet man vaļsirdīgi, Kamma, — vai varu jums palīdzēt ar nelielu naudas summu? Jūs taču zināt, ka pašreiz es to varu.

— Nemūžam! — viņa iesaucās. — Nemūžam, vai dzirdat! Dievs kungs, kas jums devis tiesības mest man sejā vienu apvainojumu pēc otra?

Klusums.

— Nezinu, — viņš ierunājās, — kādēļ mēs te sēžam un viens otru mokām..

Viņa raudādama pārtrauca Nāgelu un vairs neapsvēra vārdus:

— Kas tevi moka? Varbūt es? Kā gan tu esi pārvērties šajos nedaudzos mēnešos!

Es atbraucu šurp, lai… Es negaidu, lai tu atbildētu uz manām jūtām, tu zini, neesmu no tām sievietēm, kas pazemojas un lūdz, bet es cerēju, ka tu izturēsies pret mani iejūtīgāk… Augstais dievs, cik mana dzīve ir bēdīga! Es tevi gribēju izraut no savas sirds, bet nespēju, un es sekoju tev, lai mestos pie tavām kājām. Vai atceries, kā tu reiz uz Drammenas ceļa siti sunim pa purnu, tāpēc ka tas lēca man klāt? Vainīga taču biju es, jo iekliedzos, domādama, ka suns man kodīs, bet to tas nemaz nedomāja darīt, tikai gribēja spēlēties, un, kad tu biji tam iesitis, tas neskrēja projām, bet rāpoja uz vēdera mums klāt. Tad tu sāki raudāt un glaudīt sunim galvu, es to redzēju, bet tagad tu neraudi, lai gan… Taču es to atcerējos ne jau salīdzinājuma dēļ. Tu taču neiedomāsies, ka es sevi salīdzinu ar suni? Dievs vien zina, ko tu savā augstprātībā vari iedomāties. Jā, jā, es pazīstu šo tavu sejas izteiksmi. Tu smaidi, jā gan, tu pasmaidīji! Tu smejies man tieši acīs. Ļauj man to vaļsirdīgi tev pateikt… Nē, nē, nē, piedod man! Esmu tik izmisusi. Tu redzi salauztu sievieti, esmu galīgi salauzta, sniedz man roku! Vai tu joprojām nevari aizmirst manu vienīgo pārkāpumu? Ja tu labi apdomāsi, tad piekritīsi, ka mana vaina nemaz nav tik liela. Protams, es nerīkojos labi, ka tovakar neaizgāju pie tevis; tu man vairākkārt devi norunāto zīmi, bet es negāju lejā. Es to tik dziļi nožēloju! Bet viņš tobrīd nebija pie manis, kā tu domāji, viņš tad jau bija aizgājis. Es atzīstos un lūdzu žēlastību! Man vajadzēja viņu tūlīt aizdzīt, es tam piekrītu, es visam piekrītu, man nevajadzēja… Nē, es tomēr nesaprotu… es nekā vairs nesaprotu…

Klusums.

Šajā klusumā bija dzirdamas tikai Kammas elsas un dakšiņu un nažu šķindoņa ēdamistabā. Viņa nekādi nevarēja nomierināties un ar kabatas lakatiņu slaucīja asaras zem plīvura.

— Iedomājieties tikai, viņš ir briesmīgi nevarīgs, — viņa turpināja. — Viņš neprot pastāvēt uz savu. Lāgiem viņš sit dūri pret galdu un dzen mani pie velna, jā, viņš mani lād, saka, es viņu pazudinot, un tad viņš izturas tik rupji, bet pēc tam jūtas bezgala nelaimīgs un neļauj man iet projām. Ko lai es iesāku, redzot, cik nevarīgs viņš ir? Es atlieku aiziešanu no dienas uz dienu, kaut gan dzīve man tur nav viegla…

Tikai nežēlojiet mani, neuzdrošinieties man parādīt savu līdzjūtību! Vai tiešām jums nemaz nav kauna? Viņš tomēr ir labāks par daudziem citiem un sagādājis man vairāk prieka nekā citi, katrā ziņā vairāk nekā jūs. Es viņu joprojām mīlu, lieciet to vērā!

Neesmu te atbraukusi, lai viņu aprunātu. Kad atgriezīšos mājās un viņu ieraudzīšu, es metīšos viņa priekšā ceļos un lūgšu piedošanu par to, ko šeit par viņu esmu teikusi.

Jā, es to darīšu!

Nāgels sacīja:

— Dārgā Kamma, esiet taču mazliet prātīga! Ļaujiet jums palīdzēt, es jūs lūdzu!

Man šķiet, ka palīdzība jums nepieciešama. Vai tiešām jūs nevēlaties? Nav prātīgi mani noraidīt, ja es patlaban varu jums palīdzēt un labprāt to daru.

To teicis, viņš izņēma kabatas grāmatiņu. Viņa dusmās iekliedzās:

— Nē, es jau teicu, nē! Vai tad jūs to nedzirdējāt? Kas jūs esat par cilvēku?

— Bet ko tad jūs gribat? — viņš samulsis vaicāja. Tagad viņa apsēdās uz krēsla un mitējās raudāt. Liekas, viņa nožēloja savu straujumu.

— Klausieties, Simonsen… Atļaujiet jūs vēlreiz saukt par Simonsenu, un, ja jūs nedusmosieties, es gribēšu jums vēl kaut ko pateikt. Kas tā par savādu iedomu — apmesties šajā pilsētelē? Kāpēc? Nav nekāds brīnums, ka cilvēki jūs dēvē par vājprāti. Esmu jau aizmirsusi, kā šo nožēlojamo pilsētu sauc, man pat jālauza galva, lai to atcerētos, bet jūs te apmetāties, spēlējat komēdiju un pārsteidzat vietējos iedzīvotājus ar savām dīvainībām! Vai tiešām jūs nevarat izdomāt sev labāku nodarbošanos?… Protams, uz mani tas neattiecas, es to saku tikai aiz sena… Nē, kā jūs domājat, ko man vajadzētu darīt ar savu klepu? Patlaban man šķiet, ka krūtis plīstu pušu! Vai jums neliekas, ka man atkal vajadzētu iet pie ārsta? Bet kā lai es eju pie ārsta, ja man nav pat nevienas ēras?

— Es taču jums teicu, ka labprāt iedošu jums vajadzīgo summu. Uzskatiet to par aizdevumu, kādreiz varēsiet man atdot.

— Patiesībā ir vienalga, vai es eju pie ārsta vai ne, — viņa turpināja kā spītīgs bērns. — Kas gan par mani sēros, ja es nomiršu?… — Bet pēkšņi viņa sāka runāt citādi, izlikās, it kā būtu apdomājusies, un teica: — Kad tā labi apsveru — kāpēc gan lai es neņemtu no jums naudu? Ja jau ņēmu agrāk, kāpēc lai neņemtu tagad? Neesmu jau nemaz tik bagāta, lai vienīgi aiz… Jā, bet jūs man naudu piedāvājāt tieši tad, kad biju tik uzbudināta, jūs jau iepriekš zinājāt, ka es to noraidīšu. Jā, tā tas ir! Jūs to sīki aprēķinājāt, lai paturētu savu naudu, lai gan naudas jums tagad tik daudz. Vai jūs domājat, ka es to neievēroju? Un, ja jūs tagad man naudu vēlreiz piedāvājat, tad tikai tādēļ, lai mani pazemotu un vēlāk priecātos, ka galu galā tomēr biju spiesta pieņemt jūsu naudu. Bet ko lai dara, es to pieņemu un esmu tev pateicīga. Lai dievs dotu, ka man nekad vairs nebūtu jāgriežas pie tevis! Bet ziniet, ka atbraucu šurp nevis tāpēc, nevis naudas dēļ, vai nu jūs man ticat, vai neticat. Tomēr nedomāju, ka esat tik zemsirdīgs… Bet cik tu varētu man dot, Simonsen? Dieva dēļ, neatrauj sev pārāk daudz un tici, ka šoreiz es runāju no sirds, tā, kā domāju..

— Cik daudz jums vajag?

— Cik daudz man vajag!… Ak dievs, ka tikai kuģis neaiziet! Man vajag daudz, bet… varbūt pietiktu ar simt kronām, taču…

— Paklausieties, jums nevajag tāpēc justies pazemotai, ka pieņemat no manis šo naudu; ja gribat, jūs to varat arī nopelnīt. Jūs man varētu izdarīt lielu pakalpojumu, ja es uzdrīkstētos jūs lūgt. .

— Ja tu uzdrīkstētos lūgt! — viņa izsaucās, ārkārtīgi sajūsmināta par šādu izeju.

— Ak dievs, ko tu runā! Kādu pakalpojumu? Kādu pakalpojumu, Simonsen? Esmu gatava uz visu! Ak tu, manu mīļo puisēn!

— Kuģis atiet pēc stundas ceturkšņa, tātad jūsu rīcībā ir šis laika sprīdis…

— Jā, bet kas man jādara?

— Jums jāapmeklē kāda dāma un jāizpilda kāds uzdevums.

— Kāda dāma?

— Viņa dzīvo lejā, ostmalā, vienstāva mājiņā. Logiem nav aizkaru, bet uz palodzēm parasti ir puķpodi ar baltām puķēm. Šo dāmu sauc par Martu Gudi, Gudes jaunkundzi.

— Bet vai tad tā nav.. vai nav Stēnersena kundze?

— Klausieties, jūs esat nošāvusi buku — Gudes jaunkundzei ir ap gadiem četrdesmit. Bet viņai pieder kāds krēsls, atzveltnes krēsls, kuru es katrā ziņā gribu dabūt, un jūs man varat palīdzēt… Ņemiet un noglabājiet vispirms savu naudu, tad es jums visu paskaidrošu.

Metās jau krēsla. Viesi trokšņaini atstāja ēdamistabu, bet Nāgels joprojām sēdēja blakus istabā, sīki skaidrodams visu par veco atzveltnes krēslu. Jārīkojas ļoti piesardzīgi, ar plašiem žestiem tur nekā nevarot panākt. Kamma aizvien vairāk sajūsminājās, viņa kvēloja nepacietībā ātrāk izpildīt šo noslēpumaino uzdevumu.

Viņa skaļi smējās un vairākkārt jautāja, vai viņai nevajadzētu pārģērbties, vismaz uzlikt brilles. Viņam kādreiz esot bijusi sarkana cepure, to viņa varētu uzlikt galvā…

— Nē, nē, nav jātaisa nekādi joki. Jums pavisam vienkārši jāpiesola par krēslu nauda, jāuzsit cena līdz divsimt divdesmit kronām. Un ticiet man — jūs šo krēslu tomēr nedabūsiet.

— Ak dievs, tik daudz naudas! Kādēļ lai es to nedabūtu par divsimt divdesmit kronām?

— Tāpēc, ka esmu lūdzis to paglabāt man.

— Bet ja nu viņa mani tur pie vārda?

— Viņa to nedarīs. Tagad ejiet!

Vēl pēdējā brīdī viņa palūdza suku un noraizējusies jautāja, vai viņas kleita neesot saburzījusies.

— Bet es nevaru ciest, ka tu pastāvīgi ej pie šīs Stēnersena kundzes, — viņa gražīgi teica. — Es to neciešu, tas mani uztrauc. — Un tad viņa vēlreiz pārliecinājās, vai labi noglabājusi naudu. — Cik tu esi burvīgs, ka iedevi man tik daudz naudas! — viņa izsaucās. Un pēkšņi viņa strauji atmeta plīvuru un noskūpstīja Nāgelu uz lūpām, tieši uz lūpām. Tomēr vienlaikus viņai nedeva miera savādais uzdevums, un viņa vaicāja:

— Kā lai tev paziņoju, ka viss noritējis labi? Es varu palūgt kapteinim, lai svilpj, lai svilpj četras vai piecas reizes — kā tu domā? Tagad tu redzi, ka tāda muļķe nemaz neesmu. Nē, paļaujies uz mani! Jā, un atļauj vēlreiz tev pateikties. Uz redzēšanos, uz redzēšanos! Viņa atkal aptaustīja naudu.

Pēc pusstundas Nāgels tiešām dzirdēja, ka tvaikonis īsi nosvilpj piecas reizes.

XIII

Aizritēja dažas dienas.

Nāgels gandrīz nemaz neizgāja no savas istabas, sēdēja tur sadrūmis un izskatījās noguris un sanīcis. Viņa acis šajās divās dienās bija kļuvušas pavisam blāvas. Viņš ne ar vienu nerunāja, pat ar kalpotājiem ne. Viena roka viņam bija apsieta; viņš reiz naktī, kā parasti, bija izgājis, kad pret rītu atgriezās viesnīcā, ap roku viņam bija apsiets kabatas lakatiņš. Viņš sacīja, ka savainojies, pakrizdams uz ecēšām, kas bijušas atstātas ostmalā.

Ceturtdienas rītā sāka līt, un nejaukais laiks Nāgelu vēl vairāk nomāca. Kad viņš, gultā gulēdams, bija izlasījis avīzes un nopriecājies par kādu vētrainu scēnu Francijas parlamentā, viņš piepeši uzsita knipi un pielēca kājās. Velns parāvis! Pasaule taču ir plaša, pasaule ir bagāta un jautra, pasaule ir skaista! Kāpēc jāskumst?

Vēl gluži neapģērbies viņš pazvanīja Sārai un teica, ka esot nodomājis vakarā uzaicināt dažus viesus, kādus sešus septiņus cilvēkus, jautru kompāniju, piemēram, ārstu Stēnersenu, advokātu Hansenu, adjunktu un vēl dažus, citādi te aiz garlaicības var nomirt.

Nāgels tūliņ izsūtīja ielūgumus. Minūte atbildēja, ka būšot; arī pilnvarotais Reinerts tika aicināts, bet neieradās. Piecos vakarā visi jau bija sapulcējušies pie Nāgela. Tā kā joprojām lija un ārā bija tumšs, istabā tūlīt iededzināja lampu un logiem aizvilka priekšā aizkarus.

Un tad sākās tāda uzdzīve, plītēšana un ellišķīgs troksnis, ka pilsētiņā vēl vairākas dienas par to runāja…

Tiklīdz Minūte parādījās durvīs, Nāgels piegāja viņam klāt un atvainojās par vāvuļošanu viņu pēdējā tikšanās reizē. Viņš satvēra Minūtes roku un to sirsnīgi paspieda, iepazīstināja viņu ar studentu Ejenu, kas vienīgais vēl nepazina Minūti.

Minūte čukstus pateicās Nāgelam par jaunajam biksēm; tagad viņš no galvas līdz kājām esot ieģērbies jaunā kārtā.

— Jums vēl nav vestes.

— Nē, bet tā nemaz nav vajadzīga. Neesmu jau nekāds grāfs, tā man tiešām nav vajadzīga.

Ārsts Stēnersens bija saplēsis brilles, tāpēc nēsāja degunkniebi bez aukliņas, taču tas ik brīdi krita nost.

— Lai nu saka, ko grib, — viņš prātoja, — mēs tomēr dzīvojam brīvestības laikā. Ņemiet, piemēram, vēlēšanu rezultātus un salīdziniet tos ar agrāko laiku vēlēšanām.

Viņi daudz dzēra. Adjunkts jau sāka runāt vienzilbīgiem vārdiem, un tā bija droša zīme, ka viņš iekampis par daudz. Advokāts Hansens, kas jau pirms atnākšanas neapšaubāmi bija ieķēris dažas glāzes, kā parasti, sāka runāt pretī ārstam un melst visādas blēņas.

Viņš, Hansens, esot sociālists, jā, varētu sacīt, viņš ejot mazliet tālāk. Vēlēšanas viņu neapmierinot — kādu brīvību tās īstenībā pierādot, vai to kāds viņam varētu pateikt? Ejiet pie velna! Jā, esot nu gan jauks brīvestības laiks! Vai pat tāds vīrs kā Gledstens visnekaunīgākā veidā aiz tā saucamiem morāliem ieganstiem neuzbrūkot Parnelam? Tie taču nav ne plika vērdiņa vērti! Pie velna to visu!

— Velns ar ārā, kas tā par muldēšanu? — tūliņ iesaucās ārsts. — Vai tad katrai parādībai nav sava morāle? Ja cilvēkiem atņemtu morāli, kas tad tos virzītu uz priekšu? Cilvēki gan ar labu, gan ar ļaunu velkami uz priekšu pa attīstības ceļu, un morāle allaž turama godā. — Ārsts personīgi ļoti cienot Parnelu, bet, ja Gledstens neatzīstot Parnelu, tad ar to jārēķinoties, jo Gledstens taču kaut ko saprotot. Jā, viņš, protams, to nesakot par godājamo namatēvu Nāgelu, kas pārmetot Gledstenam, ka tas allaž rīkojoties saskaņā ar savu sirdsapziņu. Ha-ha-hā, ak tu mīļais dievs!… — Nu jā, Nāgela kungs, jūs jau arī lāgā neatzīstat Tolstoju? Dzirdēju no Kjelanas jaunkundzes, ka jums pret Tolstoju esot savi iebildumi.

Nāgels tobrīd sarunājās ar studentu Ejenu; izdzirdis šos vārdus, viņš strauji pagriezās un teica:

— Neatceros, ka būtu ar Kjelanas jaunkundzi runājis par Tolstoju. Es Tolstoju atzīstu par lielu rakstnieku, bet filozofijā viņš ir muļķis… — Pēc brītiņa viņš piebilda:

— Ceru, ka šovakar drīkstam lietot stiprākus izteicienus, mēs taču esam te tikai vīrieši un atrodamies vecpuiša dzīvoklī. Vai norunāts? Esmu patlaban tādā noskaņā, ka varētu rūkt kā meža zvērs.

— Lūdzu, bez ceremonijām! — ārsts izsmējīgi atbildēja. — Teiksim — Tolstojs ir muļķis!

— Jā, jā, lai katrs izsaka savas domas! — piepeši iesaucās arī adjunkts, kas bija nonācis tādā skurbuma stadijā, ka nebaidījās pat no paša velna. — Nekādu ierobežojumu, dakter, citādi mēs tevi izsviedīsim ārā! Ikvienam ir savs uzskats; Stekers, piemēram, ir mūžīgs slaists. Jā, to es pierādīšu.. pierādīšu!

Visi sāka smieties, un pagāja krietns brīdis, iekāms viņi atkal spēja pievērsties Tolstojam. Šaubu nav, Tolstojs ir liels rakstnieks, īsts dižgars.

Nāgels piepeši tumši pietvīka.

— Nekāds dižgars viņš nav! Tieši otrādi, viņa gars ir pavisam ikdienišķs, bet viņa mācība nav par mata tiesu dziļāka nekā pestīšanas armijas aleluja sludināšana.

Jebkuru citu krievu, kam nebūtu titula un senā muižnieku vārda, nebūtu īpašumu un miljoniem rubļu, nez vai cildinātu, tāpēc ka viņš iemācījis dažiem zemniekiem salāpīt apavus… Nu jā, labāk palīksmosim! Uz jūsu veselību, Gregora kungs!

Nāgels ik pa brīdim atrada iespēju saskandināt ar Minūti un vispār visu vakaru izrādīja viņam lielu uzmanību. Viņš vēlreiz atvainojās par savu muldoņu pēdējā tikšanās reizē, lūdza, lai Minūte to aizmirst.

— Kas uz mani attiecas, tad no jūsu puses mani nekas vairs nepārsteigs, — ārsts ierunājās un saslējās.

— Reizēm man ārkārtīgi patīk runāt pretī, — Nāgels atsāka, — un jo sevišķi šovakar. Pie tā pa daļai vainīgs kāds sarūgtinājums, ko tik viegli nevaru pārvarēt, pa daļai arī nejaukais laiks, kas mani nelāgi ietekmē. Jūs, ārsta kungs, to sapratīsiet un mani atvainosiet… Atgriežoties pie Tolstoja, man jāatzīstas, ka neuzskatu viņu par dižāku garu nekā, piemēram, ģenerālis Būtss. Viņi abi ir tikai sludinātāji, nevis domātāji. Viņi liek lietā jau gatavu produkciju, popularizē nevis savus, bet svešus, aizgūtus uzskatus, pārdod tos tautai par lētu cenu un grib valdīt pār pasauli. Bet, ja jau noņēmies ar tālākpārdošanu, tad dari to, lai vismaz pašam atlec kāds labums. Bet Tolstojs pārdod tālāk ar lieliem zaudējumiem. Reiz divi draugi saderējuši: viens bijis ar mieru samaksāt divpadsmit šiliņus, ja, šaujot no divdesmit soļu atstatuma, neizsitīs otram no plaukstas riekstu. Labi, viņš šāvis, aizšāvis garām un sašķaidījis draugam plaukstu. Ievainotais vaidējis, bet, saņēmis pēdējos spēkus, saucis: «Tu zaudēji derības, maksā man divpadsmit šiliņus!» — un viņš dabūjis savus divpadsmit šiliņus!

Ha-ha-hā! «Maksā man divpadsmit šiliņus!» Žēlīgais dievs, Tolstojs lien vai no ādas laukā, lai aizbērtu visus pasaulīgo prieku avotus un piepildītu pasauli vienīgi ar mīlestību uz dievu un savu tuvāko. Es sarkstu aiz kauna. Tas, protams, skan vīzdegunīgi — kaut kāds nožēlojams agronoms sarkst aiz kauna par grāfu, bet tā tas ir.. Es nerunātu neko tādu, ja Tolstojs būtu jauneklis, kam grūti nepadoties kārdinājumiem, kas mūžīgi cīnītos ar sevi, lai varētu dzīvot šķīstu un tikumīgu dzīvi.

Bet viņš taču ir vecs, sirmgalvis, kura dzīvības impulsi apklusuši, kuru vairs nemoka nekādas alkas un kaislības. Var jau sacīt — tam nav nekāda sakara ar viņa mācību!

Nē, ir, turklāt tiešs! Kad esi jau nodzīvojis savu mūžu, aiz vecuma galīgi sagrabējis, baudu pārsātis un notrulis no to pārmēra, tad ej pie jauna cilvēka un saki: «Atteicies no pasaulīgajiem priekiem!» Jauneklis noklausās, pārdomā šo aicinājumu un atrod, ka tā tiešām stāv rakstīts svētajos rakstos. Tomēr atteikties no zemes priekiem šis jaunais cilvēks vis neatsakās, bet grēko, cik uziet, veselus četrdesmit gadus. Tāds ir dabas likums! Un, kad šie četrdesmit gadi apritējuši un jaunais cilvēks pats kļuvis sirmgalvis, arī viņš savukārt apseglo baltu ķēvi un jādelē apkārt pa pasauli, augstu pacēlis izģindušajā rokā karogu ar krusta zīmi, un sludina visiem pamācības, pieprasa, lai jaunekļi atsakās no visiem pasaulīgajiem priekiem, pilnīgi atsakās! He-he-hē! Šī komēdija ir mūžīga, tā nemitīgi atkārtojas! Tolstojs mani uzjautrina, esmu sajūsmināts, ka šis vecis vēl spēj darīt tik daudz laba. Beigu beigās viņš katrā ziņā dabūs izbaudīt paradīzes priekus! Bet lietas būtība ir tāda, ka viņš rīkojas tā, kā jau daudzi sirmgalvji pirms viņa darījuši un darīs vēl pēc viņa. Atkārtoju, ka tieši tā ir lietas būtība.

— Atļaujiet man tikai atgādināt jums, ka Tolstojs bijis īsts draugs visiem atstumtajiem un apspiestajiem. Vai tad tam nav nekādas nozīmes? Parādiet man šeit kaut vienu augstmani, kas būtu tā rūpējies par grūtdieņiem! Manuprāt, tā ir vislielākā aprobežotība — nosaukt Tolstoju par muļķi tikai tāpēc, ka cilvēki nedzīvo saskaņā ar viņa mācību.

— Bravo, dakter! — ieaurojās adjunkts, viņa seja bija tumši pietvīkusi. — Bravo!

Bet izsakieties asāk, runājiet rupjāk! Katram ir tiesības aizstāvēt savus uzskatus! Tā ir tiešām liela aprobežotība, ārkārtēja aprobežotība! Un es to pierādīšu. .

— Uz jūsu veselību! — izsaucās Nāgels. — Neaizmirsīsim, kāpēc te esam sanākuši. Vai tiešām jūs, ārsta kungs, gribat teikt, ka jāapjūsmo cilvēks, kas, būdams miljonu īpašnieks, atvēl labdarīgiem mērķiem desmit rubļu? Es nesaprotu nedz jūsu, nedz visu pārējo domu gaitu, laikam gan esmu pavisam citāds. Bet, sitiet mani kaut nost, es tomēr nevaru atzīt, ka cilvēks, turklāt bagāts cilvēks pelna apbrīnu, ja pasniedz žēlastības dāvanas.

— Pareizi sacīts! — advokāts tīšuprāt iebilda. — esmu sociālists, un tas ir mans viedoklis.

Taču šie vārdi ārstu sadusmoja, viņš pievērsās Nāgelam un izsaucās:

— Atļaujiet jautāt — vai jūs tiešām tik labi zināt, cik lielas summas Tolstojs ik gadus vai ik dienas ziedo trūcīgajiem? Visam ir savas robežas, vīriešu sabiedrībā un vecpuiša dzīvoklī arī viss nav atļauts.

— Arī Tolstojs uzskata, ka visam ir savas robežas un labdarībai tāpat! Tāpēc viņš uzdeva savai sievai stingri raudzīties, lai viņš neziedo vairāk, nekā vajadzīgs. He-he-hē, labāk nerunāsim vairs par to… Taču paklausieties, kas mudina mūs ziedot vienu kronu? Labsirdība vai vēlēšanās darīt labu, cildenu darbu? Pēc manām domām, tāds uzskats ir naivs! Ir tādi cilvēki, kas ziedo tāpēc, ka citādi nemaz nevar. Kāpēc?

Tāpēc, ka, to darīdami, viņi jūt patiesu baudu, protams, tīri psihisku baudu. To viņi nedara aiz loģiska aprēķina, viņiem ir pretīgi rīkoties atklāti, tas laupītu zināmu daļu baudas. Viņi ziedo slepenībā, steigšus, trīsošām rokām, izjūtot pašiem neizprotamu svētlaimi. Šos cilvēkus pēkšņi ne no šā, ne no tā pārņem spēcīga dziņa kaut ko dot, viņu krūtīs mostas savādas jūtas, kas ir tik pārvarīgas, ka acīs sariešas asaras. Viņi dod nevis aiz labsirdības, bet aiz iedzimtas tieksmes dot, svētlaimes dēļ, ko pēc tam izjūt. Daudzi cilvēki ir tādi! Par devīgiem cilvēkiem mēdz runāt ar apbrīnu — kā jau teicu, esmu laikam citāds nekā citi, bet es neapbrīnoju devīgos cilvēkus. Nē, to es nedaru. Pie velna, kurš tad negrib labāk dot nekā ņemt? Atļausiet vaicāt, vai pasaulē ir tāds cilvēks, kas labāk nevēlētos palīdzēt trūkumcietējiem nekā pats ciest trūkumu?

Piemēra dēļ ņemsim jūs, ārsta kungs. Jūs nesen iedevāt laiviniekam piecas kronas. Es par to dzirdēju nejauši. Bet kādēļ jūs viņam devāt šīs kronas? Taču ne jau tādēļ, lai darītu dievam patīkamu darbu, to jūs, protams, nedomājāt; varbūt laiviniekam šīs piecas kronas nemaz tik ļoti nebija vajadzīgas, bet jūs tās tomēr devāt. Un darījāt to aiz pēkšņa impulsa, kas jūs spieda darīt otram labu un pašam sagādāja prieku. . Pēc manām domām, cildināt labdarību ir muļķīgi un nevajadzīgi. Kādā jaukā dienā jūs ejat pa ielu, laiks, paziņas, kādus jūs satiekat, — viss jūsos rada zināmu noskaņu.

Pēkšņi jūsu uzmanību saista kāda seja, bērna seja vai ubaga seja — teiksim, ubaga seja, — un jūs notrīsat. Jūsu sirdi pārņem dīvainas jūtas, jūs piesitat kāju pret ietvi un apstājaties. Šī seja ir aizkustinājusi kādu liegu stīgu jūsu dvēselē, un jūs ieaicināt ubagu vārtos un iespiežat viņam rokā desmit kronas. «Ja tu par to kādam teiksi kaut vai vienu vārdu, es tevi nositīšu,» jūs viņu brīdināt, zobus griezdams un aiz uztraukuma raudādams. Jums ir tik ļoti svarīgi, lai jūsu rīcība tiek apslēpta. Un kaut kas līdzīgs var atkārtoties no dienas dienā, līdz jūs pats nonākat sprukās un beidzot paliekat bez ēras kabatā.. Protams, to es nerunāju par sevi, bet es pazinu kādu cilvēku, kādu citu cilvēku, jā, pat divus cilvēkus, kuriem bija tāds raksturs.. Nē, cilvēks dod tāpēc, ka viņam jādod, tas ir viss! Bet tagad es gribētu vēl ko piebilst attiecībā uz skopuļiem. Skopuļi un mantkārīgie dodami tiešām nes upuri, par to nav ne mazāko šaubu. Tāpēc es uzskatu — ja šie cilvēki, sevi pārvarējuši, atdod vienu ēru, tad ir vairāk cienīšanas vērti nekā tie — piemēram, es vai jūs, vai kāds cits, — kas pašiem par prieku ziedo kronu. Paklanieties Tolstojam un sakiet, ka es nedodu ne plika graša par visu viņa pretīgo, izdaudzināto labsirdību, katrā ziņā tikmēr, kamēr viņš nebūs atdevis visu, kas viņam pieder, un pat arī tad ne… Lūdzu piedošanu, ja esmu kādu sadusmojis. Vēl vienu cigāru, Gregora kungs? Uz jūsu veselību, ārsta kungs! Klusums.

— Kā jūs domājat, cik cilvēku jūs vēl savā mūžā atgriezīsiet? — ārsts vaicāja.

— Bravo! — iekliedzas adjunkts. — Adjunkts Holtans jums uzsauc bravo!

— Es? — Nāgels atvaicāja. — Nevienu. Itin nevienu. Ja es dzīvotu tādēļ, lai atgrieztu cilvēkus, tad drīz vien nomirtu badā. Es tikai nespēju saprast, kāpēc visi pārējie cilvēki nedomā tāpat kā es. Tātad man nav taisnība. Tomēr ne gluži, nē, nevar būt, ka man nemaz nav taisnība.

— Tomēr līdz šim es neesmu dzirdējis, ka jūs kaut ko vai vispār kādu cilvēku atzītu, — ārsts iebilda. — Bet interesanti būtu dzirdēt, vai pasaulē ir tāds cilvēks, ko jūs uzskatītu par autoritāti.

— Ļaujiet man kaut ko paskaidrot, to es pateikšu dažos vārdos. Jūs patiesībā gribējāt sacīt; redzat, viņš visus tur zemākus par sevi, viņš ir augstprātības iemiesojums, viņš neatzīst nevienu pašu! Bet jūs maldāties. Mans prāts gan visai daudz neaptver, tas nav tik plašs, tomēr es varu minēt simtiem un atkal simtiem ikdienišķu, vispāratzītu personību, kas ir slaveni visā pasaulē. Šie vārdi man skanēt skan ausīs. Bet es aprobežošos, minēdams tikai kādus divus, četrus, sešus lielos garus, pusdievus, gigantus, kuri rada patiesas vērtības, turklāt apstāšos pie nepazīstamiem, savdabīgiem, cildeniem ģēnijiem, kurus neviens nedaudzina, kuri parasti nedzīvo ilgi, nomirst jauni, vēl neatzīti. Iespējams, ka šādu vārdu es varētu minēt samērā daudz. Taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka Tolstoju nosaukt es noteikti aizmirstu.

— Paklausieties, — ārsts teica, atmezdams ar roku, lai darītu galu šim strīdam; viņš pat uzkrītoši paraustīja plecus. — Vai jūs tiešām domājat, ka cilvēks var iegūt tādu pasaules slavu kā Tolstojs, ja viņš nav īsts gara milzis? Jūs, bez šaubām, spriežat ļoti interesanti, bet tas viss patiesībā ir tīrās muļķības. Velns parāvis, jūs gvelžat tādas muļķības, ka metas nelaba dūša!

— Bravo, dakter! — adjunkts Holtans auroja. — Lai namatēvs ļauj mums atvilkt elpu! Ko viņš te vienā laidā jauc gaisu?

— Adjunkts man atgādina, ka es tiešām neesmu nekāds laipnais namatēvs, — Nāgels smaidīdams sacīja. — Bet es labošos, Ejena kungs, — jums taču pat nav pilna glāze? Kādēļ jūs nemaz nedzerat?

Students Ejens visu laiku bija sēdējis kluss kā pelīte un klausījies sarunās, nebija bildis ne pušplēsta vārdiņa.

Viņa acis bija ziņkārē samiegušās, viņš kāri klausījās abām ausīm. Jaunais cilvēks bija gauži ieinteresēts. Stāstīja, ka viņš, tāpat kā daudzi studenti, brīvdienās rakstot romānu.

Sāra ienāca un paziņoja, ka vakariņas ir galdā. Advokāts, kas, iezvilis atzveltnī, jau bija iesnaudies, pēkšņi atvēra acis un, ieraudzījis Sāru, tūlīt sasparojās. Kad viņa jau bija izgājusi, viņš pietrūkās kājās, panāca viņu uz kāpnēm un jūsmīgi teica:

— Sāra, nudien, prieks uz tevi skatīties! Kas jāatzīst, tas jāatzīst!

To teicis, viņš ienāca atpakaļ istabā un tikpat nopietnu seju kā iepriekš atkal apsēdās savā vietā. Viņš bija pamatīgi iereibis. Kad ārsts Stēnersens beidzot viņam uzbruka un nopēla viņa politisko pārliecību, advokāts vairs nebija spējīgs aizstāvēties. Jā, esot gan viņš varens sociālists! Blēdis, nožēlojams laipotājs starp varasvīriem un beztiesīgajiem, jurists, kas pārtiek no citu ķildām, saņem naudu par to, ka nodibina neapstrīdamu un likumīgu taisnību! Un šitāds tips dēvējas par sociālistu!

— Jā, bet principi, principi! — advokāts šļupstēja.

— Principi!

Un ārsts sāka runāt ar vislielāko izsmieklu par Hansena principiem. Kamēr viesi devās uz ēdamistabu, viņš visu laiku bruka virsū Hansenam, izsmiedams viņu gan kā advokātu, gan nozākādams sociālismu pašos pamatos. Viņš, Stēnersens, ar visu sirdi un dvēseli atbalsta kreisos, viņš vis nav sociālists tikai ar muti! Kādi tad tie sociālisma principi īsti ir? Pats velns tur netiek gudrs! Tagad ārsts uzsēdās uz sava jājamā zirdziņa: sociālisms, īsi raksturojot tā būtību, ir zemāko šķiru atriebība.

Piemēram, kas ir sociālisms kā kustība? Sociālisti taču ir aklu un trulu dzīvnieku bars, kas, mēles izkāruši, skrien pakaļ vadonim! Vai viņi kaut ko redz tālāk par savu degungalu? Nē, viņi nemaz neprot domāt! Ja viņi mācētu domāt, tad sen būtu pārgājuši pie kreisajiem un paveikuši kaut ko derīgu un praktisku, nevis visu mūžu pļāpājuši bez kādas jēgas un siekalojušies ap nepiepildāmiem sapņiem! Tpū! Ņemiet ikvienu sociālistu vadoni — kas tie ir par cilvēkiem? Skrandaiņi, izkāmējuši sapņotāji, kas sēž uz koka ķeblīšiem savos ūķos un sacer traktātus par pasaules pilnveidošanu. Protams, tie varbūt ir krietni cilvēki — vai tad par Kārli Marksu kāds var teikt kaut ko sliktu? Tomēr pat Kārlis Markss nedarīja nekā cita kā tikai sēdēja un skribelēja, iznīcinādams nabadzību zemes virsū, protams, tikai teorētiski, tā sakot, ar spalvas dīdīšanu. Viņš domās aptvēra visus nabadzības veidus, visas trūkuma pakāpes, garā iztēlojās visas cilvēces ciešanas. Tad viņš, garā iededzies, iemērc spalvu tintē un apraksta lappusi pēc lappuses, piepilda biezas loksnes ar skaitļiem, atņem naudu bagātniekiem un iedod to nabadzīgajiem, taisnīgi sadala milzu summas, pārkārto visas pasaules ekonomiku, apber pārsteigtos trūkumcietējus ar miljardiem — tas viss ir tikai tīri zinātniski, tīri teorētiski! Bet galu galā izrādās, ka savā naivajā aizrautībā viņš vadījies no gluži aplama principa — no cilvēku vienlīdzības! Tpū! Jā, gluži aplama principa! Turpretī vajadzēja nodoties derīgam darbam — atbalstīt liberāļus cīņā par reformām un stiprināt patieso demokrātiju..

Dzerdams ārsts aizsvilās arvien vairāk un spriedelēja bez mitas, pierādīdams savu uzskatu pareizību. Pie vakariņu galda viņš iekarsa vēl vairāk; viņi izdzēra daudz šampanieša, un noskaņa kļuva pavisam trakulīga; pat Minūte, kas sēdēja Nāgelam blakus un līdz šim bija klusējis, pēkšņi sāka piedalīties sarunā, izmezdams dažus vārdus. Adjunkts sēdēja kā mietu norijis, kliedza kā aizkauts, ka notriepis sev svārkus ar olu, tāpēc nedrīkstot pakustēties. Viņš bija pavisam nevarīgs kā bērns. Beidzot atnāca Sāra un grasījās tīrīt adjunkta svārkus, bet advokāts, kas sēdēja blakām, izmantoja gadījumu, saķēra meiteni, pievilka sev klāt un sāka murcīt. Tad pie galda sacēlās briesmīga jezga, visi pielēca kājās, un gāja vaļā īsts jampadracis.

Pa to laiku Nāgels lika uz savu istabu aiznest pilnu grozu ar šampanieti. Drīz viesi atstāja galdu. Adjunkts un advokāts gāja apskāvušies un aiz jūtu pārmēra skaļi dziedāja, bet ārsts no jauna sāka paceltā balsī spriedelēt par sociālismu. Taču uz kāpnēm viņam uzbruka liksta — viņš pazaudēja savu degunkniebi, tas atkal nokrita — droši vien jau desmito reizi — un saplīsa. Abi stikli bija drumslās. Viņš iebāza ietvarus kabatā un visu vakaru bija pusakls. Tas viņu kaitināja, viņš kļuva vēl niknāks, apsēdās blakām Nāgelam un indīgi vaicāja:

— Ja nemaldos, jūs taču esat reliģiozs cilvēks, vai ne?

Viņš jautāja pavisam nopietni un gaidīja atbildi. Brīdi klusējis, viņš piebilda, ka pēc viņu pirmās sarunas — tas bijis Karlsena bērēs — viņam radies tāds iespaids, ka Nāgels patiešām esot reliģiozs cilvēks.

— Es aizstāvēju reliģiozo dzīvi cilvēkā, — Nāgels atbildēja, — ne jau īpaši kristietību, nepavisam ne, bet reliģiozo dzīvi vispār. Pēc jūsu domām, visus teologus vajadzētu pakārt. «Kāpēc?» es jautāju. «Tāpēc, ka viņu loma nospēlēta,» jūs atbildējāt. Tam es nevarēju piekrist. Reliģiozā dzīve — tas ir fakts, ko nevar apstrīdēt.

Turks sauc: «Allahs ir liels!» — un savas ticības dēļ iet nāvē. Norvēģis stāv pie altāra ceļos un vēl šobaltdien dzer Kristus asinis. Katrai tautai ir savs govju zvaniņš, ko tā pielūdz, un šie ticīgie mirst svētlaimīgi. Lietas būtība ir nevis kam tic, bet gan kā tic…

— Mani pārsteidz tādas runas, — ārsts sapīcis teica. — Es sev vēlreiz vaicāju: vai tikai jūs īstenībā neesat maskējies labējais? Mūsdienās cits pēc cita parādās zinātniski darbi, kas kritizē teologus un garīga satura grāmatas, rakstnieki arvien vairāk uzstājas pret sprediķu grāmatām un publiski nosoda teoloģiskus sacerējumus, tomēr jūs joprojām paliekat pie sava un negribat atzīt pat to, ka komēdija ar Kristus asinīm mūsdienās ir galīgi zaudējusi savu nozīmi.

Nāgels mazliet padomāja un tad atbildēja:

— Mans domu gājiens īsumā ir šāds: kāds labums no tā — piedodiet, varbūt es jau kādreiz to esmu vaicājis—, tātad kāds labums no tā, pat spriežot no tīri praktiskā viedokļa, ja mēs dzīvei laupām visu dzejiskumu, visus sapņus, visu skaisto mistiku un pat visus melus? Vai tad jūs zināt, kas ir patiesība? Mēs taču, tikai pateicoties simboliem, virzāmies uz priekšu un mainām šos simbolus atkarībā no tā, kā virzāmies uz priekšu… Bet neaizmirsīsim iedzert, mēs tikai runājam vienā runāšanā!

Ārsts piecēlās un pagājās pa istabu. Viņš pikti palūkojās uz paklāja malu, kas pie durvīm bija atlocījusies, un tūlīt nometās ceļos, lai to izlīdzinātu.

— Tu man šovakar varētu aizdot savas brilles, Hansen, tu tik un tā sēdi un snauduļo, — ārsts aplam nikni teica.

Taču Hansens negribēja dot savas brilles, un ārsts sarūgtināts novērsās. Viņš no jauna apsēdās blakām Nāgelam.

— Jā, tas viss ir tikai tāda vāvuļošana, patiesībā gatavie nieki, — viņš sacīja, — raugoties no jūsu viedokļa.

Var jau būt, ka jums daļēji arī ir taisnība. Paskatieties uz Hansenu, ha-ha-hā, jā, piedod, Hansen, ka es smejos par tevi — advokātu un sociālistu Hansenu. Bet vai tu nepriecājies ikreiz, kad divi krietni pilsoņi saiet ragos un sāk prāvoties? Vai gan kāds tic, ka tu censtos viņus samierināt un tātad nesaņemtu ne šiliņa? Bet svētdienā tu atkal iesi uz strādnieku biedrību un nolasīsi lekciju par sociālistisku valsts iekārtu diviem amatniekiem un vienam miesniekam. «Jā, ikviens saņems atlīdzību pēc savām spējām,» tu teiksi, «viss būs iekārtots taisnīgi, nevienam netiks darīts pāri.» Bet tad pieceļas miesnieks, miesnieks, kurš, dievs ir mans liecinieks, ir tīrais ģēnijs, salīdzinot ar jums visiem, viņš pieceļas un vaicā: «Redzat, manas spējas patērēt ir kā lieltirgotājam, bet kā ražotājs es esmu tikai miesnieks.» Ko tad? Atzīsties — vai tu nenobālētu, ka esi piespiests pie sienas?… Jā, krāc vien, krāc, krākšanā tevi neviens nepārspēs. .

Arsts bija galīgi pilnā, mēle viņam metās, acis asaroja. Pēc brītiņa viņš pievērsās Nāgelam un sadrūmis turpināja: — Starp citu, es nebūt nedomāju, ka tikai teologiem vajadzētu darīt sev galu. Nē, jods parāvis, mums visiem jau sen laiks braukt uz elli, jāizbeidz tas cilvēku dzimums, lai visa zemeslode iet pie velna!

Nāgels saskandināja ar Minūti. Nesagaidījis atbildi, ārsts pārskaitās un skaļi sauca:

— Vai tad jūs nedzirdat, ko es runāju? Mums visiem sen laiks braukt uz elli, es saku! Un jums arī, vai dzirdat? Jums arī!

Ārsts bija pārskaities.

— Jā, — Nāgels atbildēja, — arī es par to esmu domājis. Bet, kas attiecas uz mani, tad man trūkst vīrišķības. — Klusums. — Nē, es melotu, ja apgalvotu, ka man pašreiz pietiek vīrišķības, bet esmu katram gadījumam iepriekš sagādājis drošu līdzekli un nēsāju vienmēr klāt.

Nāgels izvilka no vestes kabatas puspilnu zāļu pudelīti ar uzrakstu «Inde» un parādīja pārējiem.

— Īsta zilskābe, vislabākās markas! — viņš teica. — Bet man nekad nebūs drosmes, tas man liekas briesmīgi grūti. Ārsta kungs, sakiet — vai ar to pietiks? Pusi man vajadzēja jau izlietot, iedot kādam dzīvniekam, un zināt, iedarbība bija lieliska.

Nelielas konvulsijas, purns jocīgi noraustījās, divi trīs smilkstieni, un viss; vārdu sakot mats trijos gājienos.

Ārsts paņēma pudelīti, paraudzījās uz to, dažas reizes pakratīja un teica:

— Ar to pietiek, pilnīgi pietiek… Patiesībā man šo pudelīti vajadzētu jums atņemt, bet, tā kā jums trūkst drosmes, tad…

— Jā, trūkst. Klusums.

Nāgels iebāza pudelīti atpakaļ vestes kabatā. Ārsts aizvien vairāk apreiba, klanījās pār savu glāzi, stiklainām acīm raudzījās apkārt un spļāva uz grīdas. Piepeši viņš uzsauca adjunktam:

— Paklau, ciktāl ir ar tevi, Holtan? Vai tu vēl vari izteikt «ideju asociācija»? Es gan vairs nevaru. Ar labu nakti!

Adjunkts atvēra acis, izstaipījās, piecēlās, piegāja pie loga un sāka blenzt laukā.

Kad atkal ierosījās sarunas, viņš to izmantoja, nepamanīts gar sienu aizlavījās pie durvīm, ātri atvēra tās un, nevienam nemanot izslīdēja ārā. Tā adjunkts Holtans vienmēr mēdza atstāt sabiedrību.

Arī Minūte piecēlās un grasījās iet, bet, kad namatēvs palūdza, lai vēl kādu brītiņu pakavējas, viņš apsēdās. Advokāts Hansens gulēja. Skaidrā prātā vēl bija tikai trīs — students Ejens, Minūte un Nāgels, un viņi uzņēma valodu par literatūru. Ārsts viņos klausījās pievērtām acīm, bet vairs neteica ne vārda. Drīz arī viņš bija aizmidzis.

Students bija daudz lasījis un ļoti cienīja Mopasānu. Nav taču noliedzams, ka Mopasāns dziļi ietiecies sievietes dvēseles dzīlēs, viņš ir visizcilākais mīlestības dzejnieks. Cik drosmīga izdoma, cik apbrīnojama cilvēka sirds pazīšana! Taču Nāgels smieklīgā uztraukumā tūlīt sāka viņam iebilst, sita ar dūri pa galdu, uzbruka visiem rakstniekiem, gandrīz visus iznīcināja, tikai nedaudzi atrada žēlastību viņa acīs. Niknums, kā redzams, bija patiess, jo viņš smagi elpoja, uz lūpām pat parādījās putas.

— Dzejnieki! Jā, nevar noliegt, ka viņi iespiedušies cilvēka sirdī! Bet kas īsti ir šie dzejnieki, šie plātīgie un iedomīgie augstprāši, kam mūsdienās izdevies iegūt tādu pasaules varu, — kas viņi tādi ir? Viņi ir trumi, čūlojumi uz sabiedrības miesas, uztūkuši, iekaisuši augoņi, kuriem drīkst piedurties tikai viegli, piesardzīgi, gandrīz vai godbijīgi, jo viņi necieš skarbāka pieskāriena. Jā, jā, ar dzejniekiem jāapietas laipni, it sevišķi ar stulbākajiem un aprobežotākiem, tā sakot, tukšpauriem, citādi viņi vēl aizmuks uz ārzemēm! He-he-hē, jā, uz ārzemēm! Ak tu pasaulīt, cik uzjautrinoša komēdija! Bet, ja pēkšņi parādās īsts dzejnieks, īsts, apgarots dziesminieks, tad, lieku galvu ķīlā, viņu nostāda zemāk par tādu rupju profesionālu romānu fabricētāju kā Mopasāns. Viņš daudz rakstījis par mīlestību un pierādījis, ka prot sacerēt grāmatas, kam ir noiets. Tiesa kas tiesa! Turpretī mazai, bet spožai zvaigznei, īstam dzejniekam šā vārda pilnā nozīmē — Alfrēdam de Misē, kam mīlestība nebija šabloniska juteklība, bet smalka un liega pavasara melodija, kas skan viņa varoņu dvēselēs, Alfrēdam de Misē, kura vārdi spožām liesmām apmirdz ik rindiņu, — šim dzejniekam ir divreiz mazāk cienītāju nekā jūsu niecībai Mopasānam ar viņa vulgāro un neapgaroto stakles apdzejošanu..

Nāgels vairs nevarēja rimties. Viņš atrada ieganstu uzbrukt arī Viktoram Igo un vispār raidīja pie velna visus pasaules slavenākos rakstniekus. Lai viņam atļaujot minēt mazu piemēru kāda pasaulslavena dzejnieka tukšvārdībai.

— Dzirdat: «Kaut tavs tērauds būtu tik ass kā pēdējais tavs «nē»!» Vai neskan labi? Kā jums liekas, Gregora kungs?

Nāgels uzmeta Minūtem pētīgu mirkli. Nenolaizdams skatienu no Minūtes, viņš vēlreiz atkārtoja šo vārsmu. Minūte neatbildēja, tikai iepleta savas zilās acis un apjukumā iedzēra krietnu malku no glāzes.

— Jūs minējāt Ibsenu, — Nāgels, joprojām uzbudināts turpināja, lai gan neviens nebija minējis šo vārdu. — Manuprāt, Norvēģijā ir tikai viens dzejnieks, bet tas nekādā ziņā nav Ibsens. Ibsens ir izdaudzināts domātājs. Bet kā var neatšķirt lētu spriedelēšanu no patiesas domāšanas? Mēdz cildināt Ibsena slavu, viņa drosmi. Vai nevajadzētu kaut mazliet atdalīt drosmi vārdos no drosmes darbos, skaļu pašmāju dumpošanos no nesavtīgas un revolucionāras sacelšanās? Pirmā tikai aizkurlina ausis teātrī, turpretī otra ar savu gaismu apstaro dzīvi. Norvēģu dzejnieku, kas cīnās nevis ar šķēpu, bet ar spraužamadatu, nevar uzskatīt par īstu norvēģu dzejnieku. Bet ko lai dara, ir taču jārosās, citādi neiegūsi čaklas skudras slavu. Jā, nudien, ir visai interesanti šo traci vērot iztālēm. Trokšņa un kliegšanas tur tikpat daudz kā Napoleona karalaukā, arī varoņdarbu ne mazāk, toties briesmu un riska ne vairāk kā franču divkaujā. He-he-hē!… Nē, tam, kas grib sacelties, nemaz nav jābūt šādam literatūras spīdeklim, kam par cīņu ir gluži abstrakts priekšstats vācu profesoru garā, tam jābūt cilvēkam, kas spējīgs darboties, kas gatavs pirmais mesties dzīves cīniņa virpulī. Revolucionārā sajūsma Ibsenu nekad neuzvedīs uz plāna ledus, bet spriedelēšana par varonību ir tikai šaura, nožēlojama resora teorija, salīdzinot ar šo kvēlo, liesmaino aizrautību. Galu galā viena varbūt ir tikpat laba kā otra, ja jau mēs visi krītam pie zemes tādas sieviešu nodarbošanās priekšā kā grāmatu rakstīšana plašai publikai. Lai cik nožēlojama tā būtu, tomēr katrā gadījumā nav mazāk vērtīga par Tolstoja nekautrīgo filozofisko pļāpāšanu. Lai velns parauj to visu!

— Visu? Lai velns parauj visu?

— Jā, gandrīz visu. Starp citu, viens īsts dzejnieks mums tomēr ir — Bjernsons savos labākajos brīžos. Viņš mums ir vienīgais, tiešām vienīgais…

— Bet vai lielākā daļa iebildumu pret Tolstoju neskar arī Bjernsonu? Vai tad Bjernsons nav tikai sludinātājs, tikumības sprediķotājs, parasts, garlaicīgs sirmgalvis, amatniecisks rakstnieks vai kaut kas tamlīdzīgs?

— Nē! — Nāgels skaļi iekliedzās un, satraukumā strauji žestikulēdams, sāka aizstāvēt Bjernsonu. Bjernsonu un Tolstoju nemaz nevarot salīdzināt kaut vai tāpēc, ka pret to saceltos pat jebkura nejauši sastapta agronoma nožēlojamais saprāts, nemaz nerunājot par to, ka šāds spriedums nesaderētos ar viselementārākām cilvēciskām jūtām. Pirmkārt, Bjernsons esot tāds pats ģēnijs kā Tolstojs. Viņš, Nāgels, gan visai augsti nevērtējot parastos, ikdienišķos ģēnijus, tomēr jāatzīst, ka viņu līmeni Tolstojs ir sasniedzis, turpretī Bjernsons pacēlies daudz augstāk. Tas tomēr netraucējot Tolstojam sarakstīt grāmatas, kas ir daudz labākas nekā vairums Bjernsona grāmatu.

Bet ko tas pierāda? Labas grāmatas taču raksta arī dāņu kapteiņi, norvēģu gleznotāji un anglietes. Otrkārt, Bjernsons ir dižens cilvēks, varena personība, nevis abstrakts jēdziens. Jā, viņš ir dzīvs cilvēks, viņš rosās uz mūsu grēcīgās zemes, un viņam vajadzīga četrdesmit reižu lielāka dzīves telpa nekā parastajiem mirstīgajiem. Viņš neslienas kā sfinksa cilvēku priekšā un neizliekas dižens un noslēpumains kā Tolstojs savā stepē vai Ibsens savā kafejnīcā, Bjernsona sirds ir kā mežs vētrā, viņš cīnās, visam dzīvo līdzi un lieliski noplicina savas slavas laurus to cilvēku acīs, kuri sēž kafejnīcā «Grand». Viņš ir kā ar cirvi tēsts, viņš ir varens gars, viens no nedaudzajiem, kas dzimuši, lai būtu vadoņi. Stāvēdams tribīnē, viņš ar vienu rokas mājienu spēj apklusināt svilpšanu. Viņa smadzenēs nerimtīgi rodas jaunas domas, tām tur kļūst par šauru, tās laužas uz āru; viņš uzvar triumfāli, kļūdās rupji, bet kā vienā, tā otrā izpaužas viņa personība, viņa gars. Bjernsons ir mūsu vienīgais dzejnieks ar patiesu iedvesmu, ar dievišķu dzirksti. Viņā pēkšņi sāk kaut kas skanēt — tā vasaras dienā iešalcas kviešu druva, kad tai pārskrien pāri vējš, un kviešu druva šalko un šalko, un drīz nav dzirdams vairs nekas cits, vienīgi šī šalkoņa; un tā mūs apbur visas viņa dvēseles norises — ģēnija izpausmes. Salīdzinot ar Bjernsonu, Ibsena daiļrade ir tīri mehānisks kantora darbs. Ibsena dzejā nav nekā cita kā vienīgi atskaņas, kas skrapstēdamas pielāgojas cita citai, bet viņa lugas ir koka gabali, kas sadalīti cēlienos. Kāda velna pēc tas vajadzīgs… Nu labi, pietiek! Uz jūsu veselību, kungi!

Pulkstenis bija divi. Minūte nožāvājās. Piekusis pēc aizvadītās darba dienas, Nāgela bezgalās spriedelēšanas nogurdināts, viņš atkal piecēlās un dzīrās iet projām.

Kad viņš jau bija no visiem ardievojies un piegājis pie durvīm, notika kāds neparedzēts atgadījums, kas viņu atkal aizturēja, — kāds pavisam sīks atgadījums, kam vēlāk, kā izrādījās, bija milzīga nozīme: ārsts atmodās un izstaipīja rokas, bet aiz neredzības apgāza vairākas glāzes. Nāgelu, kurš sēdēja ārstam vistuvāk, visgarām apšļakstīja šampanietis. Viņš pielēca kājās, smiedamies purināja slapjo vesti un skaļi uzsauca «urā!».

Minūte tūlīt metās palīgā, paķēra salveti, izrāva kabatas lakatiņu un sāka tīrīt Nāgelu. Visvairāk cietusi bija veste, ja Nāgels uz mirkli to novilkšot, viss tūdaļ būšot kārtībā. Taču Nāgels atteicās. No šīs kņadas pamodās arī advokāts un arī iesaucās «urā!», lai arī nezināja, kas īsti te notiek. Minūte atkal lūdza Nāgelu uz mirkli novilkt vesti. Nāgels tikai skurināja galvu. Piepeši viņš paraudzījās uz Minūti — kaut kas viņam iešāvās prātā. Viņš uzreiz novilka vesti un ātri atdeva to Minūtem.

— Lūdzu! — viņš teica. — Nosusiniet to un paturiet sev! Jā, paturiet to sev, jums taču nav vestes. Cietiet klusu, nekādu iebildumu! Es jums to no visas sirds novēlu, mīļais draugs. — Bet, kad Minūte joprojām atteicās, Nāgels iespieda vesti viņam paduse, atvēra durvis un draudzīgi izstūma viņu ārā.

Un Minūte aizgāja.

Tas norisinājās tik aši, ka tikai Ejens, kurš sēdēja tuvāk durvīm, to pamanīja.

Advokāts dzērāja iekarsībā ieteica saplēst arī pārējās glāzes. Nāgels neiebilda, un visi četri pieaugušie vīrieši uzjautrinājās, sviezdami glāzi pēc glāzes pret sienu. Pēc tam viņi atkal dzēra, tagad no pudelēm, bļaustījās kā piedzērušies matroži un dejoja, sastājušies lokā. Dzīres beidzās tikai ap četriem no rīta. Ārsts bija pilns ka mārks.

Students Ejens durvīs pagriezās pret Nāgelu un teica:

— Bet to, ko jūs sacījāt par Tolstoju, tikpat labi var attiecināt arī uz Bjernsonu.

Jūs neesat konsekvents savos spriedumos..

— Ha-ha-hā! — ārsts smējās locīdamies. — Viņš prasa konsekvenci!… Tik vēlā stundā! Vai jūs, mīļais cilvēk, varat izteikt «ideju asociācija»? Nāciet, es palīdzēšu jums nokļūt līdz mājām… Ha-ha-hā! Šādā stundā!…

Vairs nelija. Taču debesis joprojām bija apmākušās, bet laiks rāms, un šķita, ka diena būs jauka.

XIV

Otrā rītā agri Minūte atkal bija ieradies viesnīcā. Klusi viņš iegāja Nāgela istabā, nolika uz galda viņa pulksteni, dažus papīrus, zīmuļa galu un mazo indes pudelīti un gribēja tikpat klusi aiziet, bet pēkšņi pamodās Nāgels un piespieda Minūti paskaidrot, kāpēc viņš atnācis.

— Šīs mantas es atradu jūsu vestes kabatā, — Minūte skaidroja.

— Vestes kabatā? Jā, piķis un zēvele, tas tiesa! Cik tad ir pulkstenis?

— Astoņi. Bet jūsu pulkstenis ir apstājies, es negribēju to uzvilkt.

— Ceru, ka zilskābi jūs nebūsiet izdzēris? Minūte pasmaidīja un papurināja galvu.

— Nē, — viņš atbildēja.

— Pat neesat nogaršojis? Pudelīte bija pilna līdz pusei, dodiet, es paskatīšos.

Minūte iedeva viņam pudelīti, lai viņš pārliecinātos, ka šķidruma tajā ir tikpat, cik bijis.

— Labi! Tātad pulkstenis ir astoņi? Laiks celties… Jā, kamēr atceros, vai jūs, Gregor, varētu man pagādāt vijoli? Es pamēģināšu, varbūt varētu iemācīties… Ak, blēņas! Patiesībā es gribu pirkt vijoli un uzdāvināt to kādam paziņam, man pašam nemaz to nevajag. Tātad pagādājiet man vijoli, lai kur to izrautu!

Minūte apsolījās darīt visu, kas viņa spēkos.

— Tūkstoškārt pateicos! Un gadījumā pienāciet atkal, ceļu jūs zināt. Ar labu rītu!

Pēc stundas Nāgels jau bija mācītāja mājas mežā. Zeme pēc vakardienas lietus vēl bija slapja, bet saule slēpās mākoņos un nesildīja. Nāgels apsēdās uz akmens un sāka lūkoties uz ceļu. Valgajā zālē viņš tūlīt pamanīja pēdas un bija gandrīz pārliecināts, ka tās ir Dagnijas pēdas, ka viņa aizgājusi uz pilsētu. Viņš diezgan ilgi un veltīgi gaidīja, līdz nolēma iet viņai pretī un piecēlās no akmens.

Un viņš tiešām nebija maldījies, jau mežmalā satika jauno sievieti. Rokā viņai bija grāmata — Skramas «Ģertrūde Kolbjernsena».

Viņi mazliet parunāja par šo grāmatu, tad Dagnija sacīja:

— Vai varat iedomāties.. mūsu suns nobeidzās.

— Tiešām? — Nāgels atvaicāja.

— Jā, pirms dažām dienām. Atradām to jau beigtu. Nesaprotu, kā tas varēja notikt.

— Manuprāt, jums bija ļoti pretīgs suns; piedodiet, lūdzu, bet dogu strupais, uzrautais purns man vienmēr atgādina nekaunīga cilvēka seju, tāpēc šie suņi man nepatīk. Kad tas raugās uz cilvēku, lūpu kaktiņi tam noslīgst, it kā viņš visu laiku ciestu pasaules sāpes. Es tiešām priecājos, ka jūsu suns ir pagalam.

— Kaunieties!…

Bet Nāgels viņu nervozi pārtrauca, gribēdams tā vai cita iegansta pēc izbeigt sarunu par suni un pāriet uz citu tematu. Viņš pēkšņi sāka stāstīt par kādu cilvēku, ko reiz saticis un kas tiešām bijis reti jocīgs. Šis cilvēks mazliet raustījis valodu, bet to nemaz neslēpis, tieši otrādi, pat tīšām stomījies, lai izceltu savu trūkumu. Turklāt viņam bijis visdīvainākais uzskats par sievietēm. Viņš bieži mēdzis izklāstīt kādu notikumu Meksikā, kas viņa stāstījumā izklausījies ārkārtīgi komiski. Reiz ziemā tur iestājies īsts spelgonis, termometri no aukstuma pārsprāguši un cilvēki neuzdrīkstējušies iet āra no mājas. Tomēr kādu dienu šim cilvēkam bijis jādodas uz kaimiņu ciemu, viņš gājis pa klaju vietu, tikai retumis pagadījusies kāda mājiņa, un saltais vējš zēvelējis tieši sejā. Un šajā briesmīgajā salonā piepeši no kādas būdiņas izskrien pusplika sieviete, drāžas viņam pakaļ un viena laidā kliedz: «Jums ir balts deguns! Piesargieties, jūs nosaldēsiet degunu!» Sievai bijusi rokā pavārnīca, piedurknes atrotītas. Viņa pa logu ieraudzījusi ejam garam šo svešinieku, kam deguns aukstumā kļuvis pavisam balts, pametusi savu darbu un skrējusi viņam pakaļ, lai viņu brīdinātu. Ha-hā, vai jūs kaut ko tādu esat dzirdējusi? Viņa stāv ledainajā vējā uzrotītām piedurknēm, un uz viņas labā vaiga parādās mazs, balts plankumiņš, kas pamazām izplešas pa visu vaigu. He-he-hē, tiešām neticami, vai ne?… Bet, par spīti šim un citiem piemēriem par sieviešu pašaizliedzību, šis stomiķis tomēr šajā ziņa bijis visai nepiekāpīgs. «Sievietes ir dīvaini un neaprēķināmi radījumi,» viņš man teica, pat nepaskaidrodams, kāpēc tā domā. «Tīrais brīnums, kas viņām reizēm iešaujas prātā,» viņš sacīja un izstāstīja šādu notikumu. «Man bija draugs, kas iemīlējās kādā meitenē, ko sauca par Klāru. Viņš līda vai no ādas laukā, lai iekarotu šo meiteni, bet Klāra par viņu negribēja ne dzirdēt, kaut gan viņš bija skaists un cienījams jauns vīrietis. Šai pašai Klārai bija māsa, ārkārtīgi neglīta, greiza un kupraina būtne, bet kādā jaukā dienā mans draugs bildināja tieši viņu. Dievs vien zina, kāpēc viņš to darīja, varbūt aiz zināma aprēķina, bet varbūt bija šai neglītenē pat iemīlējies. Bet ko nu dara Klāra? Jā, uzreiz parādās sievietes daba visa savā būtībā. Klāra krīt histērijā, Klāra saceļ velnišķu skandālu. «Viņš taču gribēja precēt mani!» viņa sauc.

«Bet mani viņš nedabūja, es neparko pie viņa neietu!» Bet kā jūs domājat, vai viņš apprecēja viņas kupraino māsu, kurā, redzams, bija tik stipri iemīlējies? Nē! Tieši tur jau ir tas āķis! Klāra negribēja viņu atdot kuprītei!

He-he-hē! Ja viņš vispirms gribēja precēt viņu pašu, tad tagad nedabūs viņas māsu, lai gan diezin vai kāds cits kuprītei vēl piedāvās roku. Un tā mans draugs nedabūja nevienu no māsām…» Tas bija viens no daudzajiem šā stomiķa stāstiem.

Viņš prata stāstīt tik valdzinoši tieši tāpēc, ka stostījās. Viņš vispār bija ļoti mīklains cilvēks. . Vai es jūs garlaikoju?

— Nē, — Dagnija atbildēja.

— Jā, ļoti mīklains cilvēks. Viņš bija gauži mantkārīgs un vienlaikus arī zaglīgs, pievāca visu, kas gadījās pa rokai, piemēram, ādas siksnas pie vagonu logiem, aiznesa tās uz mājām, kas zina, varbūt ievajadzēsies. Izdarīt šādu piesavināšanos viņam tīrais nieks! Reiz viņu šādā sīkā zādzībā pat pieķēra. Taču dažkārt viņu pārņēma tāds noskaņojums, ka viņš sāka svaidīt naudu uz visām pusēm. Reiz viņš iedomājās sarīkot lielu izbraukumu. Paziņu tai pilsētā viņam nebija, tāpēc viņš pats sev noīrēja divdesmit četras ekipāžas. Divdesmit trīs ekipāžas brauca pa priekšu, divdesmit ceturtajā sēdēja viņš pats, lepni noraudzīdamies garāmgājējos un juzdamies lepns kā dievs..

Nāgels runāja vienā runāšanā, tomēr bez panākumiem — Dagnija gandrīz nemaz neklausījās. Tad viņš apklusa un iegrima domās. Velns parāvis, kāpēc viņš te gvelž šīs muļķības, kāpēc vienmēr izturas kā āksts! Nogurdinājis jauno dāmu — turklāt savu sirdsdāmu — ar stāstiem par nosaldētiem deguniem un divdesmit četrām ekipāžām! Un pēkšņi viņš atcerējās, ka reiz jau bija pamatīgi izgāzies ar stāstu par eskimosu un vēstuļu mapi. To atceroties, viņš tumši pietvīka, neviļus nodrebēja un palēnināja soļus. Ka tevi piķis, kādēļ viņš neprot savaldīties? Tiešām kauns! Tik muļķīgi muldēdams, viņš sevi padara par ākstu, pazemo un attālina no mērķa par nedēļām un pat mēnešiem. Ko gan Dagnija par viņu domā?

— Cik dienu vēl atlicis līdz labdarības bazāram? — viņš vaicāja.

Viņa pasmaidīja un atbildēja:

— Kādēļ jūs visu laiku tikai runājat un runājat? Kādēļ esat tik nervozs?

Šis jautājums nāca tik negaidīts, ka Nāgels mirkli samulsis raudzījās uz jauno sievieti. Tad atbildēja:

— Kjelanas jaunkundze, toreiz, kad mēs tikāmies pēdējo reizi, es apņēmos, ja man būs atļauts jūs vēlreiz sastapt, runāt par visu, tikai ne par to, ko jūs man aizliedzāt pieminēt. Es mēģinu turēt savu solījumu. Līdz šim tas man izdevies. Viņa balss bija aizžņaugta, sirds strauji pukstēja.

— Jā, — viņa atbildēja, — solījumus vajag turēt, solījumus nedrīkst pārkāpt. — To viņa teica it kā vairāk pati sev nekā Nāgelam.

— Jau pirms jūsu atnākšanas es cieši nolēmu mēģināt savu solījumu turēt, es zināju, ka jūs te sastapšu.

— Kā jūs to varējāt zināt?

— Redzēju jūsu pēdas uz ceļa.

Dagnija uzmeta viņam skatienu, bet klusēja. Pēc brītiņa viņa teica:

— Jums ir apsieta roka — vai esat ievainots?

— Jā, — viņš atbildēja, — man iekoda jūsu suns. Viņi apstājās un raudzījās viens otrā. Nāgels žņaudzīja rokas, it kā viņam būtu mokoši turpināt.

— Katru nakti es nācu uz šo mežu, stāvēju pie jūsu logiem, pirms likos gulēt.

Piedodiet man, tas taču nav nekāds pārkāpums! Jūs man to aizliedzāt, tomēr es tā darīju, citādi nevarēju. Jūsu suns man iekoda, viņš cīnījās par savu dzīvību; es viņu nogalināju, es iedevu viņam indi, tāpēc ka viņš vienmēr rēja, kad es atnācu pie jūsu logiem, lai pateiktu jums arlabunakti.

— Ak tad jūs nogalējāt mūsu suni! — viņa izsaucās.

— Jā, — Nāgels atbildēja. Klusums.

Viņi joprojām stāvēja un raudzījās viens uz otru. Nāgels smagi elpoja.

— Es biju gatavs izdarīt daudz ko ļaunāku, lai tikai redzētu jūs, — viņš atsāka. — Jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti es ciešu, kā nakti un dienu esmu nodevies tikai jums, nē, jums par to nav ne mazākās nojausmas. Es runāju ar cilvēkiem, smejos, pat sarīkoju jautras dzīres — šonakt pie manis arī bija viesības līdz četriem no rīta, beigās mēs saplēsām visas glāzes, — tomēr dziedot un dzerot es domāju tikai par jums, un tas viss mani galīgi nomāc. Es vairs ne par ko neinteresējos, nezinu, kas ar mani notiks. Esiet pret mani līdzcietīga kaut vai tikai vienu mirkli, man jums kaut kas sakāms. Tikai nebaidieties, es jūs neizbiedēšu un arī nekārdināšu, bet man ar jums jārunā, jo citādi es nevaru…

— Redzu, ka jūs nemaz neesat kļuvis prātīgāks, — viņa skarbi sacīja. — Jūs taču apsolījāt. .

— Jā, laikam gan, es vairs nezinu, droši vien solījos būt prātīgs. Bet tas man ir tik grūti. Nu labi, es būšu prātīgs, varat paļauties uz mani. Bet kā lai to panāku, vai jūs zināt? Iemāciet mani! Vai zināt, reiz es biju nonācis tiktāl, ka dienas laikā gribēju ielauzties jūsu mājā, atvērt durvis un iet tieši pie jums, kaut arī jūs tur nebūtu viena!

Bet es visiem spēkiem cīnījos pret šo iegribu, varat man ticēt, jā, esmu jūs pat aprunājis un mēģinājis iznīcināt jūsu varu pār mani, pazemodams jūs citu priekšā.

To neesmu darījis aiz atriebības, nē, ticiet man, es nudien esmu nonācis pilnīgā izmisumā. Es tā rīkojos, lai mazliet uzmundrinātu pats sevi, mācījos sakost zobus, lai galīgi nezaudētu pašcieņu pats savās acīs. Tāpēc es tā rīkojos. Bet nezinu, vai tas man ko palīdzēja. Es pat gribēju aizbraukt, jau biju sasaiņojis mantas, tomēr galu galā atmetu šo nodomu. Kā lai es spētu braukt projām! Drīzāk es sekotu jums, ja jūs aizbrauktu. Un, ja es jūs neatrastu, tad braukātu apkārt pa jūsu pēdām, līdz beidzot jūs atrastu. Un, kad būtu pārliecinājies, ka visi mani pūliņi ir veltīgi, es iemācītos iztikt ar mazumiņu un beidzot justos laimīgs, satiekot cilvēku, kas reiz bijis jums tuvs, teiksim, draudzeni, kura turējusi jūs aiz rokas, kurai jūs labajās dienās esat uzsmaidījusi. Un tā es dzīvotu. Vai es varu aizbraukt no šejienes? Turklāt patlaban ir vasara, šis mežs ir mana svētnīca, visi putni mani pazīst, tie raugās uz mani, kad es rītos te atnāku, pieliec galviņas un sāk dziedāt. Nemūžam neaizmirsīšu, ka pilsēta bija greznota karogiem, kad es pirmajā vakarā te ierados!. . Tas mani ārkārtīgi ietekmēja, ielēja sirdī dīvainu laimes izjūtu. Es ik dienas staigāju pa to pašu ceļu, pa kuru ejat jūs, un dažreiz man izdodas samanīt jūsu pēdas, kā, piemēram, šodien, un tad es gaidu, kamēr jūs nāksiet garām, paslēpjos mežā, notupstos aiz akmens un jūs gaidu. Pēc mūsu pēdējās tikšanās esmu jūs šādi redzējis divas reizes, turklāt vienu reizi es gaidīju sešas stundas. Visas šīs sešas stundas nogulēju aiz akmens, nepiecēlos aiz bailēm, ka jūs nākdama mani ieraudzīsiet. Diezin kur jūs todien tik ilgi kavējāties…

— Es biju pie Andreseniem, — viņa pēkšņi teica.

— Jā, iespējams, beidzot es jūs redzēju nākam. Jūs nebijāt viena, bet es jūs redzēju ļoti labi un, gulēdams aiz akmens, sveicināju. Pēkšņi jums kaut kas ienāca prātā, jūs pagriezāt galvu un paraudzījāties uz šo akmeni…

— Bet paklausieties!… Jūs trīcat tā, it kā es jums taisītos pasludināt nāves spriedumu..

— Tā tas arī ir, es to ļoti labi saprotu. Jūsu acis ir tik saltas kā ledus.

— Jā, reiz tam tiešām jādara gals, Nāgela kungs! Ja jūs pats labi padomāsiet, tad atzīsiet, ka neizturaties pareizi pret to, kura te nav klāt. Vai nav tiesa, iedomājieties sevi viņa vietā… Turklāt jūs arī mani nomokāt. Ko jūs īsti no manis gribat? Teikšu jums reizi par visām reizēm: es savu solījumu turēšu, es viņu mīlu! Tā, tagad tas jums, cerams, ir skaidrs. Esiet piesardzīgāks, es tiešām negribētu ar jums tikties, ja jūs neievērosiet manu vēlēšanos. Runāju pavisam vaļsirdīgi.

Dagnija bija saviļņota, viņas lūpas trīsēja, viņa pūlējās valdīt asaras. Tā kā Nāgels klusēja, viņa piebilda:

— Jūs varat mani pavadīt līdz mājām, ja vēlaties, tikai ar noteikumu, ka nedarīsiet neko tādu, kas mums abiem nepatiktu. Pastāstiet kaut ko, es labprāt klausos.

— Jā, — viņš piepeši skaļā, gavilējošā balsī izsaucās, it kā būtu kļuvis pavisam cits cilvēks. — Ja vien es drīkstu jūs pavadīt! Es nudien… Kad jūs dusmojaties, tad aplejat mani kā ar aukstu ūdeni, ja lūkojaties manī tik nikni, es sastingstu…

Ilgu laiku viņi kūla visādus niekus. Viņi gāja tik lēnām, ka gandrīz nemaz netika uz priekšu.

— Ak, kā viss smaržo, kā viss smaržo! — viņš izsaucās. — Kā pēc lietus aug zāle un puķes! Nezinu, vai jūs interesē koki? Tas ir tik savādi, bet es jūtu noslēpumainu radniecību ar katru koku mežā. Liekas, reiz esmu bijis daļiņa no meža; kad te stāvu un raugos apkārt, manī pamostas it kā tālas atmiņas. Apstājieties mirkli! Vai dzirdat, kā gavilē putni, priecādamies par sauli? Tie ir kā bez prāta, galīgi traki, lido mums virsū, neko neredz.

Un viņi gāja tālāk.

— Es vēl atceros un it kā redzu acu priekšā laivu ar zilo zīda pusmēness buru, par kuru jūs stāstījāt, — viņa teica. — Tas bija tik skaisti! Kad debesis tik augstas un tālas kā patlaban, man liekas, es pati šūpojos viļņos un makšķerēju ar sudraba makšķeri.

Nāgels jutās laimīgs, ka Dagnija vēl atceras šo Jāņu vakara noskaņu, viņa acis kļuva valgas, viņš siltā balsī sacīja:

— Jā, pareizi, tieši jūs vislabāk iederētos tādā laivā. Kad viņi bija nonākuši meža vidū, Dagnija piepeši neuzmanīgi ievaicājās:

— Cik ilgi jūs te paliksiet?

Viņa tūliņ to nožēloja un labprāt būtu atsaukusi savus vārdus, taču nomierinājās, redzēdama, ka Nāgels pasmaida un izvairās no tiešas atbildes. Viņa juta pateicību par šo taktisko izturēšanos, viņš droši vien bija manījis viņas samulsumu.

— Es taču dzīvoju turpat, kur jūs, — Nāgels atbildēja. — Palikšu te, kamēr man pietiks naudas, — viņš vēl piebilda. — Vārdu sakot, ne pārāk ilgi.

Dagnija palūkojās uz viņu, arī pasmaidīja un jautāja: — Ne pārāk ilgi? Bet jūs taču esat bagāts, tā esmu dzirdējusi.

Viņa sejā atkal pavīdēja agrākā noslēpumainā izteiksme, un viņš atbildēja: — Bagāts? Klausieties, pilsētā klīstot valodas, ka es esmu īsts naudasmaiss, ka man pieder vērtīgs lauku īpašums, — tas nav tiesa, lūdzu, neticiet šīm baumām, tās ir tikai blēņas! Nekāda lauku īpašuma man nav, tikai mazs zemes gabaliņš, turklāt tas nepieder man vienam, bet arī manai māsai. Un tas ir aplikts ar parādiem un citām saistībām. Tā tas ir patiesībā.

Viņa neticīgi iesmējās.

— Jā, jūs jau vienmēr runājat patiesību, ja stāstāt par sevi, — viņa piemetināja.

— Vai jūs man neticat? Jūs šaubāties? Tad ļaujiet man pateikt, lai gan tas mani pazemo, ļaujiet man pateikt visu sakarību. Jūs droši vien zināt, ka jau pirmajā dienā, kad atbraucu šai pilsētā, es nogāju kājām piecas jūdzes līdz tuvākajai pilsētai, lai nosūtītu no turienes pats sev trīs telegrammas, kur minēta liela naudas summa un īpašums Somijā. Pēc tam es šīs telegrammas atstāju vairākas dienas atplēstas uz galda, lai ikviens viesnīcā varētu tās izlasīt. Vai tagad jūs man ticat? Vai tad runas par manu bagātību nav krāpšana?

— Pieņemot, ka jūs patlaban sevi atkal neapmelojat.

— Atkal? Jūs alojaties, jaunkundz. Piesaucu dievu debesīs par liecinieku, ka es nemeloju! Tā!

Klusums.

— Bet kādēļ jūs tā darījāt, kādēļ sūtījāt sev šīs telegrammas?

— Jā, redzat, tas iznāktu garš stāsts, ja es gribētu jums to izskaidrot, pārāk garš…

Nu jā, to var pateikt arī pāris vārdos — es to darīju, lai pūstu miglu acīs, lai pievērstu sev uzmanību. He-he-hē, tā tas patiesībā ir!

— Tagad jūs melojat!

— Velns lai mani parauj, zvēru, ka ne! Klusums.

— Jūs esat savāds cilvēks. Dievs vien to zina, ko jūs domājat un gribat panākt.

Vispirms jūs te staigājat un… jā, nekautrējaties atzīties man savās kvēlajās jūtās, bet, kad es ar dažiem vārdiem atgādinu, lai esat prātīgs, jūs pēkšņi izliekaties par zemiskāko šarlatānu, meli un krāpnieku. Šīs pūles jūs sev varat aiztaupīt — mani neietekmē nedz viens, nedz otrs. Esmu pārāk nosvērts cilvēks. Tik liela ģenialitāte man nav saprotama!

Viņa pēkšņi jutās aizvainota.

— Nekādu īpašu ģenialitāti es patlaban netaisos parādīt. Zaudētājs tik un tā esmu es — kādēļ gan lai pūlētos?

— Bet kāpēc jūs man stāstāt par sevi visādas neķītrības, tiklīdz rodas izdevība? — viņa dusmīgi izsaucas.

Un Nāgels gausi, pilnīgi apvaldīti atbildēja:

— Lai jūs ietekmētu, jaunkundz.

Viņi atkal apstājās un raudzījās viens uz otru. Viņš atsāka:

— Man jau agrāk bija prieks pastāstīt jums dažus vārdus par savu metodi. Jūs vaicājāt, kādēļ es izpļāpāju savus noslēpumus, kas man kaitē un ko es varētu neatklāt? Es atbildēju: mērķtiecīgi, aiz aprēķina. Es, piemēram, domāju, ka mana vaļsirdība jūs tomēr mazliet ietekmē, lai gan jūs to noliedzat. Es tomēr domāju, ka iedvesu jums zināmu cieņu ar nesaudzīgo vienaldzību, kādu izrādu pats pret sevi. Un, kaut arī izrādītos, ka mans aprēķins ir nepareizs, jūs man tik un tā esat zudusi, tur nekā vairs nevar glābt. Cilvēks var nonākt līdz tādam stāvoklim, tas ir izmisums, spēle par visu banku. Es pats palīdzu jums sevi apsūdzēt un, cik nu manas niecīgās spējas atļauj, palīdzu jums sevi atgrūst, atgrūst arvien tālāk. Kāpēc es to daru? Tāpēc, ka mana sirds liedz sevi cildināt, lai kaut ko panāktu tik nožēlojamā kārtā, šādus vārdus es nevaru dabūt pār lūpām. Bet — jūs teiksiet — varbūt es aplinkus lūkoju panākt to pašu, ko citi panāk ar naivu vaļsirdību? Ak… Starp citu, es negribu sevi aizstāvēt. Sauciet to par krāpšanu, kāpēc gan ne, tas ir pilnīgi pareizi; gribu vēl piebilst, ka tā ir atklāta krāpšana. Labi, tātad krāpšana, es neaizstāvos. Jums taisnība, mana būtība ir viena vienīga blēdīšanās. Bet vai, mazums cilvēku neiztiek bez meliem, lielākā vai mazākā mērā visi pie tiem ķeras. Taču meli paliek meli, vienalga, slēpti vai atklāti. Jūtu, ka atkal sēžos mugurā savam jājamzirdziņam un labprāt ar to pajādelētu… Bet nē, to es nedarīšu! Dievs augstais, kā tas viss mani nogurdinājis! Es saku sev: lai notiek kas notikdams, un beigas!… Kas gan varētu domāt, ka, piemēram, ārsta Stēnersena mājā viss nav kārtībā? Es nemaz neapgalvoju, ka tur kaut kas nav kārtībā, es tikai vaicāju, vai kāds cilvēks varētu ticēt, ka šajā godājamā ģimenē kaut kas nav kārtībā. Ģimenē ir tikai divi locekļi, vīrs un sieva, bērnu viņiem nav, nekādu lielu rūpju arī nav, bet vai galu galā tur vēl nav kāds trešais? Vienīgi dievs zina, ka tur varbūt tiešām ir kāds trešais, kāds jauns cilvēks, uzticams mājas draugs, pilnvarotais Reinerts. Ko tur lai saka? Varbūt vainīgas ir abas puses. Varbūt pat ārsts to zina, tomēr nekā nespēj darīt, katrā ziņā vakarnakt viņš ļoti daudz dzēra, viss viņam bija apriebies, viss pasaulē, jā, viņš pat ieteica cilvēci iznīdēt ar zilskābi, lai visa zemeslode ejot pie velna. Nabadziņš!… Bet viņš nebūt nav vienīgais, kas līdz ceļiem iestidzis melos, pat ja nerēķinātu mani, Nāgelu, kas iegrimis melos līdz kaklam. Ja es, piemēram, minēšu Minūti? Skaidra dvēsele, taisnīgs cilvēks, moceklis!

Par viņu var sacīt tikai labu, tomēr es viņu turu aizdomās. Jā, es turu viņu aizdomās!

Tas jūs pārsteidz, vai ne? Es jūs izbiedēju? To es negribēju. Es jūs tūliņ nomierināšu, sacīdams, ka Minūti neviens nevar novest uz neceļiem, viņš tiešām ir taisnīgs cilvēks.

Bet kādēļ tad es viņu neizlaižu no acīm, kādēļ viņu slepus uzmanu, paslēpies aiz stūra, kad viņš atgriežas mājās pēc nevainīgas pastaigas divos naktī — divos naktī?!

Kādēļ es vēroju, kā viņš iznēsā ogļu maisus un sveicina cilvēkus uz ielas? Bez iegansta, mīļā jaunkundz, bez jebkāda iegansta! Viņš mani tikai interesē, es viņu mīlu un šajā mirkli priecājos, ka varu viņu saukt par skaidru un taisnīgu cilvēku šajā melu pasaulē. Tāpēc es viņu pieminēju, un jūs mani droši vien sapratāt. He-he-hē… Bet runājot par mani… Ak nē, es nepavisam nevēlos vairs runāt par sevi! Gribu runāt, vienalga, par ko, tikai ne par sevi!

Viņa pēdējie vārdi skanēja tik patiesi, tik skumīgi, ka Dagnija pēkšņi juta pret viņu līdzcietību. Šajā mirklī viņa saprata, ka viņai pretī stāv izmocīta un saplosīta dvēsele. Bet, tā kā viņš pats tūliņ parūpējās, lai šo iespaidu dzēstu, piepeši skaļi iesmiedamies un vēlreiz apgalvodams, ka viss ir tikai meli un krāpšana, viņas līdzcietība izgaisa un viņa skarbi sacīja:

— Jūs atļāvāties dažus nekautrus mājienus par Stēnersena kundzi, cik tas zemiski no jūsu puses! Arī Minūti, šo nelaimīgo kropli, jūs nesaudzējāt. Tiešām bruņnieciski, neko teikt! Cik tas viss ir pretīgi, cik neģēlīgi!

Viņa atkal sāka iet, Nāgels viņai sekoja. Viņš neatbildēja, gāja, galvu nodūris.

Viņa pleci dažas reizes noraustījās, un, sev par izbrīnu, Dagnija redzēja, ka par viņa vaigiem norit divas lielas asaras. Lai to apslēptu, viņš novērsās un uzsvilpa kādam putniņam.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Dagnija bija aizkustināta un nožēloja savus skarbos vārdus. Varbūt viņam pat ir taisnība, ko gan viņa zina? Varbūt šis cilvēks dažās nedēļās redzējis daudz vairāk nekā viņa visos šais gados.

Viņi joprojām gāja klusēdami. Viņš atkal bija pavisam mierīgs un vienaldzīgi rotaļājās ar kabatas lakatiņu. Mācītāja māja jau bija pavisam tuvu.

Tad Dagnija pēkšņi iejautājās:

— Vai jūsu roka ļoti savainota? Ļaujiet paskatīties! Vai nu gribēdama Nāgelu iepriecināt, vai arī tiešām uz mirkli padodamās viņa noskaņai, Dagnija to teica sirsnīgā, gandrīz aizkustinātā balsī un apstājās.

Pēkšņi viņa kaislība uzliesmoja. Tai brīdī, kad Dagnija, noliekusi galvu pār viņa roku, atradās Nāgelam tik tuvu, ka viņš juta viņas matu un kakla smaržu, tai brīdī, kad viņi abi nebilda ne vārda, Nāgelu pārņēma neprātīgs jūtu uzplūds. Viņš apskāva Dagniju vispirms ar vienu roku un, kad viņa pretojās, arī ar otru, ilgi un cieši piekļāva viņu sev pie krūtīm, gandrīz pacēla augšup. Pēkšņi Nāgels juta, ka Dagnijas mugura izstiepjas, ka viņa aprimst. Uzreiz padevusies, viņa gulēja Nāgela skavās un raudzījās viņā aizplīvurotām acīm. Cik viņa bija skaista! Nāgels čukstēja, cik viņa brīnišķīga, cik burvīga, ka līdz pat mūža galam viņa būšot Nāgela vienīgā mīlestība. Kāds cilvēks jau viņas dēļ devies nāvē, arī viņš esot ar mieru to darīt pēc viņas vismazākā mājiena, pietiekot teikt tikai vienu vārdu. Ak, cik ļoti viņš Dagniju mīlot! Un viņš nemitīgi atkārtoja, piekļaudams Dagniju arvien ciešāk sev klāt: «Es tevi mīlu, es tevi mīlu!»

Viņa vairs nepretojās, viņas galva noslīga uz Nāgela kreisā pleca, un viņš Dagniju karsti noskūpstīja, čukstēdams mīļus un sirsnīgus vārdus. Viņš skaidri manīja, ka viņa pati piekļaujas viņam klāt, un, kad viņš Dagniju skūpstīja, viņa aizvēra acis.

— Atnāc rīt pie tā koka, tu atceries, pie tās apses! Atnāc, Dagnij, es mīlu tevi! Vai tu nāksi? Nāc, kad vien gribi, varbūt septiņos…

Uz šo aicinājumu viņa neatbildēja, tikai izdvesa:

— Laid mani!

Un lēnām viņa atraisījās no Nāgela skavām.

Brīdi viņa stāvēja, lūkodamās apkārt, viņas seja kļuva aizvien mulsāka, lūpas sāka raustīties, un viņa ar pūlēm aizgāja līdz ceļmalas akmenim un uz tā apsēdās. Viņa raudāja.

Nāgels noliecās pār viņu un sāka klusām runāt. Pagāja kāds brīdis. Pēkšņi viņa dusmās nobālušu seju pietrūkās kājās, piespieda pie krūtīm dūrēs savilktas rokas un saniknota teica:

— Jūs esat nekrietns cilvēks, ak dievs, cik jūs esat nekrietns! Jūs pats tā droši vien nedomājat! Nē, kā gan jūs, kā gan jūs tā varējāt rīkoties!

Un viņa atkal sāka raudāt.

Nāgels no jauna pūlējās viņu mierināt, bet bez panākumiem. Veselu pusstundu viņi nostāvēja pie akmens ceļmalā un netika tālāk.

— Jūs mani vēlreiz gribat satikt, — Dagnija sacīja, — bet es nenākšu, nevēlos jūs vairs redzēt, jūs esat nelietis!

Nāgels lūdzās piedošanu, nometās ceļos pie viņas kājām, skūpstīja viņas kleitas malu, taču Dagnija visu laiku nemitīgi atkārtoja, ka viņš ir nelietis un izturējies zemiski. Ko viņš ar viņu izdarījis?

— Ejiet prom, ejiet prom! Jūs nedrīkstat man sekot — nevienu pašu soli!

Un viņa devās uz māju pusi.

Nāgels tomēr gribēja viņai sekot, bet viņa noraidoši pavicināja roku un sacīja:

— Nenāciet!

Nāgels palika stāvot un pavadīja viņu ar skatienu, kamēr viņa bija pagājusies kādus soļus divdesmit, tad arī viņš savilka rokas dūrēs un, par spīti aizliegumam, skriešus metās viņai pakaļ un piespieda viņu no jauna apstāties.

— Es jums negribu darīt nekā ļauna, — viņš sacīja, — esiet pret mani mazliet līdzcietīga! Tik tiešam, kā es še stāvu, esmu ar mieru sevi nogalināt, lai atbrīvotu jūs no manis, jums tikai jāsaka viens vārds. Un to pašu es atkārtošu rīt, ja jūs sastapšu.

Bet tik daudz žēlsirdības jūs man varētu parādīt un būt pret mani taisnīga. Saprotiet, no jums izstrāvo kāds spēks, kam es nevaru pretoties. Un ne jau es viens esmu vainīgs, ka sastapu jūs savā ceļā. Lai dievs dod, ka jums nekad tā nebūtu jācieš kā tagad man!

Tad viņš pagriezās un gāja projām.

Viņa pleci, pārāk plati salīdzinājumā ar drukno augumu, visu laiku raustījās. Viņš neredzēja nekā, nepazina nevienu pretimnācēju un atjēdzās tikai tad, kad bija izgājis cauri visai pilsētai un apstājies pie viesnīcas kāpnēm.

XV

Nākamajās divās dienās Nāgela pilsētā nebija. Viņa istaba viesnīcā bija aizslēgta.

Neviens nezināja, kur viņš atrodas; viņš bija uzkāpis uz kāda kuģa, kas gāja uz ziemeļiem, un varbūt tikai izklaides dēļ aizceļojis.

Viņš atgriezās agri no rīta, kad pilsēta vēl nebija pamodusies, un izskatījās bāls un noguris. Tomēr viņš negāja tūliņ uz viesnīcu, bet ilgi klaiņāja šurpu turpu pa krastmalu, pēc tam nogriezās pa kādu gluži jaunu ceļu uz līča attālo galu, kur nule sāka kūpēt tvaika dzirnavu dūmenis.

Starp citu, pie dzirnavām viņš neapstājās, bet klaiņoja ap piestātni, acīmredzot lai nosistu laiku. Kad pēc pāris stundām tirgus laukumā sākās rosme, Nāgels jau bija tur; viņš stāvēja uz stūra pie pasta un vērīgi aplūkoja katru garāmgājēju. Ieraudzījis Martas Gudes zaļo kleitu, viņš devās viņai pretī un sveicināja.

Atvainojiet, viņa laikam esot viņu aizmirsusi? Viņu saucot par Nāgelu, viņš esot viņai piedāvājies pirkt krēslu, veco krēslu. Varbūt viņa to jau pārdevusi?

Nē, viņa to neesot pārdevusi.

Labi. Vai viņu neesot uzmeklējis kāds cits pircējs un pacēlis cenu? Kāds senlietu mīļotājs? Jā. Pie viņas..

— Ko? Vai patiesi? Tātad arī kāds cits ir bijis? Ko jūs sakāt? Kāda dāma? Ak šie sasodītie sievišķi, visur bāž savu degunu! Tātad viņa saprot, kāds retums ir šis krēsls, un tūliņ grib to pirkt. Jā, tātad tas jau pieder šai sievietei. Bet ko tad viņa piedāvā, cik augstu cenu? Es jums saku, es no tā krēsla neparko neatteikšos, velns lai mani parauj, ja es to darītu!

Nāgela nesavaldība Martu galīgi samulsināja, un viņa pasteidzās piebilst:

— Nē, nē, ar lielāko prieku es to atdošu jums.

— Vai es drīkstētu atnākt pie jums šovakar astoņos un šo lietu nokārtot?

Jā, protams, to viņš varētu. Bet vai krēslu labāk neaizsūtīt uz viesnīcu? Tad viss būtu nokārtots..

Nē, nē, nekādā ziņā, to viņš nepieļaus. Ar tādu vērtīgu mantu jāapietas saudzīgi un prasmīgi; vaļsirdīgi runājot, viņam pat nepatīkot, ja kāds svešinieks redzot viņa ieguvumu. Astoņos viņš būšot klāt. Starp citu, labi, ka viņš atcerējies atgādināt, lai viņa nekādā ziņā nenoslaukot no krēsla putekļus, dieva dēļ, lai krēslu nemazgājot! Tam nedrīkstot uzpilēt ne lāsīte ūdens!…

Nāgels tūliņ aizsteidzās uz viesnīcu, neizģērbies iekrita gultā un līdz pat vakaram nogulēja dziļā un mierīgā miegā.

Tūlīt pēc vakariņām viņš devās uz krastmalu, uz Martas Gudes mājiņu. Pulkstenis bija tieši astoņi; viņš pieklauvēja un iegāja iekšā.

Istaba tikko bija izmazgāta, grīda tīra, arī nospodrinātās logu rūtis spīdēja, Marta pat bija aplikusi ap kaklu krelles. Viss liecināja, ka Nāgelu šeit gaida.

Nāgels sveicināja, apsēdās un tūliņ uzsāka sarunu par darījumu. Marta arī tagad tiepās, bija vēl iecirtīgāka nekā iepriekš un vienā laidā atkārtoja, ka atdošot viņam krēslu par velti. Beidzot viņš ārkārtīgi sadusmojās, piedraudēja, ka iesviedīšot viņai sejā piecsimt kronu banknoti, paķeršot krēslu un aiziešot. Jā, to viņa esot pelnījusi.

Tik nesaprātīgu sievieti viņš savā mūžā neesot saticis un, uzsitis ar dūri pa galdu, jautāja, vai tad viņa esot galīgi jukusi.

— Zināt ko! — viņš teica un cieši viņa paraudzījās. — Jūsu pretošanās man sāk likties aizdomīga. Sakiet vaļsirdīgi — krēsls taču ir iegūts godīgā ceļā? Jā, gribu jums tikai aizrādīt, ka man ir bijusi darīšana ar dažādiem cilvēkiem, allaž jābūt ļoti piesardzīgam. Ja krēsls nokļuvis jūsu rokās viltus ceļā vai aiz pārskatīšanas, tad tas man nav vajadzīgs. Lūdzu piedošanu, ja es pārprotu jūsu iespītību.

Un viņš sāka lūgt, lai viņa saka patiesību.

Šo aizdomu samulsināta, pa daļai izbijusies, pa daļai aizskarta, viņa ņēmās taisnoties. Krēslu pārvedis viņas vectēvs, kopš tā laika tas esot viņu ģimenes īpašums jau turpat simt gadu; lai Nāgels nedomājot, ka viņa kaut ko slēpj. Acīs viņai sariesās asaras.

Labi, viņš tiešām gribot izbeigt šo garo tirgošanos un pielikt tai punktu! Un Nāgels iebāza roku kabatā pēc naudas maka.

Viņa pagājās pāris soļu uz priekšu, it ka grasīdamās viņu vēlreiz aizkavēt, taču Nāgels tam nepievērsa uzmanību un uzsvieda uz galda divas sarkanas banknotes un aizvēra naudas maku.

— Lūdzu! — viņš teica.

— Dodiet man tikai piecdesmit kronu! — viņa lūdzās. Un šajā brīdī jutās tik samulsusi, ka lūgdamās pat divas reizes noglāstīja Nāgela matus, lai piespiestu viņu padoties. Viņa pat neapjauta, ko dara, tikai glāstīja viņa matus un lūdza, lai paklausot viņai un dodot tikai piecdesmit kronu. Šai dulburei pat asaras bija sariesušās acīs.

Nāgels pacēla galvu un viņā palūkojās. Šī nabadze, kas dzīvoja no citu labdarības, šī četrdesmit gadus veca jaunava ar melnajām, mirdzošajām acīm un mūķenes izskatu ietekmēja Nāgelu ar savu neparasto un svešādo daiļumu. Mirkli viņš sāka šaubīties.

Viņš satvēra Martas roku un sacīja:

— Ak dievs, cik jūs esat apbrīnojami dīvaina!

Bet, to izteicis, viņš tūdaļ piecēlās kājās un palaida vaļā viņas roku.

— Ceru, ka jūs neiebildīsiet, ja es tūliņ paņemšu līdzi krēslu, — viņš teica.

Un tad viņš pievilka krēslu sev klāt.

Marta acīmredzot vairs no viņa nebaidījās. Ieraudzījusi, ka vecā krēsla noputējusī atzveltne notriepusi Nāgela rokas, viņa tūliņ izvilka kabatas lakatiņu un sniedza to viņam.

Nauda joprojām atradās uz galda.

— Jā, atļaujiet man vaicāt, vai nebūtu labāk, ja mēs šo darījumu paturētu slepenībā? Nav taču vajadzīgs, lai visa pilsēta par to uzzina, vai nav tiesa?

— Jā, — viņa domīgi atteica.

— Es jūsu vietā naudu tūliņ paslēptu. Vismaz nekavējoties aizklātu logu. Nu, paņemiet kaut vai tos svārkus!

— Bet vai istabā tad nebūs pārāk tumšs? — viņa vaicāja. Tomēr paņēma svārkus un aizklāja ar tiem logu, Nāgels viņai palīdzēja.

— To mums, starp citu, vajadzēja darīt pirmkārt, — viņš vēl piebilda. — Nebūtu labi, ja kāds mani te redzētu.

Viņa nekā neatbildēja. Paņēma naudu, pasniedza Nāgelam roku un mēģināja pateikties, bet pār lūpām nenāca ne vārds.

Nāgels, vēl tāpat stāvēdams un turēdams viņas roku, pēkšņi sacīja:

— Atļaujiet vaicāt — jums laikam gan grūti dzīvot, es domāju, bez jebkādas palīdzības, bez pabalsta?… Vai varbūt jūs saņemat nelielu pabalstu?

— Jā.

— Piedodiet, mīļā jaunkundz, šo jautājumu! Man ienāca prātā, ja kļūs zināms, ka jums ir mazliet naudas, tad jūs ne tikai vairs nedabūsiet pabalstu, bet šo naudu jums atņems, vienkārši atņems. Tāpēc mūsu darījums jātur noslēpumā; vai tagad jūs mani saprotat? Gribu jums tikai dot padomu kā praktisks cilvēks. Nesakiet nevienam par šo mūsu nelielo darījumu… Man nupat ienāca prātā, ka jādod jums sīkākas banknotes, lai nevajadzētu tās mainīt.

Nāgels apsver visu, katru nejaušību. Viņš no jauna apsēžas un noskaita sīkās naudas zīmes. Starp citu, viņš nemaz neskaita, tikai izber visu sīknaudu, cik viņam patlaban ir, sarauš kaudzē un piebīda viņai.

— Tā, un tagad to visu noglabājiet! — viņš piemetina. Viņa novēršas, atpogā ņieburu un paslēpj naudu uz krūtīm.

Kad viņa sakārtojusies, Nāgels vēl neceļas kājās, paliek sēžot un it kā nejauši saka:

— Jā, ko es gribēju teikt — vai jūs varbūt pazīstat Minūti?

Viņš ievēroja, ka Marta pietvīkst.

— Esmu viņu vairāk reižu sastapis, — Nāgels atsāk. — Man viņš ļoti patīk, laikam gan viņš ir īsts zelta cilvēks? Droši vien uzticams. Es lūdzu viņu pagādāt man vijoli, un viņš to izdarīs, vai ne? Ak jā, varbūt jūs viņu tuvāk nepazīstat?

— Pazīstu gan.

— Jā, tiešām, viņš man reiz stāstīja, ka esot no jums nopircis dažus ziedus, kad apbedīja Karlsenu. Sakiet, lūdzu, — varbūt jūs viņu pat labi pazīstat? Kādas ir jūsu domas par viņu? Vai viņš manu uzdevumu paveiks kārtīgi? Ja ir darīšana ar tik daudziem cilvēkiem, tad dažkārt par tiem jāievāc ziņas. Reiz pazaudēju lielu naudas summu tikai tāpēc, ka akli paļāvos uz nepazīstamu cilvēku. Tas notika Hamburgā.

Un Nāgels nez kāpēc sāk stāstīt par cilvēku, kura dēļ pazaudējis naudu. Marta joprojām stāv viņam pretī, atbalstījusies pret galdu; viņa izskatās satraukta un beidzot diezgan nepacietīgi saka:

— Nē, nē, nerunājiet tā par viņu!

— Par ko?

— Par Juhannesu, par Minūti.

— Vai viņu sauc par Juhannesu?

— Jā, par Juhannesu.

— Vai tiešām?

— Jā, protams.

Nāgels klusē. Šis vienkāršais paskaidrojums, ka Minūti sauc par Juhannesu, nez kāpēc viņu satrauc, uz mirkli pārvēršas pat viņa sejas izteiksme. Brīdi viņš sēž kā valodu zaudējis un tad vaicā:

— Kādēļ jūs viņu saucat par Juhannesu? Nevis par Gregoru vai par Minūti?

Marta nodur acis un mulsi atbild:

— Mēs esam pazīstami kopš bērnu dienām… Klusums.

Tad Nāgels, pa daļai jokodams, uzsvērti vienaldzīgi sāk runāt:

— Zināt, man ir tāds iespaids, ka Minūte jūsos stipri iemīlējies. Jā, tiešām, tā man liekas. Sevišķi tas mani nepārsteidz, lai gan jāatzīstas, ka Minūte šajā ziņā ir pārdrošs.

Viņš taču vairs nav nekāds jauneklis, turklāt ir kropls. Bet, ak tu pasaulīt, sievietes ir tik neizprotamas! Ja viņām pēkšņi ienāk kaut kas prātā, viņas metas ap kaklu, vienalga, kam, atdodas no brīva prāta, ar prieku, ar sajūsmu. He-he-hē, tādas ir sievietes! Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestajā gadā es pats pieredzēju, ka viena manu aprindu jaunava apprecēja sava tēva izsūtāmo zēnu. To es nemūžam neaizmirsīšu. Viņš uzņēmumā bija māceklis, vēl tīrais puika, tikai sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecs, pat bārda viņam vēl neauga, bet smuks viņš bija, tas jāatzīst.

Viņa neprātīgā mīlestībā metas uz šo zaļknābi un aizveda viņu uz ārzemēm. Pēc pusgada viņa atgriezās mājās — un ar visu kvēlo mīlestību bija cauri. Jā, vai tas nav skumīgi — mīlestība bija izgaisusi kā dūmi. Dažus mēnešus viņa aiz garlaicības nezināja, kur dēties. Taču viņa bija precējusies, nevalodas viņai daudz neko nevarēja kaitēt. Pēkšņi viņa norāvās kā no ķēdes, uzspļāva visai pasaulei un, burtiski, sāka iet no rokas rokā studentu un tirdzniecības ierēdņu aprindās un īsā laikā guva plašu ievērību ar iesauku Līmīte. Tiešām nožēlojams gadījums. Bet zināt, viņa vēlreiz pārsteidza visu pasauli. Kad viņa dažus gadus bija pavadījusi pašā uzdzīves mutulī, kādā jaukā dienā viņa sāk rakstīt noveles, kļūst par rakstnieci, un, kā runā, viņai esot liels talants. Studentu un ierēdņu kompānijā aizvadītie divi gadi, izrādās, bijuši ļoti pamācoši, tā sakot, nobriedinājuši viņu, un viņa ķērusies pie spalvas. Kopš tā laika viņa raksta apbrīnojami. He-he-hē! Velna sievišķis!… Jūs, sievietes, visas esat tādas.

Nu jā, jūs smejaties, bet noliegt to nevarat, it nemaz ne. Septiņpadsmit gadu veca izsūtāmā zēna dēļ jūs zaudējat galvu. Esmu pārliecināts, ka Minūtem savu mūžu nevajadzēs nodzīvot vienam pašam, nekādā ziņā ne, ja viņš tikai gribēs mazliet papūlēties. Viņā ir kaut kas pievilcīgs, jā, viņš atstāj iespaidu pat uz vīriešiem, piemēram, uz mani. Viņa sirds ir tik apbrīnojami skaidra, viņā nav ne miņas no viltus.

Vai nav tiesa, jūs taču viņu caur un cauri pazīstat un zināt, ka tā ir? Bet ko lai saka par viņa tēvoci, šo ogļu tirgoni? Pēc manām domām, viņš ir vecs blēdis un nerada simpātijas. Cik noprotu, tad visa tirgošanās gulstas uz Minūtes pleciem. Bet tad es sev vaicāju: kāpēc Minūte nevarētu vadīt pats savu veikalu?

Vārdu sakot, Minūte katrā laikā spētu apgādāt ģimeni, ja… Jūs šūpojat galvu?

— Nē, to es nedaru.

— Ak tā, jūs kļūstat nepacietīga, un šī spriedelēšana par svešu personu jums ir apnikusi, jums taisnība… Pie tā paša es iedomājos — tikai nedusmojieties, gribu jums pēc iespējās labāk palīdzēt. Durvis naktī kārtīgi aizslēdziet! Jūs raugāties uz mani ar tādam bailēm? Mīļā jaunkundz, nebaidieties un neturiet mani nekādās aizdomās! Es tikai gribēju teikt, ka tagad, kad jums ir nauda, nevienam pārāk neuzticieties! Nule es dzirdēju, ka pilsētā esot nedroši, un, kā saka, piesardzība nekad nenāk par ļaunu… Ap diviem naktī uz ielas ir pavisam tumšs, un tieši ap diviem es reiz aiz saviem logiem dzirdēju zaglīgus soļus. Jā, jā, jūs taču nedusmojaties uz mani par šādu padomu? Nu, dzīvojiet vesela! Priecājos, ka beidzot man izdevās iegūt šo krēslu. Ardievu, mīļā Marta!

Un Nāgels paspiež viņas roku. Durvīs viņš vēlreiz pagriežas un saka:

— Paklausieties, sakiet visiem, ka es jums par krēslu samaksāju tikai divas kronas. Ne vairāk, nevienu šiliņu vairāk, citādi jums naudu atņems! Lieciet to vērā!

Vai es varu uz jums paļauties?

— Jā, — viņa atbild.

Nāgels aizgāja, aiznesdams līdzi krēslu. Viņa seja staroja, viņš smīkņāja un reizēm pat skaļi iesmējās, it kā būtu kādu apvedis ap stūri.

— Ak dievs, cik viņa tagad ir priecīga! — viņš jūsmīgi sev sacīja. — He-he-hē, šonakt viņa lielās bagātības dēļ pat aizmigt nevarēs!

Viesnīcā viņu jau gaidīja Minūte.

Minūte nāca no mēģinājuma, padusē viņam bija vesels žūksnis afišu. Jā, dzīvās bildes laikam gan būšot izdevušās labi; tās attēlošot dažādas vēsturiskas ainas un lielāka efekta dēļ būšot apgaismotas krāsainiem lukturiem; Minūtem esot iedalīta statista loma.

Kad sākšoties labdarības bazārs?

Ceturtdien, devītajā jūlijā, karalienes dzimšanas dienā. Bet Minūte jau šovakar izlīmēšot afišas dažādās vietās; esot pat atļauts vienu pielīmēt pie kapsētas vārtiem…

Jā, viņš esot atnācis, lai pastāstītu: kā veicas ar vijoli. Viņam neesot laimējies tādu dabūt; pilsētā esot tikai viena lietojama vijole, bet tā neesot pārdodama, tā piederot ērģelniekam un esot tam vajadzīga — bazāra atklāšanas dienā ērģelnieks piedalīšoties koncertā, nospēlēšot uz šās vijoles dažus gabalus. Nu, tad jau neko nevarot darīt.

Minūte grasījās aiziet. Kad viņš jau stāvēja ar cepuri rokās, Nāgels sacīja:

— Vai neiebaudīsim kādu malciņu? Teikšu jums, ka šovakar esmu labā omā, man laimējās. Zināt, beidzot ar diezgan lielām pūlēm esmu dabūjis mēbeli, kādas nav nevienā antikvariātā visā zemē, par to esmu pārliecināts; tas ir šis krēsls. Paraugieties uz to! Vai saprotat, tas ir īsts dārgums, vecs holandiešu meistara darbs! Ne par kādu naudu es to nepārdošu, dievs ir mans liecinieks! Un šai sakarā es labprāt vēlētos izdzert ar jums kādu glāzīti, ja jums nav iebildumu. Atļaujiet, es piezvanīšu! Afišas jūs varat izlīmēt arī rīt.. Nē, es nudien nevaru aizmirst savu šīsdienas veiksmi! Jūs varbūt nezināt, ka esmu senlietu krājējs, cik tas ir manos spēkos, tāpēc arī uzturos te un ceru papildināt savu kolekciju. Vai tiešām es jums neesmu stāstījis par saviem govju zvaniņiem? Nē? Ak, tu pasaulīt, tad jums nav pat nojēgas, kas es esmu par cilvēku! Protams, es esmu agronoms, bet man ir arī citas intereses. Jā, patlaban man pieder divi simti sešdesmit septiņi govju zvaniņi. Sāku tos vākt pirms desmit gadiem, un tagad, paldies dievam, man ir vērtīga kolekcija. Un tad šis krēsls — vai zināt, kā es to dabūju? Aiz tīrās nejaušības, man gadījās cūkas laime! Kādu dienu es eju pa ielu, noeju krastmalā un dodos garām nelielai mājiņai un aiz sena paraduma palūkojos iekšā pa logu. Es ieraugu šo krēslu un uzreiz apstājos, tūliņ saprotu, kāda tam vērtība. Es pieklauvēju un eju iekšā, kāda pavecāka sieviete baltiem matiem nāk man pretī… Jā, kā tad nu viņu sauc? Nu jā, vienalga, laikam par Martu Gudi vai tamlīdzīgi.. Sākumā viņa atsakās pārdot man krēslu, taču es neliekos mierā, līdz viņu pierunāju, un šodien es krēslu pārnesu mājās. Bet pats labākais, ka es krēslu dabūju gluži par velti. Jā, es uzmetu uz galda dažas kronas, lai viņa vēlāk pārdevumu nenožēlotu, bet krēsls ir vairākus simtus vērts. Lūdzu, nestāstiet to citiem — nevienam jau nepatīk, ja par viņu runā ļauni. Starp citu, es sev neko nevaru pārmest.

Tā jaunkundze no darījumiem nekā nesajēdz, bet es esmu lietpratējs, un kā pircējam man nav jārūpējas par viņas interesēm. Tikai galīgs muļķis varētu atteikties no sava labuma, vai ne? Tā ir tā saucamā eksistences cīņa… Vai tiešām jūs neizdzersiet glāzi vīna pēc visa tā, ko nule dzirdējāt? Minūte joprojām apgalvoja, ka viņam jāiet projām.

— Žēl gan, — Nāgels teica. — Es tā priecājos par izdevību ar jums patērzēt. Jūs te esat vienīgais cilvēks, kurš vienmēr manī modina interesi, tiklīdz es jūs ieraugu, vienīgais, ar ko es gribētu satikties. Ha-ha-hā! Tātad jūs sauc par Juhannesu? Mīļais draugs, to es jau zināju sen, iekams man šovakar to kāds nejauši pateica…

Nebīstieties nu atkal… Tīrā nelaime, ka cilvēki vienmēr no manis baidās! Jā, nemaz neliedzieties, jūs nudien paraudzījāties uz mani ar šausmām un, manuprāt, lai gan nevaru to droši apgalvot, pat notrīsējāt.

Minūte jau atradās pie durvīm. Likās, viņš gribēja ātrāk atvadīties un aiziet. Šī saruna viņam tiešām kļuva aizvien mokošāka.

— Vai šodien ir sestais jūlijs? — Nāgels piepeši jautāja.

— Ja, — Minūte atbildēja un satvēra durvju rokturi. Nāgels lēnām viņam tuvojās, piegāja pavisam tuvu klāt, cieši raudzījās viņam acīs, salicis rokas uz muguras. Tā stāvēdams, viņš čukstus vaicāja:

— Un kur jūs bijāt sestajā jūnijā?

Minūte neatbildēja, nesacīja ne pušplēsta vārdiņa. Šā urbīgā skatiena un ļauni zīmīgā čuksta izbiedēts, viņš nespēja saprast dīvaino jautājumu par dienu un stundu pirms mēneša, ātri atrāva vaļā durvis un metās gaitenī. Te viņš brīdi mīņājās uz vietas, nevarēdams atrast pakāpienus, bet Nāgels stāvēja durvīs un viņam sauca:

— Nē, tas tiešām ir neprāts! Lūdzu, aizmirstiet to! Es jums paskaidrošu citreiz, citreiz…

Bet Minūte nekā nedzirdēja. Viņš jau bija notenterējis lejā, kad Nāgels sauca viņam nopakaļ šos vārdus, un, izdrāzies ārā, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš pārskrēja pāri tirgus laukumam, aizmeimuroja līdz lielajam sūknim, tad iegriezās pirmajā šķērsielā un pazuda.

Pēc kādas stundas — pulkstenis bija desmit — Nāgels aizdedzināja cigāru un atstāja viesnīcu. Pilsētā vēl valdīja rosme. Pa ceļu, kas veda uz mācītāja māju, daudzi pastaigājās, bet no tuvākajām šķērsielām atskanēja smiekli un bērnu čalas.

Priecādamies par silto, rēno vakaru, cilvēki sēdēja uz māju kāpnēm, klusi sarunājās un laipni uzsauca kaimiņiem.

Nāgels devās lejup uz piestātni. Viņš redzēja, ka Minūte līmē afišas pie pasta, bankas, skolas un cietuma. Cik rūpīgi un cītīgi viņš to darīja! Ar kādu patiku, nedomādams par vēlo stundu, lai gan viņam sen bija laiks atpūsties. Nāgels pagāja viņam cieši garām, sveicināja, bet neapstājās.

Kad viņš jau bija nonācis gandrīz pie pašas piestātnes, viņam aiz muguras atskanēja kāda balss, viņš pagriezās. Tā bija Marta Gude, viņa panāca Nāgelu un aizelsusies teica:

— Atvainojiet! Jūs man esat iedevis par daudz naudas.

— Labvakar! — Nāgels atbildēja. — Vai jūs arī pastaigājaties?

— Nē, es biju pilsētā, gaidīju jūs pie viesnīcas. Jūs man esat iedevis pārāk daudz naudas.

— Nesāksim taču atkal to pašu komēdiju!

— Bet jūs esat pārskaitījies! — viņa iesaucās. — Sīknaudā ir vairāk nekā divsimt kronu!

— Ak tā? Es tiešām esmu iedevis jums dažas kronas vairāk? Labi, varat man tās atdot!

Viņa sāka atpogāt ņieburu, bet tad aprāvās, paraudzījās apkārt, nezinādama, ko iesākt. Tad atkal izlūdzās piedošanu: te esot tik daudz cilvēku, viņa nevarot izņemt naudu uz ielas, tā esot tik labi noglabāta.

— Nevajag, — Nāgels pasteidzās iebilst. — Es taču varu ieiet pie jums. Vai atļausiet man ieiet?

Un viņi kopā devās uz viņas mājiņu. Viņi sastapa dažus cilvēkus, kas ziņkāriem skatieniem viņus pavadīja.

Ienācis istabā, Nāgels apsēdās tajā pašā vietā, kurā bija sēdējis iepriekš, logs joprojām bija aizklāts ar svārkiem. Kamēr Marta sadabūja naudu, viņš neteica ne vārda; tikai kad viņa jau sniedza veselu žūksni sīko naudas zīmju, mazliet apbružātas un izbalējušas desmitkronu banknotes, kuras viņa aiz godprātības negribēja glabāt pie sevis kaut vienu nakti, bet kuras vēl bija siltas no viņas krūtīm, Nāgels lūdza Martu, lai viņa naudu patur.

Taču tagad viņā, redzams, atkal radās aizdomas par Nāgela nolūkiem, viņa bikli paraudzījās Nāgelā un teica:

— Nē… es jūs nesaprotu… Nāgels strauji piecēlās.

— Toties es jūs saprotu ļoti labi, — viņš atbildēja, — tādēļ tūlīt eju projām. Vai tagad esat nomierinājusies?

— Jā… Nē, nestāviet pie durvīm! — Un viņa mazliet pastiepa abas rokas, it kā aicinādama viņu atpakaļ. Šī dīvainā sieviete pārlieku baiļojās kādu apvainot.

— Tādā gadījumā man ir kāds lūgums, — Nāgels sacīja, taču joprojām palika stāvam, — jūs man sagādātu prieku, ja gribētu… jā, es jums to tā vai citādi atlīdzinātu, es gribēju jūs lūgt, lai jūs ceturtdienas vakarā atnāktu uz bazāru. Vai gribat man sagādāt prieku? Jūs tur izklaidētos, tur būs daudz cilvēku, daudz gaismas, mūzikas, dzīvās bildes. Lūdzu, nāciet, jūs to nenožēlosiet! Jūs smaidāt? Kādēļ jūs smaidāt? Ak, dievs, cik jums žilbinoši balti zobi!

— Bet es taču nekad un nekur neeju, — viņa atteica.

— Kā jums varēja ienākt prātā, ka es tur iešu? Kāpēc lai es ietu? Kādēļ jūs gribat, lai es to daru?

Nāgels paskaidroja pavisam vaļsirdīgi un godīgi: viņam šī doma iešāvusies prātā jau sen, pirms dažām nedēļām, viņš to jau aizmirsis, bet pēkšņi atcerējies. Viņš gribot vienīgi, lai viņa tur atnāk, lai piedalās bazārā. Viņš vēloties viņu tur redzēt, bet, ja viņa atteikšoties, viņš nesākšot viņu pierunāt, pat šurp vairs nenākšot. Viņš tikai priecāšoties, redzot viņu kopā ar citiem, dzirdot viņu smejamies, redzot viņu pavisam jaunu. Viņš tikai to lūdzot.

Nāgels lūkojās uz viņu. Cik ļoti spilgti baltie mati izcēla acu melnumu! Ar vienu roku viņa knibinājās gar kleitas pogām, un šī roka bija tik vārga, gariem pirkstiem, zili dzīslota, pelēcīgu ādu, varbūt pat nebija īsti tīra, tomēr viņu dīvaini ietekmēja, likās tik šķīsta un aizkustinoša.

— Jā, — viņa ierunājās, — tas droši vien būtu jauki…

Bet viņai pat nav kleitas, pat pieklājīgu svārku tādam vakaram…

Nāgels viņu pārtrauca: esot taču palikušas vēl trīs dienas, līdz ceturtdienai vēl visu varot sagādāt. Jā, laika vēl diezgan. Tātad norunāts?

Galu galā viņa padevās.

— Nedrīkst taču sevi dzīvu aprakt, — Nāgels aizrādīja. — Tam nav nekāda labuma. Turklāt ar tādām acīm ar tādiem zobiem — nē, tas ir grēks! Un tur tas dažas kronas uz galda, ar tām pietiks kleitai, jā, jā, labāk nerunājiet! Jo vairāk tāpēc, ka tā ir mana izdoma, bet jūs piekritāt, tikai lai man iztaptu.

Viņš, kā parasti, pateica arlabunakti — īsi un laipni neizraisīdams viņā ne mazāko nemieru. Pavadījusi Nāgelu līdz ārdurvīm, viņa pati vēlreiz sniedza viņam roku un pateicās, ka viņš ielūdzis viņu uz bazāru. Jau ilgus gadus viņa nekur neesot bijusi, esot no sabiedrības pilnīgi atradusi. Bet viņa centīšoties uzvesties labi…

Lielais bērns, viņa pat apsolīja uzvesties labi! It kā runa būtu par to!…

XVI

Pienāca ceturtdiena, mazliet līņāja, taču bazāru tomēr vakarā atklāja, spēlēja mūzika, un bija liels ļaužu pieplūdums. Bija salasījusies ne tikai visa pilsēta, bet daudzi atbraukuši arī no laukiem, lai piedalītos šajā retajā izpriecā.

Kad Juhans Nāgels ap deviņiem ieradās svētku zālē, tā jau bija ļaužu pārpilna.

Viņš palika stāvam pie durvīm un brīdi klausījās kādā runā. Viņš bija bāls un, kā vienmēr, ģērbies dzeltenajā uzvalkā; taču saiti no rokas bija noņēmis, acīmredzot brūces jau bija sadzijušas.

Priekšā pie pašas skatuves viņš ieraudzīja ārstu Stēnersenu ar kundzi; mazliet iesāņus stāvēja Minūte un pārējie dzīvo bilžu dalībnieki, bet Dagnijas viņu vidū nebija.

Zālē bija neizturams karstums no svecēm un tik pilns, ka Nāgels drīz vien devās ārā; durvīs viņš sastapa pilnvaroto Reinertu un sveicināja, bet pilnvarotais tikko palocīja galvu. Nāgels palika stāvot gaitenī pie sienas.

Pēkšņi viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas vēl ilgi pēc tam nodarbināja viņa domas un modināja vislielāko ziņkāri: pa kreisi no viņa bija atvērtas durvis uz nelielu, apgaismotu telpu, kas noderēja par garderobi, un pie pakaramā viņš pamanīja Dagniju Kjelanu, kas aptausta viņa mēteli. Viņš nemaldījās — nevienam citam pilsētā nav tāda dzeltena pavasara mēteļa, tas tiešām bija viņa mētelis, turklāt viņš skaidri atcerējās, kur to pakāris. Šķita, ka viņa kaut ko meklē vai arī izliekas meklējam un visu laiku tausta viņa mēteli. Nāgels tūlīt aizgriezās, lai nepārsteigtu Dagniju.

Šis dīvainais notikums viņu satrauca. Ko viņa meklēja, kāda viņai daļa gar Nāgela mēteli? Viņš par to domāja visu laiku un nespēja aizmirst. Ej nu sazini, varbūt viņa gribēja pārbaudīt, vai mēteļa kabatās nav ieroča; varbūt viņš Dagnijai likās tāds neprātis, kas spējīgs uz visu. Bet ja nu viņa iebāzusi mēteļa kabatā vēstuli? Tas nav iespējams. Nē, nē, viņa laikam meklēja pati savu mēteli, un tā ir tikai nejauša sagadīšanās. Kā viņam varēja ienākt prātā tik fantastiskas iedomas!… Pēc laiciņa, kad Dagnija, atgriezusies zālē, lauzās cauri pūlim līdz skatuvei, Nāgels metās pie sava mēteļa un trīsošu sirdi pārbaudīja tā kabatas. Tur nebija nekādas vēstules, itin nekā, tikai viņa cimdi un kabatas lakatiņš.

Zālē atskanēja skaļi aplausi, pilsētas galva bija beidzis atklāšanas runu. Tagad ļaudis plūda ārā no zāles gaitenī, blakus telpās, visur, kur bija mazliet vēsāks, apsēdās gar sienām un dzēra atspirdzinājumus. Ģērbušās kā apkalpotājas — baltos priekšautos un servjetēm uz rokas, vairākas pilsētas jaunās dāmas šaudījās starp publiku, turēdamas abās rokās paplātes ar glāzēm.

Nāgels ar acīm meklēja Dagniju, bet viņa nekur nebija redzama. Viņš sveicināja Andresenas jaunkundzi, kurai arī bija balts priekšauts; Nāgels palūdza vīnu, bet viņa atnesa šampanieti.

Pārsteigts viņš paraudzījās uz jauno dāmu.

— Jūs taču cita nekā nedzerat, — viņa smaidīdama sacīja.

Šī dzēlīgā uzmanība viņu tomēr mazliet uzjautrināja. Viņš lūdza, lai jaunkundze izdzer ar viņu kādu glāzi, un viņa tiešām tūliņ apsēdās, lai gan darba bija pilnas rokas.

Nāgels pateicās par laipnību, izsacīja komplimentus par viņas tērpu un apjūsmoja senu sudraba saktu, ar kuru bija sasprausts viņas kleitas izgriezums. Viņa izskatījās diezgan pievilcīga: iegarenā, aristokrātiskā seja ar prāvo degunu bija ārkārtīgi smalka, gandrīz vai slimīgi smalka, tā bija stinga kā maska, to neizvaibstīja nervoza mīmika.

Viņa runāja apvaldīti, rāmi, viņas klātienē varēja justies mierīgi, viņa bija sabiedrības dāma šā vārda tiešā nozīmē. Kad viņa piecēlās, Nāgels sacīja:

— Šovakar te droši vien ir ieradusies kāda persona, kurai es labprāt parādītu mazliet uzmanības. Es runāju par Gudes jaunkundzi, Martu Gudi, nezinu, vai jūs viņu pazīstat. Manuprāt, viņai jau ir jābūt šeit. Nemaz nespēju pateikt, cik ļoti es viņu šā vai citādi gribētu iepriecināt; viņa ir tik vientuļa, man par viņu stāstīja Minūte. Kā jūs domājat, jaunkundz, vai es drīkstu palūgt viņu te pie šā galdiņa? Jā, protams, ja jums nav iebildumu atrasties viņas sabiedrībā.

— Nē, nepavisam, nepavisam! — Andresenas jaunkundze atbildēja. — Es ar prieku viņu tūliņ uzmeklēšu. Es zinu, kur viņa sēž.

— Bet jūs pati, es ceru, arī atgriezīsieties?

— Jā, pateicos!

Kamēr Nāgels tā sēdēja un gaidīja, ienāca pilnvarotais Reinerts, advokāts un Dagnija. Nāgels piecēlās un sveicināja. Kaut gan te valdīja karstums, arī Dagnija izskatījās bāla. Viņai bija iedzeltena kleita ar īsām piedurknēm, ap kaklu smaga zelta važa, pat pārlieku smaga. Šī važa viņai galīgi nepiestāvēja. Dagnija brīdi palika stāvam pie durvīm, vienu roku viņa bija aizlikusi uz muguras un burzīja pirkstos savu matu pīni.

Nāgels piegāja viņai klāt. Ar nedaudziem kaislīgiem vārdiem viņš izlūdzās piedošanu par piektdienas pārkāpumu — tā bijusi pēdējā, pati pēdējā reize, viņai nekad vairs nebūšot iegansta viņam kaut ko piedot. Viņš runāja klusā balsī, izteica tikai šos nepieciešamos vārdus.

Dagnija klausījās, pat lūkojās uz viņu, un, kad viņš beidza, viņa sacīja: — Es gandrīz vairs neatceros, par ko jūs runājat, esmu visu aizmirsusi, gribu aizmirst.

Un viņa aizgāja, uzmetusi Nāgelam pilnīgi vienaldzīgu skatienu.

Visapkārt bija liela kņada, šķindēja glāzes un tasītes, paukšēja korķi, skanēja smiekli un izsaucieni, zālē dārdināja pūtēju orķestris, tas spēlēja gaužām slikti…

Beidzot ienāca Andresenas jaunkundze un Marta, viņām sekoja arī Minūte; visi apsēdās pie Nāgela galda, kur pavadīja apmēram stundas ceturksni, tad Andresenas jaunkundzei vajadzēja piecelties un iznēsāt kafiju tiem, kas to pieprasīja; galu galā viņa nemaz vairs neatgriezās pie Nāgela galdiņa, viņai bija pārlieku daudz darba.

Sākās koncerts: vokālais kvartets izpildīja dažas dziesmas, students Ejens skaļā balsī nodeklamēja pats savu dzejoli, divas dāmas četrrocīgi spēlēja klavieres, un ērģelnieks pirmo reizi uzstājās kā vijolnieks. Dagnija joprojām sēdēja savu pavadoņu sabiedrībā. Tad kāds aizsauca Minūti, viņu aizsūtīja pēc glāzēm, tasēm, sviestmaizēm, jo visa tā, kā izrādījās, aptrūka tik lielam, kaut arī mazpilsētas ļaužu baram.

Kad Marta palika viena pie Nāgela galda, arī viņa piecēlās un gribēja aiziet. Viņa nevarot sēdēt te viena pati, viņa jau manījusi, ka pilnvarotais izteicis piezīmes un Kjelanas jaunkundze smējusies par tām. Nē, būšot labāk, ja viņa aiziešot.

Taču Nāgels pierunāja viņu palikt un izdzert vēl vienu glāzi. Marta bija ģērbusies melnā kleitā; jaunā kleita viņai piegulēja labi, bet nepiestāvēja, tā vērta viņu vecāku un pārlieku kontrastēja ar baltajiem matiem. Tikai viņas acis spoži mirdzēja un, kad viņa smējās, seja, kas kvēloja drudžainā sārtumā, kļuva skaista un jauna.

Nāgels sacīja:

— Vai jums ir jautri? Vai jūs šovakar jūtaties labi?

— Jā, pateicos! — viņa atbildēja. — Man šeit ļoti patīk.

Nāgels nerimtīgi runājās ar viņu, pielāgojās viņai un atstāstīja kādu jocīgu notikumu, par kuru viņa ļoti smējās. Runa bija par to, kā viņš ieguvis savu vērtīgāko govju zvaniņu. Īsts dārgums, nesamaksājama, brīnumaina senlieta! Zvaniņā iegravēts pat vārds — «Acuraugs», tātad, spriežot pēc tā, tas bijis bullis. .

Tad viņa pēkšņi sāka smieties. Viņa galīgi aizrāvās, aizmirsa, kur atrodas, šūpoja galvu un smējās kā bērns par šo diezgan sājo joku. Viņa starot staroja.

— Iedomājieties, man šķiet, ka Minūte ir greizsirdīgs, — Nāgels sacīja.

— Nē, — viņa šaubīdamās atbildēja.

— Man tā likās. Patiesību sakot, man tiešām labāk patīk sēdēt te divatā ar jums. Ir tik jauki klausīties, kā jūs smejaties.

Viņa neatbildēja, tikai nolaida acis.

Un viņi atsāka sarunu. Nāgels bija pagriezies tā, lai redzētu galdiņu, pie kura sēdēja Dagnija.

Pagāja kāds laiciņš. Andresenas jaunkundze atkal atgriezās, pārmija ar viņiem dažus vārdus, izdzēra savu glāzi un aizgāja.

Piepeši Dagnija pameta savu vietu un pienāca pie Nāgela galdiņa.

— Jums nu gan te iet jautri! — viņa sacīja, un viņas balss mazliet trīsēja. — Labvakar, Marta! Par ko jūs tā smejaties?

— Uzjautrināmies kā prazdami, — Nāgels atbildēja.

— Es pļāpāju vienā pļāpāšanā, bet Gudes jaunkundze pret mani iecietīga, viņa pat smejas… Vai drīkstu lūgt, lai jūs izdzerat arī ar mums kādu glāzi vīna?

Dagnija apsēdās.

Zālē nodārdēja aplausi, un Marta to izmantoja, lai pieceltos: gribot paskatīties, kas tur notiek. Viņa attālinājās aizvien vairāk un pie durvīm izsaucās:

— Tas ir burvju mākslinieks! Tas man jāredz! — Un pazuda.

Klusums.

— Jūs pametāt savus kavalierus, — Nāgels ieteicās un gribēja vēl ko piebilst, taču Dagnija viņu spēji pārtrauca:

— Bet jūsu dāma pameta jūs.

— Jā, gan viņa atgriezīsies. Vai Gudes jaunkundze neizskatās apburoša? Šovakar viņa ir līksma kā bērns.

Dagnija neko neatbildēja, bet vaicāja:

— Vai jūs bijāt aizbraucis?

— Jā. Klusums.

— Vai jums tiešām šķiet, ka šovakar te ir tik jautri?

— Man? Es pat lāgā nezinu, kas šeit notiek, — viņš atbildēja. — Neesmu ieradies, lai uzjautrinātos.

— Kādēļ tad jūs esat ieradies?

— Protams, tikai tādēļ, lai redzētu jūs. No tālienes. Es pat necerēju, ka varēšu parunāt ar jums..

— Ak tā? Un tāpēc paņēmāt līdzi dāmu?

Nāgels šo piezīmi nesaprata. Viņš raudzījās uz Dagniju un domīgi sacīja:

— Vai jūs gribējāt teikt — Gudes jaunkundzi? Nezinu, ko lai atbildu. Man tik daudz par viņu stāstīts, viņa sēžot viena pati mājās gadu pēc gada, viņas dzīvē neesot nekāda prieka. Ne jau es viņu paņēmu līdzi, es tikai gribēju viņu mazliet izklaidēt, lai viņai nebūtu garlaicīgi, tas ir viss. Pie šā galda viņu atveda Andresenas jaunkundze.

Ak dievs, cik šai sievietei grūts liktenis! Ne jau velti viņas mati ir gluži sirmi…

— Jūs taču nedomājat… jūs taču neiedomāsieties, ka es esmu greizsirdīga? Jūs maldāties! Jā, atceros, ka jūs stāstījāt par kādu traku cilvēku, kas viens pats braucis ar divdesmit četrām ekipāžām; viņš raustījis valodu, kā jūs teicāt, un iemīlējies kādā meitenē, vārdā Klāra. Jā, es to visu skaidri atceros. Un, lai gan Klāra ar šo trakuli nevēlējusies nākt nekādos sakaros, viņa tomēr negribējusi, ka viņš taisās precēt viņas kupraino māsu. Nezinu, kādēļ jūs man to stāstījāt, jums pašam tas labāk jāzina, bet tas viss man ir vienalga. Taču greizsirdību jūs manī nepamodināsiet, ja tāds šovakar bijis jūsu nolūks. Nedz jūs, nedz jūsu st-stomiķis!

— Ak dievs, vai tiešām jūs runājat nopietni? Klusums.

— Jā, es runāju pavisam nopietni, — viņa atteica.

— Jūs tiešām domājat, ka es uzvestos tā, ja gribētu modināt jūsu greizsirdību?

Norunātu šeit satikšanos ar četrdesmit gadu vecu dāmu, ļautu viņai aiziet, tiklīdz jūs parādāties. . Jūs laikam turat mani par galīgu muļķi!

— Es nezinu, kas jūs esat, zinu tikai, ka ar viltu iemantojāt manu uzticību un tad sagādājāt man visnepatīkamākos brīžus mūžā, bet es pati vēl tagad to visu nespēju saprast. Nezinu, vai jūs esat muļķis, nezinu arī, vai jūs esat traks, bet to es nemaz negribu izdibināt, jūs man esat vienaldzīgs.

— Jā, protams, — viņš atteica.

— Jā, un kādēļ gan lai jūs nebūtu man vienaldzīgs? — Dagnija turpināja, Nāgela piekāpības dēļ sapīkusi. — Kāda man daļa gar jums? Jūs esat izturējies pret mani slikti — vai tādēļ lai es staigāju apkārt, par jums domādama? Tomēr jūs man stāstāt dīvainu notikumu, kas pilns ar kaut kādiem mājieniem, esmu pārliecināta, ka stāsts par Klāru un viņas māsu bija stāstīts ar nolūku, jā gan! Kādēļ jūs mani vajājat? Es nerunāju par šo vakaru, tagad es pati jūs uzmeklēju, bet vispār, kādēļ jūs man nedodat mieru? Un, ja nu es mirkli pakavējos pie jūsu galdiņa un pārmiju dažus vārdus ar jums, tad jūs, bez šaubām, iedomājaties, ka tas man ļoti svarīgi, ļoti nepieciešami…

— Mīļā jaunkundz, jūs maldāties, es itin nekā neiedomājos.

— Ak ne? Bet es taču nezinu, vai jūs runājat patiesību, es tiešām to nezinu. Es šaubos par jums, es jums neuzticos, es vispār neticu nevienam jūsu vārdam, lai ko jūs teiktu! Iespējams, ka tagad esmu pret jums netaisna, bet arī man ir tiesības kaut reizi darīt jums sāpes. Visi jūsu mājieni un iedomas mani tā nogurdinājuši…

Nāgels klusēja, tikai lēnām grozīja pirkstos savu glāzi. Bet, kad Dagnija atkal atkārtoja, ka viņam neticot, viņš vienīgi atbildēja:

— Jā, to es esmu pelnījis.

— Jā, — viņa atkārtoja. — Un es jums nemaz neticu. Pat jūsu pleci man radīja aizdomas, es domāju, ka jūsu platie pleci ir polstēti. Atzīstos vaļsirdīgi, ka pirms laiciņa garderobē aptaustīju jūsu mēteli, vai plecos nav ielikta vate. Un, kaut arī izrādījās, ka man nav taisnība un mēteļa pleci nav mākslīgi, es tomēr jums neuzticos.

Tur nekā nevaru darīt. Es, piemēram, esmu pārliecināta, ka jūs spētu lietot jebkādu līdzekli, lai tikai padarītu sevi garāku, tāpēc ka esat maza auguma. Nešaubos, ka jūs izmantotu šādu līdzekli, ja tikai tāds būtu. Ak dievs, kā lai jums uzticas! Kas jūs patiesībā esat? Kādēļ esat atbraucis uz mūsu pilsētu? Jūs pat nedzīvojat ar savu īsto vārdu, jūs taču sauc par Simonsenu! To es dabūju zināt viesnīcā. Jūs apciemojusi kāda pazīstama dāma un saukusi par Simonsenu, pirms jūs paguvis viņu brīdināt. Ak dievs, cik tas ir smieklīgi un reizē pretīgi! Pilsētā runā arī, ka jūs uzjautrinoties, dodams maziem puikām smēķēt cigārus, un ka jūs uz ielas sarīkojot traci pēc trača.

Tā, piemēram, jūs reiz esot uzmācies kādai kalponei uz tirgus laukuma, jā, vairāku cilvēku klātienē viņai uzmācies. Un, neraugoties uz to, jūs vēl uzskatāt, ka jums ir tiesības man uzplīties ar saviem mīlestības atklājumiem un pastāvīgi sekot…

Visvairāk mani nomoka tas, ka jūs uzdrošinājāties…

Viņa apklusa. Lūpas viņai trīsēja, nododamas satraukumu, ik vārdu viņa izteica dedzīgi un izjusti, runāja tieši tā, kā domāja, nekā neslēpdama. Brīdi valdīja klusums, tad Nāgels atbildēja:

— Jā, taisnība, esmu jums sagādājis daudz ciešanu… Skaidrs, ja veselu mēnesi diendienā kādu cilvēku novēro, ielāgo katru viņa vārdu, katru rīcību, tad, protams, viegli var atrast, kam pieķerties. Tikpat viegli var nodarīt viņam arī netaisnību, bet tas nav tik svarīgi, tam es piekrītu. Pilsēta ir maza, es visiem dūros acīs, mani ievēro, tiklīdz ierauga, tas ir neizbēgami. Un es jau arī neesmu tāds, kādam vajadzētu būt.

— Ak kungs! — viņa strupi un skarbi izsaucās. — Tieši tāpēc, ka mūsu pilsēta ir maza, jūs tā ievēro. Lielākā pilsētā jums tik un tā neviens nepievērstu uzmanību.

Šī saltā un prātīgā atbilde sākumā Nāgelu sajūsmināja. Viņš jau gribēja Dagniju uzslavēt ar dažiem laipniem un pateicīgiem vārdiem, bet apdomājās. Viņa bija pārlieku uzbudināta, pārlieku naidīgi noskaņota, turklāt vērtēja viņu varbūt par zemu.

Tas viņu mazliet aizskāra. Kas tad viņš bija viņas acīs? Parasts cilvēks, ko mazpilsētā ievēro tikai tāpēc, ka viņš ir svešinieks un valkā dzeltenu uzvalku! Mazliet sarūgtināts viņš teica:

— Vai tad nestāsta, ka esmu uzrakstījis nepieklājīgu dzejoli uz kādas kapa plāksnes — uz Mīnas Meekas kapa plāksnes? Vai to neviens nav redzējis? Bet tā ir patiesība, skaidra patiesība. Patiesība ir arī tā, ka es iegāju aptiekā, jūsu pilsētas aptiekā un prasīju zāles pret kādu sliktu slimību, kuras nosaukumu biju uzrakstījis uz papīra, bet zāles man nedeva, jo nebija receptes. Jā, un pie viena atceros — vai Minūte jums to nav stāstījis? — ka es viņu reiz gribēju piekukuļot ar divsimt kronām, lai viņš parakstītos, ka ir mana bērna tēvs. Arī tā ir tīrā patiesība, Minūte to var apliecināt. Es varētu minēt vēl daudzus piemērus. .

— Nē, tas nav vajadzīgs, jau tāpat ir diezgan! — Dagnija spīvi atcirta. Pārlaidusi Nāgelam dzedru skatienu, viņa atgādināja par viltotajām telegrammām, kuras viņš pats sev sūtījis, par vijoles futrāli, ko viņš vadā līdzi, lai gan tajā nav vijoles un viņš pat neprot spēlēt. Viņa minēja piemēru pēc piemēra, neaizmirsa arī glābšanas medaļu, kuru viņš, kā pats atzinies, neesot ieguvis godīgā ceļā. Viņa atcerējās visu un Nāgelu nesaudzēja. Katrs sīkums pēkšņi viņai likās ārkārtīgi svarīgs, viņa lika saprast, ka tagad tic visiem Nāgela zemiskajiem jokiem, lai gan agrāk domāja, ka viņš sevi tīšuprāt nomelno. Jā, viņš neapšaubāmi esot bīstams un divkosīgs cilvēks!

— Un jūs tomēr mēģināt mani negaidot pārsteigt, satraukt un pavedināt uz neprātībām. Jums nav nedz kauna, nedz sirdsapziņas, jūs esat nežēlīgs gan pret citiem, gan pats pret sevi, jūs nedarāt nekā cita kā vienīgi…

Tajā brīdī viņu pārtrauca ārsts Stēnersens; viņš bija ātri ienācis no zāles un izskatījās visai aizņemts, jo, kā jau viens no bazāra rīkotājiem, apzinīgi pildīja savu pienākumu.

— Labvakar, Nāgela kungs! — viņš, garām ejot, uzsauca. — Paldies par trakulīgo vakaru… Ā, Kjelanas jaunkundz, neaizmirstiet, mums tūliņ jāsāk rādīt dzīvās bildes!

Un ārsts aizsteidzās.

Zālē atskanēja mūzika, un publika sarosījās. Dagnija pagājās uz priekšu un paraudzījās pa zāles durvīm. Tad viņa atkal pievērsās Nāgelam un sacīja:

— Marta nāk atpakaļ. Klusums.

— Vai jūs dzirdat, ko es saku?

— Dzirdu, — Nāgels izklaidīgi atbildēja. Viņš sēdēja, nepacēlis acis, un joprojām grozīja pirkstos vīna glāzi, ne reizi nepielikdams to pie lūpām, bet viņa galva slīga arvien zemāk un zemāk.

— Klau! — viņa izsmējīgi teica. — Dzirdot tādu mūziku, gribas sēdēt tālāk, kaut kur blakus istabā, turēt mīļotā roku savējā — vai ne? Vai jūs tā kādreiz neteicāt? Man liekas, tas ir tas pats Lannera valsis, un tagad, kad Marta nāk atpakaļ..

Taču pēkšņi viņa it kā nožēloja savu dzēlīgumu un spēji apklusa, viņas acis atmaiga un viņa nervozi atslīga pret krēsla atzveltni. Nāgels joprojām sēdēja, galvu nodūris, Dagnija tikai redzēja, ka viņa krūtis krampjaini cilājas. Viņa piecēlās, paņēma savu glāzi un gribēja kaut ko teikt, dažus laipnākus vārdus atvadām, lai mazliet gaisinātu nepatīkamo iespaidu.

— Nu man jāiet, — viņa teica.

Nāgels uzmeta viņai skatienu, arī piecēlās un paņēma savu glāzi. Klusēdami viņi tukšoja glāzes. Varēja redzēt, ka Nāgels sasprindzinājis rokas, lai tās netrīsētu, un visiem spēkiem cenšas saglabāt mierīgu sejas izteiksmi. Un šis vīrietis, kuru viņa nupat bija redzējusi galīgi satriektu, viņas izsmiekla iznīcinātu, piepeši dzedrā pieklājībā sacīja:

— Jā, ko es gribēju teikt, jaunkundz… Vai jūs nebūtu tik laipna un gadījumā, ja rakstāt savam līgavainim, neatgādinātu viņam, ka viņš reiz Minūtem apsolījis divus kreklus — apmēram pirms gadiem diviem. Piedodiet, ka jaucos jūsu darīšanās, taču tas neattiecas uz mani, bet gan uz Minūti. Ceru, ka jūs piedosiet man šo pārdrošību.

Rakstiet, ka runa ir par diviem vilnas krekliem, viņš tūlīt atcerēsies.

Mirkli Dagnija kļuva gluži mēma, stāvēja kā zemē iemieta un nespēja izteikt ne vārda, pat aizmirsa nolikt glāzi uz galda. Tas ilga labu brīdi. Tad viņa saņēmās, uzmeta Nāgelam spīvu, saniknotu skatienu, kas pauda viņas atbildi, un spēji pagrieza viņam muguru. Viņa nometa glāzi uz galda blakus durvīm un tad nozuda zālē.

Acīmredzot viņa bija pavisam aizmirsusi, ka pilnvarotais un adjunkts joprojām sēž tajā pašā vietā pie galda un viņu gaida.

Nāgels apsēdās. Viņa pleci no jauna sāka raustīties, viņš dažas reizes strauji pacēla roku pie galvas. Viņš sēdēja sagumis. Kad pienāca Marta, viņš pietrūkās kājās, viņa sejā atplauka pateicīgs smaids, un viņš piebīdīja Martai krēslu.

— Cik jūs esat laba! Cik jūs esat laba! — viņš iesaucās. — Sēdieties, lūdzu, es centīšos jūs izklaidēt, stāstīšu jums daudz ko, ja vien vēlaties. Jūs redzēsiet, cik jums būs jautri, ja tikai būsiet ar mieru sēdēt kopā ar mani. Mīļā, nāciet taču! Jūs varēsiet aiziet, kad vien patiks, tikai atļaujiet man jūs pavadīt. Es jūs nekad neapbēdināšu, nemūžam! Vai neiedzersiet mazliet vīna? Es pastāstīšu jums kaut ko ļoti jautru, un jūs atkal sāksiet smieties. Esmu tik priecīgs, ka jūs atgriezāties. Ak dievs, cik jauki dzirdēt, kā jūs smejaties, jūs taču vienmēr esat tik nopietna! Zālē laikam nekā jautra nebija, vai ne? Labāk pasēdēsim tepat kādu laiciņu, tur iekšā ir tik karsts; sēdieties, lūdzu!

Marta, brīdi neziņā vilcinājusies, beidzot apsēdās.

Tagad Nāgels sāka runāt. Viņš bārstīja anekdotes un visādus jocīgus notikumus un piedzīvojumus, tērgāja bez mitas, drudžaini, pat ar piepūli, it kā baiļodamies, ka viņa aizies, ja viņš apklusīs. Viņš gan nobāla, gan pietvīka, saspringumā nosvīdis, reizēm pielika roku pie galvas, lai sakopotu domas. Taču Marta uztvēra viņa žestus kā komisku stāstījuma papildinājumu un savā vientiesībā smējās. Viņai vairs nebija garlaicīgi, viņas sastingusī sirds atvilga, un pamazām viņa pati arī iejaucās sarunā.

Cik viņa bija apbrīnojami aizrautīga un naiva! Kad Nāgels sacīja, ka dzīve neizturami nožēlojama, Marta iesaucās: «Iedzersim uz to!» Un to sacīja viņa, šī sieviete, kas gadu gadā bija iztikusi ar maizi un ūdeni, pārdodama tirgū dažas olas! Viņa teica, ka dzīve nemaz tik slikta neesot, reizēm tā esot pat skaista. Jā, dzīve reizēm esot skaista — viņa sacīja.

— Jā, jums taisnība, — viņš atbildēja. — Bet tagad mums jāpaskatās dzīvās bildes! Apstāsimies te pie durvīm, tad mēs viegli varēsim atgriezties pie galdiņa, ja jūs vēlēsieties. Vai jūs varat redzēt? Ja ne, es jūs pacelšu uz rokām.

Viņa smējās un noliedzoši pakratīja galvu.

Tiklīdz Nāgels uz skatuves ieraudzīja Dagniju, viņa jautrība uzreiz apdzisa, skatiens sastinga, viņš redzēja vienīgi viņu. Viņš sekoja viņas acīm, ietvēra viņu visu savā redzes lokā, ievēroja pat, ka viņai uz krūtīm augšup un lejup paceļas roze, paceļas augšup un lejup. Viņa stāvēja aizmugurē, tomēr viņu viegli varēja pazīt, par spīti grimam un kostīmam. Centrā sēdēja Andresenas jaunkundze, tēlodama karalieni.

Visa šī grupa, ko apgaismoja sarkani lukturi, visa šī dīvaino kostīmu un rekvizītu izstāde attēloja grūti saprotamu alegoriju, ko ar lielām pūlēm bija izveidojis ārsts Stēnersens.

— Cik skaisti! — Marta izsaucās.

— Jā… Kas tad īsti ir skaisti? — Nāgels vaicāja.

— Dzīvā bilde uz skatuves. Vai tad jūs neredzat? Kur jūs skatāties?

— Jā, tiešām skaisti.

Un, lai nemodinātu Martā aizdomas, ka viņš redz tikai vienu vienīgu punktu, Nāgels sāka iztaujāt viņu, kas ir atsevišķie tēlotāji, tomēr tik tikko dzirdēja, ko viņa atbild. Viņi stāvēja un lūkojās uz skatuvi, līdz sarkanā gaisma nodzisa un nolaidās priekškars.

Ar maziem starpbrīžiem visas piecas ainas sekoja cita citai. Pulkstenis jau bija divpadsmit. Marta un Nāgels vēl stāvēja durvīs un vēroja pēdējo dzīvo bildi. Beidzot aizvērās priekškars un atkal iedārdējās mūzika, viņi no jauna apsēdās pie sava galdiņa un sāka tērzēt. Marta aiz savas labsirdības padevās un vairs nerunāja par promiešanu.

Dažas jaunas dāmas ar piezīmju grāmatiņām rokās staigāja apkārt, pierakstīdamas loterijas biļešu numurus; varēja laimēt lelles, šūpuļkrēslus, izšuvumus, pat tējas servīzi un galda pulksteņus. Sacēlās liela kņada, visapkārt skaļi sarunājās cilvēki; gan zālē, gan blakus telpās bija tāds troksnis kā biržā. Bazāru bija paredzēts slēgt tikai divos.

Pie Nāgela galda atkal apsēdās Andresenas jaunkundze. Ai, viņa esot tik nogurusi, tik nogurusi! Jā, paldies, viņa labprāt iedzeršot, bet, lūdzu, tikai pusglāzi!

Vai nepaaicināt arī Dagniju?

Un viņa atveda Dagniju, viņām sekoja arī Minūte.

Tad notika sekojošais.

Tuvumā kāds apgāza galdiņu, uz grīdas nokrita dažas tases un glāzes. Dagnija viegli iekliedzās, nervozi satvēra Martas roku. Vēlāk viņa pati par sevi smējās un lūdza piedošanu, taču viņas seja aiz uzbudinājuma bija tumši pietvīkusi. Viņa bija ļoti satraukta, smējās skaļiem, aprautiem smiekliem; viņas acis nedabiski spīdēja. Viņa jau bija uzvilkusi mēteli un grasījās doties mājās, gaidīja tikai adjunktu, kuram viņu, kā parasti, vajadzēja pavadīt.

Bet adjunkts, kas joprojām sēdēja ar pilnvaroto pie galda un visu vakaru ne reizi nebija piecēlies, jau bija krietni iereibis.

— Tevi labprāt pavadīs Nāgela kungs, — Andresenas jaunkundze sacīja.

Dagnija skaļi iesmējās. Andresenas jaunkundze izbrīnījusies viņā palūkojās.

— Nē, — Dagnija atbildēja, — ar Nāgela kungu es vairs neuzdrošinos iet! Viņam iešaujas prātā tik daudz dīvainu iedomu. Viņš, starp mums runājot, kādreiz aicināja mani pat uz satikšanos. Goda vārds! Zem kāda koka, viņš teica, zem lielās apses, tur un tur! Nē, Nāgela kungs ir pārāk bīstams pavadonis! Šovakar viņš man pavisam nopietni pieprasīja kaut kādus vilnas kreklus, ko mans līgavainis reiz esot apsolījis Gregoram. Bet pats Gregors par to nekā nezina! Vai nav taisnība, Gregor? Ha-ha-hā, ļoti savādi, vai ne?

Joprojām smiedamās, viņa piegāja pie adjunkta un pārmija dažus vārdus.

Acīmredzot skubināja adjunktu pasteigties un viņu pavadīt.

Minūte izskatījās uztraukts. Viņš gribēja kaut ko sacīt, kaut ko paskaidrot, bet saminstinājās un apklusa. Tramīgi viņš raudzījās uz visiem. Pat Marta bija apjukusi un izbijusies. Nāgels iečukstēja viņai dažus mierinošus vārdus un pēc tam piepildīja glāzes. Andresenas jaunkundze tūliņ sāka runāt par bazāru — tāds cilvēku pieplūdums, turklāt lietainā laikā! Jā, jā, būšot liels ienākums, bez tam izdevumi neesot pārāk lieli…

— Kas ir tā dāma, kas spēlē arfu? — Nāgels vaicāja — īsta skaistule Bairona stilā ar sudraba bultu matos. Kāda svešiniece, atbraukusi te viesos. Vai tad viņa esot tik skaista?

Jā, viņam liekoties ļoti skaista. Un viņš apjautājās vēl par šo dāmu, lai gan visi varēja redzēt, ka viņa domas bija citur. Par ko gan viņš domāja? Kāpēc viņa pierē bija iegūlusies drūma grumba? Viņš joprojām lēni grozīja pirkstos glāzi.

Atgriezās Dagnija un apstājās aiz Andresenas jaunkundzes krēsla. Pogādama cimdus, viņa atkal runāja, savā dzidrajā, brīnum jaukajā balsī viņa sacīja:

— Bet ko gan jūs domājāt, Nāgela kungs, uzaicinādams mani uz satikšanos? Kāds bija jūsu nolūks? Varbūt jūs to tagad pateiksiet?

— Bet Dagnij! — Andresenas jaunkundze čukstēja un piecēlās, arī Minūte piecēlās. Visi jutās nepatīkami aizskarti. Nāgels pacēla galvu, viņa sejā nemanīja sevišķa satraukuma, taču visi ievēroja, ka glāzi viņš noliek, žņauga rokas, smagi elpo.

Ko viņš darīs? Ko nozīmē šis vieglais smaids, kas pavīd viņa lūpās un atkal pazūd?

Visiem par pārsteigumu, viņš atbildēja gluži mierīgi:

— Kādēļ es jūs uzlūdzu uz satikšanos? Kjelanas jaunkundz, vai nebūtu labāk, ja es aiztaupītu jums šo paskaidrojumu? Es jums jau tāpat esmu sagādājis daudz nepatikšanu. Es to nožēloju un, dievs ir mans liecinieks, labprāt vēlētos, lai tas nebūtu noticis. Bet, kādēļ es jūs toreiz lūdzu uz satikšanos, to jūs pati ļoti labi saprotat, es to neslēpu no jums, lai gan varbūt vajadzēja slēpt. Esiet augstsirdīga! Vairāk man nav ko piebilst…

Nāgels apklusa. Arī Dagnija vairs neteica nekā, viņa, redzams, bija gaidījusi citu atbildi. Adjunkts ieradās īstā laikā, lai pārtrauktu neveiklo klusēšanu. Viņš bija gauži apskurbis un pat lāgā neturējās uz kājām.

Dagnija ieķērās viņa elkonī un izgāja pa durvīm.

Tagad visi uzelpoja vieglāk, no jauna atsākās jautras sarunas. Marta aiz prieka smējās bez jebkāda iemesla un sita plaukstas. Reizēm viņai pašai šķita, ka viņa smejas pārāk skaļi, tad viņa nosarka un bailīgi pavērās apkārt. Šis burvīgais apjukums, kas lāgiem viņu pārņēma, sajūsmināja Nāgelu, un viņš trieca visādus jokus, lai tikai Martu uzjautrinātu. Viņš pat nodūca «Veco Noasu», turēdams zobos korķi.

Viņiem piebiedrojās arī Stēnersena kundze. Viņa apgalvoja, ka nekādā ziņā neiešot projām, iekāms viss nebūšot beidzies. Programmā bija palicis vēl viens numurs — divu akrobātu uzstāšanās, kuru viņa noteikti gribot redzēt. Viņa vienmēr mēdzot palikt līdz beigām, naktis taču esot tik garas, un viņai allaž esot tik skumīgi, kad pārnākot mājās un paliekot viena. Vai viņi neiešot zālē paskatīties akrobātus?

Un visi iegāja zālē.

Viņiem pretī pa vidējo celiņu nāca garš, bārdains cilvēks. Rokā viņš nesa vijoles futrāli. Tas bija ērģelnieks, viņš savu programmas numuru bija beidzis un tagad devās mājās. Viņš apstājās, sasveicinājās un tūliņ sāka runāt ar Nāgelu par vijoli. Minūte tiešām bijis pie viņa un gribējis vijoli pirkt, bet tas neesot iespējams, vijole atstāta mantojumā, tā esot kā dzīvs cilvēks, viņam ļoti mīļa. Jā, uz vijoles pat uzrakstīts viņa vārds, viņš varot pierādīt, ka tā neesot parasta vijole…

Ērģelnieks uzmanīgi attaisīja futrāli.

Un visi ieraudzīja skaisto, tumši brūno instrumentu, kas bija rūpīgi ievīstīts gaiši sarkanā zīdā, bet stīgām uzlikta vate.

— Vai nav tiesa, skaista lietiņa? Un tie trīs sīkie burtiņi no mazītiņiem rubīniem, Jūk, tur augšā, pie vijoles dēlīša, tie nozīmē — Gustavs Ādolfs Kristensens. Nē, tādu instrumentu pārdot tīrais grēks! Ar ko lai izklaidējas, ja uznāk skumjas? — Pavisam cits jautājums, ja Nāgels gribētu paspēlēt uz tās, izmēģināt pāris akordu…

Nē, Nāgels nevēlējās spēlēt vijoli.

Taču ērģelnieks tomēr bija izņēmis instrumentu no futrāļa un, kamēr abi akrobāti taisīja pēdējos lēcienus un publika aplaudēja, viņš joprojām runāja par reto vijoli, kas jau bija trešās paaudzes mantojums.

— Viegla kā spalviņa, palūkojiet pats, paņemiet rokā!…

Nāgels piekrita. Vijole bija viegla kā spalviņa. Bet, paņēmis vijoli rokā, viņš sāka to grozīt un pataustīja stīgas. Pazinēja izskatā viņš sacīja:

— Redzu, tā ir Mitelvaldera. — To nemaz nebija grūti noteikt, jo uz ielīmes futrālī iespiests firmas nosaukums — «Mittelwalder», Kāpēc tad jāizrādās par pazinēju? Kad akrobāti bija aizgājuši, publika vairs neaplaudēja. Pēkšņi Nāgels piecēlās un, ne vārdu neteicis, pastiepa roku pēc lociņa. Nākamajā brīdī, kad visi dzīrās atstāt zāli, viņš, neievērodams nedz kņadu, nedz troksni, pēkšņi sāka spēlēt, un pamazām visi apklusa. Šis druknais, plecīgais cilvēks spilgti dzeltenajā uzvalkā, piepeši iznācis zāles vidū, visus pārsteidza. Un ko viņš spēlēja? Kādu romanci, barkarolu, kādu deju, Brāmsa ungāru deju, dīvainu popuriju. Skarbās, satraucošās skaņas piepildīja visu zāli. Viņš nolieca galvu uz sāniem, visā viņa būtnē jautās kaut kas mīklains, turklāt pēkšņā uzstāšanās, savādā āriene un fenomenālā pirkstu tehnika apmulsināja visus, viņš šķita kā mistisks burvis. Nāgels spēlēja labu laiku, un visi satraukti palika sēžam savās vietās. Tad spēlē ieskanējās patētiskas notis, ielauzās spalgas, mežonīgas, it kā fanfaru skaņām līdzīgas gaviles, turklāt viņš pats bija it kā sastindzis, tikai rokas kustējās un galva joprojām bija noliekta uz sāniem. Ar savu negaidīto uzstāšanos viņš bija pārsteidzis ne tikai bazāra rīkotājus, bet arī visus pilsētniekus un lauciniekus; viņi nespēja aptvert, kā tas vispār iespējams, viņiem Nāgela spēle likās pat labāka, nekā tā īstenībā bija, virtuozitātes kalngali, jo viņš spēlēja ar nevaldāmu straujumu. Bet pēc dažām minūtēm viņš pēkšņi novilka divus trīs griezīgus akordus, vijole ievaidējās tik izmisīgi, ka visi izbrīnā sastinga. Vēl pāris reižu atkārtojis akordus, viņš pēkšņi aprāva spēli un nolaida vijoli.

Aizritēja krietns brīdis, pirms visi atģidās; beidzot sākās nevaldāmi aplausi, skanēja bravo saucieni, cilvēki kāpa uz soliem un sajūsmā auroja. Ērģelnieks, dziji palocīdamies, paņēma savu vijoli, noglāstīja to un piesardzīgi ielika futrālī, pēc tam viņš satvēra Nāgela roku un vairāk reižu viņam pateicās. Publika vēl nerimās.

Aizelsies piesteidzās ārsts Stēnersens, saķēra Nāgela roku un sauca:

— Ka tevi jods, jūs taču spēlējat… jūs spēlējat un vēl kā!

Andresenas jaunkundze, kas sēdēja Nāgelam vistuvāk, pievērsās viņam ar lielu izbrīnu un teica:

— Bet jūs taču teicāt, ka neprotat spēlēt?

— Es arī neprotu, — viņš atbildēja, — par tādu spēli nav vērts pat runāt. Kaut jūs zinātu, cik tas bija diletantiski! Bet skanēja lieliski, vai ne? Ha-ha-hā! Cik patīkami ir izjokot pasauli, tikai nevajag kautrēties!… Vai neatgriezīsimies atkal pie mūsu galda? Palūdziet Gudes jaunkundzi, lai viņa arī nāk!

Un viņi iegāja blakus telpā. Visi vēl runāja par šo noslēpumaino cilvēku, kas viņus tik ļoti bija pārsteidzis. Pat pilnvarotais Reinerts, iedams garām, mirkli apstājās, paklanījās un sacīja:

— Atļaujiet man pateikties, jūs bijāt tik laipns un pirms dažām dienām uzaicinājāt mani uz vecpuišu dzīrēm. Es nevarēju ierasties, biju aizņemts. Bet es jums daudzkārt pateicos, tas no jūsu puses bija ļoti laipni.

— Bet kādēļ jūs nobeidzāt ar tik briesmīgu akordu? — Andresenas jaunkundze vaicāja.

— Es pats to nezinu, tā iznāca, — Nāgels atbildēja. — Gribēju uzmīt velnam uz astes.

Pienāca ārsts Stēnersens un atkal sāka cildināt Nāgela spēli, taču Nāgels atbildēja, ka tas viss bijis tikai izlikšanās, acu apmānīšana, lai panāktu lētu efektu, — ja viņi saprastu, cik slikti viņš patiesībā spēlējis! Gandrīz visas divkāršās notis skanējušas nepareizi. Viņš to dzirdējis, bet labāk nevarējis, ilgu laiku neesot vingrinājies.

Ap Nāgela galdiņu salasījās aizvien vairāk cilvēku, sēdēja līdz pašām beigām un piecēlās tikai tad, kad sāka izdzēst gaismu. Pulkstenis bija pustrīs.

Nāgels pieliecās pie Martas un čukstēja:

— Atļaujiet, es jūs pavadīšu uz mājām. Man jums kas sakāms.

Steigšus viņš samaksāja rēķinu, pateica arlabunakti Andresenas jaunkundzei un kopā ar Martu devās uz durvīm. Viņai nebija mēteļa, tikai lietussargs, kuru viņa centās nest neuzkrītoši, jo tas bija noskrandis. Kad viņi gāja ārā, Nāgels ievēroja, ka Minūte viņus pavada ar ilgu, sāpīgu skatienu. Viņa seja bija neparasti bāla un saviebta.

Viņi devās tieši uz Martas mājiņu. Nāgels visu laiku vērīgi lūkojās apkārt un, pārliecinājies, ka tuvumā nav neviena cilvēka, teica:

— Ja jūs man atļautu ieiet pie jums uz brītiņu, būtu jums ļoti pateicīgs. Viņa samulsa.

— Ir jau tik vēls, — viņa sacīja.

— Atcerieties, ka apsolījos jūs nekad neapbēdināt. Man ar jums jārunā.

Viņa atvēra durvis.

Istabā viņa aizdedzināja sveci, bet Nāgels atkal aizklāja logu un tad jautāja:

— Vai jūs šovakar patiešām jutāties līksma?

— Jā, pateicos jums! — viņa atbildēja.

— Priecājos, bet ne jau par to gribēju ar jums runāt. Apsēdieties man tuvāk! Nebaidieties no manis, lūdzu, nebaidieties! Norunāts? Sitiet saujā!

Marta pastiepa roku, un Nāgels to paspieda.

— Jūs tiešām nedomājat, ka es meloju, ka gribu jūs apmānīt? Vai ne? Gribu jums kaut ko teikt. Tātad jūs nedomāsiet, ka es meloju?

— Nē, tiešām ne.

— Tad es pamazām jums visu izskaidrošu… Bet cik daudz jūs man ticat? Es gribēju sacīt — vai ticat man pilnīgi? Blēņas! Kādus niekus es gvelžu! Bet tas viss ir diezgan sarežģīti. Vai jūs man ticētu, ja es, piemēram, teiktu… ka es… ka jūs man ļoti patīkat? Jā, jūs jau pati to droši vien esat manījusi. Bet ja nu es ietu tālāk un teiktu… Vārdu sakot, es gribu lūgt, lai jūs kļūstat mana sieva. Jā, mana sieva, tagad esmu to pateicis! Ne tikai mana mīļotā, bet mana sieva… Ak dievs, kā jūs izbijāties! Nē, nē, neatraujiet savu roku! Es paskaidrošu visu pēc kārtas, tad jūs to labāk sapratīsiet.

Neiedomājieties tikai, ka esat pārklausījusies, es tiešām skaidri un gaiši jūs bildinu, un man ir visnopietnākie nodomi. Pieļaujiet uz mirkli šādu varbūtību un neliedziet man turpināt! Labi! Cik jums ir gadu? Patiesībā to es nemaz negribēju vaicāt, man pašam ir divdesmit astoņi gadi, tātad aušīgais un vieglprātīgais vecums jau aiz muguras. Jūs droši vien esat piecus sešus gadus vecāka, bet tam nav nekādas nozīmes…

— Esmu divpadsmit gadus vecāka, — viņa sacīja.

— Divpadsmit gadus vecāka! — Nāgels izsaucās, sajūsmināts, ka Marta viņu uzklausa, ka viņa galīgi nav zaudējusi galvu. — Tātad divpadsmit gadus vecāka, tas ir lieliski, tas ir brīnišķīgi! Vai tad jūs domājat, ka šie divpadsmit gadi varētu būt šķērslis? Tad jūs, mīļā, būtu galīgi prātu zaudējusi. Bet vai nav vienalga, kaut jūs būtu trīsreiz divpadsmit gadus vecāka, ja esmu jūs iemīlējis un katrs vārds, ko tagad saku, ir skaidra patiesība.

Es ilgi apsvēru šo soli, atklāti runājot, gan ne pārāk ilgi, tomēr vairākas dienas, es nudien nemeloju, ticiet man, dieva dēļ! Es jūs ļoti, ļoti lūdzu! Vairākas dienas es par to domāju, naktīs negulēju. Jums ir tik brīnišķīgas acis, tās mani savaldzināja no pirmās reizes, kad jūs ieraudzīju. Šādām acīm es varu sekot līdz pasaules galam.

Vispār acis mani neparasti ietekmē. Reiz kāda večuka acu dēļ es pusi nakts noklaiņāju pa mežu. Viņš bija vājprātīgs. . Nu jā, tas ir vesels stāsts! Bet jūsu acis mani neatvairāmi ietekmē… Vai atceraties, jūs reiz skatījāties uz mani caur logu, kad es gāju garām? Jūs pat nepagriezāt galvu, tikai sekojāt man ar acīm, to es nemūžam neaizmirsīšu. Un, kad es vēlāk jūs satiku un runāju ar jums, mani aizkustināja jūsu smaids. Neatceros, vai jel kad esmu saticis cilvēku, kas tik silti un sirsnīgi smietos kā jūs. Taču jūs pati to nezināt, un tieši tas ir tik brīnum jauki… Nu es atkal tērgāju visādas blēņas. Es pats to saprotu, bet man ir tāda sajūta, ka nerimtīgi jārunā, citādi jūs man neticēsiet, un tas mani samulsina. Ja jūs nesēdētu kā uz adatām, es gribēju sacīt, ja jūs ik brīdi nebūtu gatava pietrūkties kājās un aiziet, tad es visu varētu labāk izklāstīt. Lūdzu, atļaujiet satvert jūsu roku, tad es runāšu skaidrāk. Tā, pateicos!…

Saprotiet, es tiešām nekā cita negribu no jums kā tikai to, ko jau teicu. Man nav nekādu slēptu nolūku. Kāpēc mani vārdi jūs tik ļoti pārsteidz? Jūs nespējat aptvert, ka man ienākusi galvā tāda neprātīga doma, jūs nevarat saprast, ka es… ka es. . gribu jūs precēt? Es redzu, ka jums tas liekas neiespējami. Jūs te sēžat un tā domājat, vai nav tiesa?

— Jā… Ak dievs, labāk par to nerunāsim!

— Vai tiešām es esmu pelnījis, ka jūs joprojām man neuzticaties, ka uzskatāt mani par blēdi?…

— Nē! — Marta pēkšņā nožēlā izsaucās. — Es nedomāju, ka jūs blēdītos, tomēr tas, ko jūs lūdzat, tik un tā nav iespējams.

— Kāpēc nav iespējams? Varbūt jūs esat solījusies kādam citam?

— Nē, nē!

— Tiešām ne? Jā, gadījumā, ja jūs būtu solījusies kādam citam — minēsim tikai vienu konkrētu vārdu, piemēram, Minūtem…

— Nē! — viņa skaļi iesaucās, cieši saspiezdama Nāgela roku.

— Nē? Nu tad jau šajā ziņā nav nekādu šķēršļu. Ļaujiet man tagad turpināt: tikai neiedomājieties, ka esmu par jums pārāks un tāpēc tas nav iespējams. Negribu jums nekā slēpt, daudzējādā ziņā neesmu tāds, kādam vajadzētu būt, — jūs jau pati šovakar dzirdējāt, ko teica Kjelanas jaunkundze. Jūs droši vien arī esat uzklausījusi baumas, kādas par mani klīst pilsētā, dzirdējusi mēļojam, cik nejauks cilvēks es esmu. Varbūt man dažreiz tiek nodarīts pāri, bet kopumā cilvēkiem ir taisnība, man ir daudz kļūdu.

Tātad jūs ar savu tīro sirdsapziņu, ar savu šķīsto bērna dvēseli esat bezgala pārāka par mani, nevis otrādi. Bet es zvēru vienmēr būt pret jums labs; ticiet man, tas man nemaz nenāksies grūti, man pašam sagādās lielu prieku, ja jūs būsiet laimīga… Ir vēl kaut kas: jūs varbūt baidāties, ko par to teiks pilsēta? Nu, pirmkārt, pilsētai būs jāsamierinās ar to, ka jūs kļūsiet mana sieva, mēs jau varam salaulāties šejienes baznīcā, ja jūs tā vēlētos. Otrkārt, pilsētā jau tik un tā melšas; droši vien nebūs palicis apslēpts, ka esmu ar jums ticies jau agrāk un šo vakaru bazārā pavadīju kopā ar jums.

Tātad šajā ziņā nekas ļaunāks nav gaidāms. Bet, mīļais dievs, kāda tam nozīme? Vai tiešām jums vēl nav pilnīgi vienalga, ko cilvēki domā?… Jūs raudat? Mīļā, vai jūs apbēdina, ka manis dēļ gar jums šovakar trina mēli pilsētas tenku vāceles?

— Nē, es neraudu tāpēc.

— Bet kāpēc tad? Viņa neatbildēja.

Tad Nāgelam kaut kas ienāca prātā, un viņš vaicāja:

— Vai jums šķiet, ka izturējos pret jums nelāgi? Šampanieti taču jūs dzērāt ļoti maz? Laikam neizdzērāt pat divas glāzes? Varbūt tiešām jūs domājat, ka es jūs tīšām piedzirdīju un tagad izmantoju to apstākli, ka jūs esat mazliet jautrāka, lai panāktu savu? Vai tāpēc jūs raudat?

— Nē, nē, nepavisam ne tāpēc!

— Kāpēc tad?

— Es nezinu.

— Bet es ceru, jūs nedomājat, ka es te sēžu un cenšos ievilināt jūs lamatās? Nē, dievs ir mans liecinieks, mani nolūki ir caur un cauri godīgi, ticiet man!

— Es jums tiešām ticu, bet es pati neko nesaprotu, esmu tik apjukusi. Nevar taču būt, ka jūs to gribētu… Nevar būt…

Jā, viņš to grib! Un viņš atkal sāk viņai skaidrot, visu laiku turēdams viņas mazo, vāro roku. Bet lietus visu laiku sitas pret logu rūtīm. Viņš runā ļoti klusi, pielāgodamies viņas izpratnei, un reizēm cenšas pierunāt viņu kā mazu bērnu. Gan jau viss nokārtosies! Viņi aizbrauks tālu, tālu, dievs vien to zina, uz kurieni, noslēpsies tik labi, ka neviens viņus nevarēs atrast. Vai ne? Pēc tam viņi nopirks mazu namiņu un gabaliņu zemes kādā mežā, skaistā mežā vai kaut kur citur. Tas būs viņu pašu īpašums, un viņi to nosauks par «Ēdeni», un viņš to apstrādās. Kā viņam to gribas! Bet reizēm viņš tomēr varot kļūt mazliet skumjš, jā, mīļā, tas pilnīgi var notikt; viņam var ienākt kaut kas prātā, kāda atmiņa, viens otrs rūgts piedzīvojums — tas viegli var notikt! Bet tad Marta būs pret viņu iecietīga, vai ne? Viņš savu noskaņu neliks viņai sevišķi manīt, nē, nekad, to viņš apsola. Viņš tikai mierīgi sēdēs un mēģinās tikt ar sevi galā vai aizies projām, tālu mežā, bet drīz atkal pārnāks. Viņu mājā nekad netiks izrunāts neviens skarbs vārds! Mājiņu viņi izrotās ar visskaistākiem meža augiem, ar sūnām un akmeņiem, kādus vien atradīs; grīdu izklās ar paegļu zariem, viņš pats tos atnesīs no meža. Un Ziemsvētkos viņi vienmēr izliks putniņiem vārpu kūlīti. Cik ātri aizritēs laiks, cik laimīgi viņi būs! Viņi vienmēr reizē ies un reizē nāks, nekad nešķirsies. Vasarā viņi dosies tālos pārgājienos un vēros, kā no gada gadā aug koki un zāle. Ak dievs, un cik labi viņi uzņems svešiniekus un ceļa gājējus, kas droši vien ies garām viņu mājiņai! Viņi turēs arī dažus mājlopus — divas lielas, spīdīgas govis, kas būs pieradinātas ēst no rokas, un, kamēr viņš raks, mēslos un apstrādās zemi, viņa aprūpēs gotiņas…

— Jā, — Marta klusi piekrita. Viņa pavisam neapzināti pateica «jā», un Nāgels to sadzirdēja. Viņš turpināja.

Vienu vai divas dienas nedēļā viņi nestrādās, kopā dosies medīt vai zvejot, abi kopā, roku rokā, viņai būs īsa kleita un josta ap viduci, viņam — blūze un kājās kurpes ar sprādzēm. Un viņi dziedās, runās un sasauksies tik skaļi, ka visu mežu trīcinās atbalsis! Vai nav tiesa — roku rokā?

— Jā, — viņa atkal sacīja.

Pamazām arī Marta aizrāvās; visu viņš iztēloja tik skaidri, visu apsvēra, neaizmirsa nevienu sīkumu. Viņš pieminēja pat to, ka jāizvēlas tāda vieta, kur tuvumā ir ūdens. Jā, par to viņš parūpēsies, par visu viņš parūpēsies, lai Marta paļaujas uz viņu. Viņam pietiks spēka nolīst līdumu bieza meža vidū, viņam ir stipras rokas, jā, redz, kādas dūres!… Un smiedamies viņš salīdzināja Martas trauslo bērna rociņu ar savu plaukstu.

Nāgels jau varēja darīt ar viņu visu, ko tikai gribēja, — pat tad, kad viņš noglāstīja viņas vaigu, viņa nenovērsdamas skatījās uz viņu. Un tad viņš, pielicis lūpas pie viņas auss, klusi jautāja, vai viņa ir izšķīrusies, vai piekrītot. Un viņa atbildēja: «Jā.» Tas bija domīgs un sapņains «jā», ko viņa izdvesa. Tomēr pēc brītiņa viņa atkal sāka šaubīties: nē, ja tā labi padomā, tas tomēr ir neiespējami. Kā gan viņš kaut ko tādu var gribēt! Kas tad viņa ir?

Un Nāgels no jauna sāka viņu pārliecināt, ka viņš tiešam to grib, vēlas ar visu sirdi un dvēseli. Trūkumu viņa necietīs, ja arī sākumā viņiem klāsies grūtāk; viņš strādās par abiem, par to viņai nevajag raizēties. Nāgels runāja veselu stundu un pamazām pārvarēja viņas pretestību. Divas reizes šai stundā viņa atteicās, aizklāja seju ar rokām un iesaucās: «Nē! Nē!» — tomēr beidzot padevās, cieši vērās Nāgela sejā un saprata, ka viņš nekaro tikai acumirklīgu uzvaru. Nu tad dieva vārdā, ja viņš tā vēloties! Viņš bija stiprāks, velti viņai pretoties. Beigu beigās Marta deva viņam skaidru un noteiktu jāvārdu.

Svece, kas bija iebāzta pudeles kaklā, izdega: viņi joprojām sēdēja katrs savā krēslā, turēdami viens otra roku un sarunādamies. Marta bija ļoti aizkustināta, bieži viņai acīs sariesās asaras, tomēr viņa smaidīja.

Nāgels sacīja:

— Kas zīmējas uz Minūti, esmu pārliecināts, ka viņš bazārā bija uz tevi greizsirdīgs.

— Jā, — viņa atbildēja, — tas ir iespējams. Bet tur vairs nekā nevar līdzēt.

— Jā, tiesa, līdzēt tur vairs nevar!… Paklau, es šovakar tik labprāt tevi kaut kā iepriecinātu, bet kā, saki! Man gribētos, lai tev aiz sajūsmas aizraujas elpa! Saki, ka tevi lai iepriecina, prasi kaut ko! Ak, tu esi pārlieku laba, mīļo draudziņ, tu nekad nekā nelūdz! Jā, jā, Marta, iegaumē, ko es saku: es tevi aizstāvēšu, mēģināšu uzminēt tavas vēlmes un būšu pret tevi labs līdz pat mūža galam, Dārgā, iegaumē to! Tev nekad nevajadzēs man pārmest, ka neesmu turējis savu solījumu. Pulkstenis bija četri.

Viņi piecēlās, Marta paspēra soli viņam tuvāk, viņš piekļāva viņu pie savām krūtīm. Viņa apskāva Nāgela kaklu, un brīdi viņi tā stāvēja; viņas biklā, skaidrā mūķenes sirds pukstēja tik nevaldāmi pie viņa krūtīm, ka viņš to juta un mierinādams maigi glāstīja viņas matus. Viņi sapratās.

Tad Marta ierunājās pirmā:

— Šonakt tik un tā nevarēšu aizmigt, es domāšu. Vai rīt es tevi satikšu? Vai tu vēlies?

— Jā, rīt. Protams, es vēlos! Cikos? Varbūt astoņos?

— Jā… Vai gribi, lai uzvelku šo pašu kleitu? Bērnišķīgais jautājums, trīsošās lūpas, plati ieplestās acis, kas vērās Nāgelā, aizkustināja viņu līdz sirds dziļumiem.

Viņš atbildēja:

— Dārgais, jaukais bērns, kā tu pati vēlies! Cik tu esi laba!… Nē, šonakt nepaliec nomodā! Padomā par mani, novēli man labunakti un aizmiedz. Tu taču nebīsties palikt te viena pati?

— Nē… Tu izmirksi, kamēr tiksi līdz viesnīcai. Viņa arī par to domāja!

— Esi laimīga un dusi saldi! — viņš teica.

Jau iznācis priekšnamiņā, viņš pēkšņi kaut ko atcerējās, pagriezās pret viņu un sacīja:

— Es aizmirsu tevi brīdināt — neesmu nekāds bagātnieks. Varbūt tu domāji, ka esmu bagāts?

— Tas man vienalga, — viņa atbildēja, atmezdama galvu.

— Nē, bagāts es neesmu. Bet es mums nopirkšu māju un visu citu, kas nepieciešams, tik daudz naudas man ir. Bet vēlāk es pats nopelnīšu iztiku, ar prieku uzņemšos visas grūtības, tāpēc jau man ir rokas… Tu taču neesi vīlusies, ka neesmu bagāts?

Marta teica: «Nē!» — un, satvērusi viņa rokas, vēlreiz tās paspieda. Beidzot viņš lūdza, lai viņa labi aizslēdzot durvis, un tad izgāja ārā uz ielas.

Lietus gāza kā ar spaiņiem, un bija tumšs kā peklē.

Nāgels gāja nevis uz viesnīcu, bet nogriezās pa ceļu uz mācītāja māju. Gāja kādu stundas ceturksni; aklajā tumsā viņš gandrīz nevarēja samanīt ceļu. Beidzot viņš palēnināja soļus, nogriezās sāņus un atradās pie kāda liela koka. Tā bija zināmā apse.

Te viņš apstājās. Vējš loka koku galotnes, lietus joprojām gāž, bet citādi visapkārt valda nāves klusums. Nāgels nočukst kādu vārdu, tikai vienu vārdu: «Dagnij, Dagnij…» Apklust un tad atkal to atkārto. Viņš stāv pie koka un atkārto šo vārdu. Pamazām sāk izrunāt šo vārdu stiprāk un beidzot skaļā balsī iesaucas: «Dagnij!» Šovakar viņa Nāgelu aizvainojusi, izgāzdama visu savu nicināšanu pār viņa galvu, viņš vēl tagad jūt sirdī iedzeļamies katru viņas vārdu, tomēr stāv te un sauc viņu. Viņš nometas ceļos pie šās apses, izņem kabatas nazi un tumsā sāk iegriezt koka mizā viņas vārdu.

Tā paiet kāds brīdis, viņš aptausta iegriezto burtu, griež otru, atkal aptausta un tā turpina, līdz beidzot ir galā.

Cepuri viņš bija noņēmis un visu laiku stāvēja ceļos, kailu galvu.

Iznācis pēc tam uz ceļa, viņš brīdi apstājās un tad griezās atpakaļ. Aiztaustījies līdz kokam, viņš ar pirkstiem vēlreiz noglāstīja iegrieztos burtus. Atkal nometās ceļos, skūpstīja šo vārdu, katru atsevišķu burtu, it kā tos vairs nekad nebūtu lemts redzēt, beidzot piecēlās un ātri devās projām.

Pulkstenis bija pieci, kad viņš nonāca pie viesnīcas.

XVII

Tāds pats lietus, tāds pats nomācošs laiks bija arī nākamajā dienā. Šķita, ka ūdens straumes nekad nemitēsies plūst pa jumta notekām un sisties pret logu rūtīm.

Aizritēja stunda pēc stundas, pagāja visa priekšpusdiena, bet debesis nenoskaidrojās.

Mazajā dārziņā aiz viesnīcas lītavas bija visu izmērcējušas un pieliekušas pie zemes, notriektās lapas gulēja šķidrajos dubļos.

Nāgels visu dienu neatstāja istabu, viņš lasīja, kā parasti, staigāja šurpu turpu pa istabu un nemitīgi skatījās pulkstenī. Diena likās bezgala gara. Degdams nepacietībā, viņš gaidīja vakaru.

Astoņos viņš tūliņ devās pie Martas. Viņam nebija nekādu ļaunu nojausmu, bet Marta viņu saņēma ar sāpēs sagrauztu un asarām slacītu seju. Viņš viņu uzrunāja, bet viņa atbildēja strupi un izvairīgi uz viņu neskatīdamās. Vairāk reižu viņa lūdzās, lai Nāgels viņai piedodot un uz viņu nedusmojoties.

Kad viņš satvēra Martas roku, viņa sāka trīsēt un pūlējās atbrīvoties, beidzot tomēr apsēdās krēslā viņam blakām. Tā viņa palika sēžam, kamēr viņš pēc kādas stundas aizgāja. Kas tad bija noticis? Nāgels viņu neatlaidīgi iztaujāja, lūdza paskaidrot, bet viņa atbildēja izvairīgi.

Nē, slima viņa neesot. Viņa tikai pārdomājusi to visu…

Ak tā, viņa pārdomājot, nožēlojot savu solījumu, varbūt viņa vairs negribot?

Jā, tā tas esot… Bet lai viņš piedodot un nedusmojoties! Viņa visu nakti par to domājusi, visu garo nakti un atzinusi, ka tas tiešām neesot iespējams. Jā, viņa jautājusi savai sirdij un baidoties, ka nevarēšot viņu mīlēt tā, kā vajadzīgs.

Ak tā tas esot!…

Klusums.

Bet vai Marta nedomājot, ka spēšot viņu vēlāk patiesi iemīlēt? Viņš esot tik ļoti priecājies, ka varēšot uzsākt jaunu dzīvi. Viņš būšot tik labs pret viņu!

Šie vārdi Martu iepriecināja, viņa piespieda rokas pie krūtīm, tomēr visu laiku raudzījās grīdā un nekā neatbildēja.

Vai tiešām viņa neticot, ka viņš vēlāk varētu iegūt viņas mīlestību, ja viņi visu laiku būšot kopā?

Viņa izdvesa — «nē». No viņas garajam skropstām noritēja lejup dažas asaras.

Klusums.

Nāgels trīsēja, zilās dzīslas deniņos stipri pietūka.

Ja jau tā, mīļā, tad nekā nevarot darīt. Lai viņa tāpēc neraudot. Tas nepalīdzēšot.

Lai viņa piedodot, ka viņš uzmācies viņai ar savu lūgumu. Viņš gribējis tikai to labāko…

Marta aši satvēra Nāgela roku un cieši to saspieda. Nāgelu mazliet pārsteidza šis pēkšņais straujums, un viņš vaicāja:

— Kas tad jūs atgrūž? Es novērsīšu šo trūkumu, labošos, ja tas būs manos spēkos.

Varbūt jums nepatīk, ka es…

Marta viņu tūliņ pārtrauca:

— Nē, nav nekas, gluži nekas! Bet tas viss ir tik neiedomājami, es, piemēram, pat nezinu, kas jūs tāds esat. To gan zinu, ka jūs vēlat man tikai labu, nepārprotiet mani…

— Nezināt, piemēram, kas es esmu? — Nāgels teica un cieši raudzījās uz Martu.

Pēkšņi viņā modās aizdomas, viņš saprata, ka Martas paļāvību kāds ir satricinājis, ka viņu vidū iespiedies kaut kas naidīgs.

Viņš vaicāja:

— Vai pie jums šodien kāds ir bijis? Viņa neatbildēja.

— Jā, atvainojiet, ir jau vienalga, man vairs nav nekādu tiesību jūs izvaicāt.

— Ak, šonakt es jutos tik laimīga! — viņa sacīja. — Ak dievs, cik ļoti es gaidīju rītu, cik ļoti gaidīju arī jūs! Bet patlaban mani moka tikai šaubas.

— Lūdzu, pasakiet man tikai vienu: jūs tātad domājat, ka neesmu bijis pret jums godīgs? Jūs tomēr par mani šaubāties?

— Nē, ne vienmēr. Mīļais, nedusmojieties uz mani! Jūs esat te pavisam svešs, zinu tikai to, ko jūs pats man stāstāt; varbūt pašreiz jūs to domājat nopietni, bet vēlāk visu nožēlosiet. Nezinu, kādas domas var jums rasties vēlāk.

Klusums.

Tad viņš saņēma viņu aiz zoda, pacēla mazliet viņas galvu un sacīja:

— Un ko vēl teica Kjelanas jaunkundze?

Marta apjuka, uzmeta viņam nedrošu skatienu, kas pauda mulsumu, un izsaucās:

— To es neesmu teikusi! Vai tiešām es to būtu darījusi? To es neesmu teikusi!

— Nē, nē, jūs to tiešām neteicāt. — Nāgels iegrima domās, viņa acis, nekā neredzēdamas, raudzījās vienā punktā. — Nē, jūs neteicāt, ka tā bijusi viņa. Viņas vardu jūs neminējāt, esiet mierīga… Bet Kjelanas jaunkundze tiešām ir bijusi te, viņa ienāca tur pa tām durvīm un atkal pa tām aizgāja, nokārtojusi savu darāmo. Tas viņai bija tik svarīgi, ka tik nejaukā laikā viņa steidzās šurp. Cik tas viss savādi!… Mīļā, labā Marta, jūs, godīgā dvēsele, es metos jūsu priekšā ceļos, tāpēc ka jūs esat tik laba!

Tomēr ticiet man, ticiet man kaut vai tikai šovakar, tad es vēlāk jums pierādīšu, ka man nav bijis prātā jūs krāpt. Neņemiet atpakaļ savus vārdus! Pārdomājiet tos vēlreiz!

Vai darīsiet tā? Pārdomājiet līdz rītam un atļaujiet man jūs atkal satikt!…

— Nē, es nezinu… — Marta viņu pārtrauca.

— Jūs nezināt? Tātad jūs šovakar gribat uz visiem laikiem tikt no manis vaļā?

— Es labāk gribētu iet pie jums, kad jūs… jā, kad jūs būsiet apprecējies… un jums būs… sava māja… es domāju, kad… Es vēlētos būt jūsu kalpone. Jā, drīzāk es vēlētos to.

Klusums.

Jā, neuzticība pret viņu jau bija laidusi dziļas saknes, tagad viņš to vairs nespēja iznīcināt, nespēja iedvest Martai agrāko paļāvību. Un ar skumjām viņš noprata, ka Marta aizslīd jo tālāk, jo vairāk viņš runā. Bet kāpēc viņa tik rūgti raudāja? Kas viņu tā nomāca? Un kāpēc viņa visu laiku turēja viņa roku? Nāgels vēlreiz mēģināja izmantot Minūti; viņš gribēja piedabūt Martu, lai viņa atļauj Nāgelam atnākt šurp rīt, kad vēlreiz visu būs pārdomājusi. Viņš sacīja:

— Piedodiet, ka es pēdējo reizi minu Minūtes vardu. Lūdzu, uzņemiet to mierīgi, man ir iemesls tā runāt. Negribu nekā ļauna sacīt par Minūti, tieši otrādi, jūs taču atceraties, ka esmu teicis par viņu tikai labu. Biju iedomājies, ka viņš varētu man stāvēt ceļā, tādēļ pieminēju viņu, starp citu, es teicu, ka Minūte tikpat labi kā jebkurš cits var apgādāt ģimeni, un tā es joprojām domāju, ja tikai sākumā viņam sniedz palīdzīgu roku. Bet jūs par to negribējāt nekā dzirdēt, jums ar Minūti neesot itin nekādu attiecību, jūs pat mani lūdzāt par viņu nerunāt. Labi! Taču es vēl joprojām šaubos, jūs mani neesat pārliecinājusi, un es vēlreiz jautāju: vai jums ar Minūti nav nekā kopīga? Ja tā būtu, tad es tūliņ atkāpjos. Nē, jūs purināt galvu; tad es nesaprotu, kādēļ jūs atteicaties pārdomāt manu priekšlikumu un dot man atbildi rīt. Tas būtu taisnīgi. Jūs taču esat tik laba!

Tad viņa padevās, pat piecēlās kājās un, aiz liela aizkustinājuma smaidīdama un reizē raudādama, noglāstīja Nāgela matus, kā reiz jau bija darījusi. Jā, viņa gribot viņu satikt rīt, ļoti gribot; viņam tikai jānākot agrāk, četros piecos, kamēr vēl ārā gaišs, tad neviens neko nevarēšot tenkot. Bet tagad lai viņš ejot projām — jo ātrāk, jo labāk. Jā, jā, lai viņš nākot rīt, viņa būšot mājās un viņu gaidīšot…

Kāds bērns vēl bija šī sirmā meitene! Pietika ar vienu vārdu, ar vienu frāzi, un viņas sirds tūlīt atvilga, sejā atplauka liegs smaids. Marta nelaida vaļā Nāgela roku līdz pēdējam brīdim, rokrokā pavadīja viņu līdz durvīm. Uz sliekšņa viņa ļoti skaļā balsī novēlēja viņam labunakti, it kā tuvumā būtu kāds, kam viņa mestu izaicinājumu.

Lietus bija gandrīz mitējies, beidzot gandrīz mitējies, un vietām cauri pelēkajiem, saraustītajiem mākoņiem jau pavīdēja zila debess, un tikai retumis šur tur uz slapjās zemes nopilēja smagas lietus lāses.

Nāgels uzelpoja brīvāk. Jā, viņš no jauna spēs iekarot Martas uzticību, noteikti spēs! Kāpēc lai viņam nelaimētos? Viņš negāja atpakaļ uz viesnīcu, bet klaiņāja gar piekrasti un, pagājis garām pilsētas pēdējām mājelēm, atkal nonāca uz ceļa, kas veda uz mācītāja māju. Visapkārt neredzēja neviena cilvēka.

Bet viņš nebija pagājis ne dažus soļus, kad ieraudzīja kādu ejam gar ceļmalu.

Acīmredzot kāds bija sēdējis ceļmalā, bet tagad piecēlies un iet viņam pa priekšu.

Vērīgāk ieskatījies, viņš pazina Dagniju, viņas matu pīne spilgti izcēlās uz tumšā lietus mēteļa.

Viņš notrīsēja no galvas līdz kājām un pat uz mirkli apstājās; viņš jutās ārkārtīgi pārsteigts. Vai tad šovakar viņa nebija aizņemta bazārā? Varbūt viņa tikai mazliet pastaigājas pirms dzīvo bilžu izrādes? Viņa gāja ļoti lēnam, reizēm pat apstājās un skatījās uz putniem, kas tagad atkal sāka laidelēties pa kokiem. Vai viņa Nāgelu bija redzējusi? Vai gribēja viņu pārbaudīt? Vai bija piecēlusies no ceļmalas, kad Nāgelu ieraudzīja, lai pārliecinātos, vai viņš uzdrīkstēsies šoreiz viņu uzrunāt?

Viņa varēja būt mierīga, Nāgels viņai nekad vairs neuzplīsies! Un piepeši viņā uzliesmoja dusmas, aklas, nevaldāmas dusmas pret šo sievieti, kas varbūt viņu no jauna grib kārdināt, pamudināt uz kādu pārsteidzīgu soli, lai vēlāk pazobotos par viņa vājumu. Viņa bija spējīga šovakar bazārā visiem pastāstīt, ka Nāgels joprojām neliek viņai miera. Vai tad viņa nesen nav bijusi pie Martas un sagrāvusi viņa laimi? Vai tiešām viņa nolēmusi arī turpmāk darīt viņam ļaunu? Dagnija gribēja atmaksāt Nāgelam pilnā mērā — labi, bet viņa jau bija atmaksājusi ar uzviju.

Viņi abi gāja vienlīdz lēni — viens aiz otra, starp viņiem visu laiku bija kāds pussimts soļu. Tā aizritēja dažas minūtes. Piepeši uz ceļa nokrita viņas mutautiņš.

Viņš redzēja, kā tas noslīd gar mēteli un paliek guļam uz ceļa. Vai viņa zina, ka pazaudējusi mutautiņu?

Un Nāgels nodomāja, ka Dagnija izliek viņam slazdus, ka viņas dusmas vēl nav rimušas, viņa grib piespiest, lai viņš paceļ mutautiņu un aiznes to viņai, lai viņa var ieskatīties Nāgelam acīs un priecāties par neveiksmi pie Martas. Viņu pārņēma niknums, viņš saknieba lūpas, viņa pierē iegrauzās īgnuma grumba… He-hē, velns un elle! Dagnija taču gaida, lai viņš skrien viņai pakaļ, nostājas pretī, lai viņa varētu smieties viņam tieši sejā! Rau, viņa nosvieda mutautiņu, tas guļ ceļa vidū — sniega baltumā un zirnekļtīkla smalkumā, viss vienās mežģīnēs! Vajadzētu tikai noliekties un to pacelt…

Nāgels joprojām soļoja tikpat gausi, pienācis pie mutautiņa, uzmina tam un gāja tālāk.

Vēl brīdi viņi gāja tikpat lēnām. Pēkšņi Nāgels ievēroja, ka Dagnija paskatās pulkstenī un spēji pagriežas atpakaļ. Tagad viņa nāca viņam tieši pretī. Vai viņa bija pamanījusi, ka pazaudējusi mutautiņu? Arī Nāgels pagriezās un lēnām gāja viņai pa priekšu. Nonācis pie mutautiņa, viņš atkal uzkāpa tam virsū tieši viņas acu priekšā.

Tad devās tālāk. Juta, ka Dagnija nāk cieši aiz muguras, tomēr nepielika soli. Un tā viņi gāja līdz pašai pilsētai.

Viņa tiešām tūliņ pagriezās uz tās ēkas pusi, kur notika bazārs. Nāgels devās atpakaļ uz viesnīcu.

Iegājis savā istabā, viņš atvēra logu un atspiedās ar elkoņiem uz palodzes. Viņš jutās kā salauzts no pārdzīvotā satraukuma. Dusmas bija izgaisušas, viņš it kā saguma un, atspiedis galvu rokās, sāka elsot, trīcēdams klusās, apslāpētās raudās. Redz, kā viss beidzās! Ai, kā viņš to nožēloja, kā vēlējās, lai tas nebūtu noticis! Viņa bija nosviedusi mutautiņu — varbūt ar nolūku, varbūt tāpēc, lai viņu, Nāgelu, pazemotu, — nu un tad? Viņš to varēja pacelt, noslēpt, glabāt pie krūtīm visu mūžu. Tas bija sniega baltumā, bet viņš to bija ieminis dubļos! Varbūt viņa pat neņemtu mutautiņu, kad viņš to sniegtu, bet atļautu viņam to paturēt? Dievs vien to zina! Bet, ja viņa tomēr gribētu atņemt viņam mutautiņu, viņš kristu ceļos pie viņas kājām un, rokas izstiepis, lūgtos, lai viņa ir tik žēlīga un ļauj to paturēt par piemiņu. Un kas par to, ja viņa par atbildi smietos viņam tieši sejā?

Pēkšņi viņš izslienas, nobrāžas lejā pa kāpnēm, izskrien cauri visai pilsētai un atkal nonāk uz ceļa, kas ved uz mācītāja māju. Varbūt viņam laimēsies mutautiņu atrast! Un tiešām — Dagnija mutautiņu nav pacēlusi, lai gan droši vien redzēja, kā viņš otrreiz uzkāpj uz tā. Par to Nāgels bija pat pārliecināts. Mutautiņš gulēja tai pašā vietā. Paldies dievam! Viņam tomēr uzsmaidīja laime! Ar trīsošu sirdi viņš noglabāja mutautiņu, steigšus atgriezās viesnīcā, tūlīt izskaloja mutautiņu ūdenī, skaloja ilgi un pēc tam saudzīgi izklāja. Mutautiņš vairs nebija sniega baltumā, vienā stūri tas bija ieplēsts, redzams, viņa papēdis aizķēris mežģīnes, bet kāda tam nozīme! Ai, cik viņš jutās laimīgs, ka to ieguvis!

Un tikai tad, kad atkal bija apsēdies pie loga, Nāgels atskārta, ka cauri pilsētai bija skrējis kailu galvu. Jā, viņš bija traks, tiešām traks! Ja nu viņa to būtu redzējusi!

Varbūt viņa patiesi to visu tīšām darījusi, un viņš atkal bija uzķēries uz šā āķa. Nē, tam visdrīzākā laikā jādara gals! Viņam jāapvalda sava sirds, lai tā nedauzās, kad viņš ierauga Dagniju, jāiemācās iet viņai pretī paceltu galvu un saltu skatienu, sevi nenodot. Jā, viņš to panāks, lai maksā ko maksādams! Viņš aizbrauks no šejienes un paņems sev līdzi Martu. Viņa Nāgelam ir pārlieku laba, bet viņš darīs visu, lai kļūtu viņas mīlestības cienīgs.

Laiks arvien vairāk uzlabojās, spirgtais vējš, iesities logā. atnesa līdzi slapjas zāles un valgas zemes smaržu, un Nāgels pamazām kļuva možāks. Jā, rīt viņš atkal aizies pie Martas un pazemīgi lūgs viņu piekāpties…

Bet jau nākamās dienas priekšpusdienā visas viņa cerības tika galīgi izpostītas.

XVIII

Sākās ar to, ka atnāca ārsts Stēnersens. Nāgels vēl nebija piecēlies. Ārsts atvainojās — tas sasodītais bazārs nedodot miera ne dienu, ne nakti. Jā, viņš ieradies ar kādu uzdevumu, savā ziņā misiju: viņam jāpierunā Nāgels, lai atkal šovakar uzstājas bazārā. Pilsētā par viņa spēli klīstot brīnumainas valodas, neviens aiz ziņkāres vairs neguļot — tā esot tīra, skaidra patiesība!

— Kā redzu, jūs lasāt avīzi? Ak šī politika! Vai esat pievērsis uzmanību pirmajiem rīkojumiem? Jā, vēlēšanas nav noritējušas tā, kā vajadzēja. Rezultātus nekādā ziņā nevar uzskatīt par pliķi sejā… Pēc manām domam, jūs pārāk ilgi paliekat gultā. Pulkstenis ir jau desmit. Un ārā brīnišķīgs laiks, tik silts, ka pat gaiss trīc! Tādā rīta vajadzētu iet pastaigāties.

Jā, Nāgels tūliņ celšoties augšā.

Un ko lai atbildot bazāra komitejai?

Nē, Nāgels nespēlēšot.

Nē? Bet tas taču esot svarīgs patriotisks pasākums! Viņam neesot tiesību atteikties no šā nelielā pakalpojuma.

Nē, viņš nevarot spēlēt, neesot tāda noskaņojuma. Ak dievs, noskaņojums tagad esot visai izdevīgs, it īpaši dāmas vakar nomocījušas ārstu, lai viņš to nokārtojot.

Andresenas jaunkundze nedevusi viņam ne brītiņu miera, un Kjelanas jaunkundze novedusi viņu sāņus un piekodinājusi nelaist Nāgelu vaļā, kamēr nebūs apsolījis.

Bet Kjelanas jaunkundze taču nezinot, kā viņš spēlē. Viņa to neesot dzirdējusi.

Nē, tomēr viņa esot visdedzīgākā, viņa pat piedāvājusies pavadīt uz klavierēm…

Beidzot viņa teikusi: sakiet, ka mēs visi viņu lūdzam…

— Jūs taču varat desmit, divpadsmit reizes pārvilkt lociņu pār stīgām un mūs iepriecināt?

Nē, viņš nevarot, tiešām nevarot!

Kas nu tās par atrunām? Kāpēc tad ceturtdienas vakarā viņš varējis?

Nāgels nepiekāpās — viņš vairāk nekā neprotot kā tikai šo mazo gabaliņu, šo nožēlojamo popuriju; esot iemācījies vienīgi šīs dažas dejas, lai šad tad pārsteigtu sabiedrību. Turklāt viņš spēlējot briesmīgi nepareizi, viņam pašam esot pretīgi savā spēlē klausīties, jā, tiesa kas tiesa…

— Bet…

— Ārsta kungs, es nespēlēšu!

— Bet, ja ne šovakar, tad varbūt rītvakar? Rīt ir svētdiena, bazāra slēgšana, un mēs ceram, ka saplūdīs daudz cilvēku.

— Nē, atvainojiet mani, arī rītvakar es nespēlēšu. Ir kauns ķerties pie vijoles, ja prot spēlēt tikai tā kā es. Brīnums, kā jūs nedzirdējāt, cik slikti es spēlēju!

Šis norādījums aizskāra ārsta pašapziņu un tūlīt iedarbojās.

— Jā, — viņš atbildēja, — man jau šķita, ka reizēm neskanēja tīri, bet, velns ar ārā, mēs taču neesam nekādi mūzikas pazinēji!

Nekas nelīdzēja, ārsts saņēma stingru noraidījumu un bija spiests aiziet.

Nāgels sāka ģērbties. Tātad arī Dagnija dedzīgi uzstājusi, lai viņš spēlē, bijusi pat ar mieru pavadīt! Jauni slazdi, vai? Vakarvakarā viņai neveicās, un nu viņa gribēja norēķināties šādā veidā?… Ak dievs, var jau būt, ka viņš nodara viņai pāri, varbūt viņa Nāgelu vairs neienīst, negrib viņam atriebties? Un Nāgels domās izlūdzās piedošanu par savām aizdomām. Viņš paskatījās pa logu uz tirgus laukumu. Cik spoži spīdēja saule, cik zilas bija debesis! Viņš sāka dungot.

Kad viņš jau bija gandrīz apģērbies un grasījās doties lejā, Sāra pa durvju spraugu viņam pasniedza vēstuli; vēstule nebija pienākusi pa pastu, to bija kāds atnesis.

Vēstule bija no Martas, tajā bija tikai dažas rindiņas: lai viņš šovakar nenākot, viņa braukšot projām. Lai viņš, dieva dēļ, viņai piedodot un vairs nenākot, sastapšanās ar Nāgelu viņai sagādājot tikai ciešanas. Dzīvojiet vesels! Vēstules beigās zem sava paraksta viņa bija piezīmējusi, ka nekad viņu neaizmirsīšot. «Es jūs nekad neaizmirsīšu,» viņa rakstīja. No šās vēstulītes, kurā bija tikai dažas frāzes, dvesa skumjas, pat burti izskatījās tik bēdīgi un nožēlojami.

Nāgels atkrita krēslā. Viss bija zaudēts, viss, itin viss! Pat tur viņu noraidīja! Cik dīvaini, visi pret viņu sazvērējušies! Vai viņš jebkad bija domājis godīgāk nekā šoreiz? Tomēr nekas, itin nekas nelīdzēja! Kādu brītiņu viņš sēdēja nekustēdamies.

Tad piepeši pietrūkās kājās, paraudzījās pulkstenī. Vienpadsmit. Varbūt, ja pasteigsies, viņš vēl satiks Martu! Viņš skriešus skrēja uz viņas māju — tā bija aizslēgta un tukša. Viņš caur logiem ieskatījās iekšā — nav neviena cilvēka.

Viņš bija satriekts. Viņš gāja atpakaļ, lāgā neapjēgdams, ko dara, neko neredzēdams, kas notiek apkārt. Kā gan viņa tā varēja rīkoties! Kā varēja! Viņš taču būtu no viņas ardievojies, novēlējis visu labāko, lai kur viņa nolēmusi braukt. Viņš būtu nometies šās sirmās meitenes priekšā uz ceļiem viņas labsirdības dēļ, skaidrās sirds dēļ, bet viņa to nebija gribējusi. Jā, jā, nekā vairs nevar līdzēt!

Gaitenī ieraudzījis Sāru, viņš dabūja zināt, ka vēstuli atnesis kāds cilvēks no mācītāja mājas. Tātad arī tas bija Dagnijas darbs, viņai izdevies savu nodomu īstenot, viņa bija visu sīki aprēķinājusi un trāpījusi naglai uz galvas. Nē, Dagnija nekad viņam nepiedos!

Visu dienu viņš staigāja — gan klaiņoja pa ielām, gan soļoja turp un atpakaļ pa istabu, gan aizklīda mežā, bet nekur nerada miera. Un visu laiku viņš staigāja, galvu nodūris, nekā neredzošām acīm.

Nākamo dienu viņš pavadīja tāpat. Bija svētdiena, ļoti daudz cilvēku bija iebraukuši no laukiem apmeklēt bazāru un pēdējo reizi noskatīties dzīvās bildes.

Nāgelu no jauna lūdza, lai viņš nospēlē kaut vienu vienīgu reizi; šoreiz viņu aicināt ieradās cits komitejas loceklis — konsuls Andresens, Frederikas tēvs. Bet Nāgels noraidīja arī viņa lūgumu.

Veselas četras dienas viņš staigāja apkārt kā bez prāta, dīvainā, mulsā noskaņā, it kā viņu nodarbinātu tikai viena doma, vienas jūtas. Ik dienu, pat vairākas reizes dienā viņš aizstaigāja līdz Martas mājiņai, lai paskatītos, vai viņa nav atgriezusies. Uz kurieni viņa aizbraukusi? Tomēr, pat ja viņš Martu atrastu, nekas vairs nelīdzētu.

Viņam par labu nekas vairs nevar grozīties!

Reiz vakarā viņš gandrīz saskrējās ar Dagniju. Viņa nāca ārā no kāda veikala un tikko neaizskāra Nāgelu ar elkoni. Viņai noraustījās lūpas, it kā viņa gribētu kaut ko teikt, bet viņa piepeši pietvīka un nekā nebilda. Viņš uzreiz jauno sievieti pat nepazina, samulsumā mirkli apstājās un raudzījās uz viņu, bet tad strauji pagriezās un aizgāja. Viņa sekoja, viņš dzirdēja, ka viņa aizvien paātrina soļus. Nāgelam šķita, ka Dagnija grib viņu panākt, tāpēc arī viņš pielika soli, lai ātrāk tiktu uz priekšu, izbēgtu no viņas; viņš baidījās no Dagnijas, viņa droši vien atkal atnesīs viņam kādu jaunu nelaimi! Beidzot viņš nokļuva līdz viesnīcai, ieskrēja iekšā un, panikas pārņemts, uzdrāzās augšā pa kāpnēm un iebēga savā istabā. Paldies dievam, nu viņš ir glābts!

Tas notika četrpadsmitajā jūlijā, otrdienā…

Otrā rītā šķita, ka Nāgels beidzot pieņēmis kādu lēmumu. Viņa seja šajās nedaudzajās dienās bija ārkārtīgi pārvērtusies, kļuvusi pelnu pelēka un it kā sastingusi, acis bija stiklainas, neizteiksmīgas. Aizvien biežāk gadījās, ka viņš nostaigāja krietnu gabalu pa ielu un tikai tad pamanīja, ka cepuri atstājis viesnīcā.

Tādās reizēs viņš pats sev mēdza sacīt, ka beidzot tam jādara gals, tā tas nevar turpināties, un, to sakot, sažņaudza dūres.

Trešdienas rītā, piecēlies no gultas, viņš vispirms izņēma no vestes kabatas mazo indes pudelīti un sāka to pētīt, saskalojis paoda un atkal iebāza kabatā. Ģērbjoties viņš pēc sena paraduma nodevās bezgalīgām, nesakarīgām pārdomām, kas viņu nemitīgi tirdīja un neļāva gurdajai galvai atpūsties. Viņa smadzenes darbojās trakā, neticamā ātrumā; viņš bija tik satraukts un tik izmisis, ka tikai ar pūlēm valdīja asaras, viņu nomāca tūkstošiem dažādu domu.

Jā, paldies dievam, viņam vēl bija šī mazā pudelīte! Tā ož pēc mandelēm, un šķidrums tajā ir skaidrs kā ūdens. Viņš to ļoti drīz izlietos, ļoti drīz, jo citas izejas nav. Tātad visam beigas. Un kādēļ gan ne? Viņš bija cēlsirdīgi sapņojis paveikt kaut ko ievērojamu šeit, zemes virsū, paveikt kaut ko tādu, ka šolaiku ļautiņi šausmās notrīsētu un sāktu mest krustu, bet nekas nav iznācis, viņam nav veicies… Kādēļ lai viņš neizlietotu šo šķidrumu, kā norādīts? Atlika tikai to izdzert — izdzert bez jebkādas vaikstīšanās. Jā, jā, to viņš darīs, kad būs pienācis laiks, kad sitīs viņa stunda.

Un Dagnija uzvarēs…

Cik neticama vara bija šai jaunajai sievietei, kas likās gluži parasta, ar garu matu pīni un tik rāmu sirdi! Viņš saprata to nelaimīgo, kas nespēja dzīvot bez viņas, to jaunekli, kurš rakstīja par tēraudu un pēdējo «nē». Tagad Nāgels par viņa rīcību vairs nebrīnījās, Karlsens bija atradis izeju, bet ko citu viņš varēja darīt?… Kā iegailēsies viņas tumši zilās acis, kad viņa uzzinās, ka arī es esmu gājis to pašu ceļu! Bet es tevi mīlu arī tāpēc, nevis tikai tavu tikumu dēļ, bet arī tava ļaunuma dēļ. Tu mani izmocīji ar savu augstprātīgo pārākumu — kā gan tu spēj samierināties ar to, ka man ir nevis tikai viena, bet divas acis? Tev vajadzētu atņemt man otru aci, nē, labāk jau abas; kā tu vari samierināties, ka es brīvi staigāju pa ielu un man virs galvas ir jumts? Tu atrāvi man Martu, tomēr es tevi mīlu, un tu zini, ka es tevi tomēr mīlu. Tu smejies par to, un arī tāpēc es tevi mīlu, ka tu smejies par to. Vai tu vari prasīt vēl vairāk? Vai tiešām tev ar to nepietiek? Es mīlu tavas slaidās, baltās rokas, tavu balsi, tavus gaišos matus, tavu dvēseli vairāk par visu pasaulē un nespēju nemīlēt, tāpēc man nav glābiņa. Dievs, stāvi man klāt! Jā, tu vari zoboties un atklāti smieties par mani — vai tam kāda nozīme, Dagnij, ja es tevi mīlu? Tas man ir vienalga. Manis pēc tu vari darīt, kas vien tev ienāk prātā, manās acīs tu būsi tikpat daiļa un mīlestības cienīga, to es ar prieku atzīstu. Tu esi manī vīlusies, tu atzīsti, ka esmu slikts un nožēlojams, domā, ka esmu spējīgs izdarīt jebkuru neģēlību. Tu turēji mani aizdomās, ka es blēdos, kaut vai attiecībā uz savu augumu. Jā, un kas par to? Ja tu tā saki, tad tā tas arī ir, un es atzīšos: manī viss sāk līksmot un gavilēt, ja tu tā saki. Pat, ja tu nicinoši pagriez man muguru un neatbildi vai mēģini mani panākt uz ielas, lai pazemotu, arī tad mana sirds trīs aiz mīlestības pret tevi. Saproti mani, es tagad nemānu nedz tevi, nedz sevi, un, ja tu atkal smiesies, man vienalga, manas jūtas tas nemaina. Ja es reiz atrastu dimantu, es to nosauktu par Dagniju, jo tikai tavs vārds vien iekvēlina manī prieku. Es pat esmu nonācis tiktāl, ka vēlētos dzirdēt tavu vārdu nemitīgi, vēlētos dzirdēt, ka to daudzina visi cilvēki un visi zvēri, un visi kalni, un visas zvaigznes, lai es būtu kurls pret visu pārējo, lai tikai tavs vārds skanētu man ausīs kā nemitīga mūzika dienu un nakti, visu mūžu. Es gribētu tev par godu ieviest jaunu zvērestu, zvērestu visas pasaules tautām — tikai lai slavinātu tevi. Un, ja es tādējādi grēkotu pret dievu un dievs mani brīdinātu, es atbildētu: pieraksti man šo grēku, es par to samaksāšu ar savu dvēseli, kad pienāks laiks, kad sitīs mana stunda…

Cik savādi! Esmu piepeši apstājies savā ceļā, tomēr esmu tas pats, esmu spēkpilns, dzīvs. Man ir dotas visas tās pašas iespējas, es varētu veikt tos pašus darbus, ko agrāk. Kādēļ tad esmu pēkšņi apstājies savā ceļā, it kā man vairs nebūtu nekādu iespēju? Vai tiešām es pats esmu vainīgs? Nezinu, es savu vainu neapzinos.

Es valdu pār visām savām jūtām, man nav nekādu kaitīgu ieradumu, neesmu padevies nevienam netikumam, neskrienu akli briesmās. Domāju tāpat kā agrāk, jūtu tāpat kā agrāk, esmu kungs pār savām kustībām tāpat kā agrāk, arī cilvēkus vērtēju tāpat kā agrāk. Eju pie Martas, zinu, ka viņa ir mans glābiņš, mans labais gars, mans glābējs eņģelis. Viņai ir bail, viņa ļoti baidās, bet beigu beigās viņa vēlas to pašu, ko es, un man piekrīt. Labi! Es sapņoju par rāmu, laimīgu dzīvi. Mēs apmetamies meža vidū, dzīvojam vientuļā būdiņā pie avota, klaiņojam pa mežu, viņai mugurā īsa kleita, man kājās kurpes ar sprādzēm — tieši tā, kā to vēlas viņas labā, jūtīgā sirds. Kāpēc gan ne? Muhameds atnācis pie kalna! Un Marta man līdzi, viņa piepilda manas dienas ar skaidrību un naktis ar mieru, un dievs tas kungs debesīs mūs svētī un pasargā. Bet tad mūsu dzīvē iejaucas pasaule, pasaule ir sašutusi, pasaule uzskata, ka tas ir neprāts.

Pasaule apgalvo, ka neviena prātīga sieviete un neviens prātīgs vīrietis tā nerīkotos, tātad tā rīkoties ir neprāts. Un es nostājos viens pret visiem, cērtu ar kāju pret grīdu un saucu — nē, tas ir prātīgi darīts! Ko tad pasaule zina? Itin nekā! Cilvēks pierod pie kaut kā jauna, pieņem un atzīst to tikai pēc tam, kad šo jauno atzinusi kāda autoritāte; viss šai pasaulē ir tikai pieņēmums, pat tādi jēdzieni kā laiks, telpa, kustība, arī matērija ir tikai pieņēmums. Cilvēki nekā skaidri nezina, viņi tikai pieņem…

Nāgels uz brīdi aizklāja acis ar rokām un pāris reižu pakratīja galvu, it kā sienas būtu sākušas griezties. Viņš stāvēja istabas vidū.

Par ko es patlaban domāju?… Labi, viņa no manis baidās; bet mēs taču vienojāmies. Un savā sirdī es jūtu, ka vienmēr darītu viņai labu. Es gribu pārtraukt visus sakarus ar pasauli, gredzenu es nosūtīšu atpakaļ; esmu mētājies apkārt kā nelga citu nelgu vidū, darījis muļķības, pat spēlējis vijoli, un pūlis sauca: «Labi rūkts, lauva!» Man derdzas atcerēties šo pliekano triumfu, kad kanibāli sita plaukstas, es vairs negribu sacensties ar telegrāfistu no Kabelvogas; es došos uz miera ieleju, pārvērtīšos par mierīgu meža iemītnieku, es lūgšu savu dievu, dziedāšu līksmas dziesmas, kļūšu māņticīgs, skūšos tikai paisuma laikā un sēšu graudus zemē atkarībā no to vai citu putnu klaigām. Un, kad es darbā noguršu, mana sieva iznāks no būdiņas un, durvīs stāvēdama, mīļi man uzsmaidīs un pamās ar roku un es viņu svētīšu un pateikšos viņai par glāsmaino smaidu… Marta, mēs taču vienojāmies, vai ne? Tu beidzot tik noteikti sacīji man «jā», kad es tev visu biju izskaidrojis, tu pati to jau vēlējies, tomēr nekas, nekas no visa tā neiznāca. Tevi aizveda, pēkšņi pārsteidza un aizveda, lai pazudinātu mani, nevis tevi…

Dagnij, es tevi nemīlu, tu visur stājies man ceļā, es neciešu tavu vārdu, tas mani satrauc, es to sakropļoju, saukāju tevi par Dagni un izkaru mēli; uzklausi mani, Kristus dēļ, uzklausi! Es aiziešu pie tevis, kad būs situsi mana stunda un es būšu miris, es parādīšos tev uz sienas ar tādu seju kā krusta kalpam, es pārvērtīšos par ģindeni un tevi vajāšu, lēkāšu tev apkārt uz vienas kājas, un tavas rokas sastings no maniem pieskārieniem. To es gribu darīt. To es izdarīšu, noteikti izdarīšu! Lai dievs pasargā mani no tevis šodien un mūžīgi mūžos, proti, lai velns tevi parauj, to lūdzu no visas sirds…

Nu un tad? Septīto un pēdējo reizi prasu — nu un tad? Tomēr es tevi mīlu, Dagnij, un tu ļoti labi zini, ka es tevi tomēr mīlu un nožēloju visus savus rūgtos vārdus. Nu un tad? Ko tas man līdz? Un kas zina vai tā nav labāk? Ja tu saki, ka tā ir labāk, tad tiešām tā ir labāk, es jūtu tāpat kā tu, esmu ceļinieks, kas ceļā apstādināts.

Bet, ja nu tu būtu vēlējusies, būtu sarāvusi visas saites ar citiem un saistījusies ar mani — lai gan to neesmu pelnījis, tomēr pieņemsim to, — kur tas būtu novedis? Tu gribētu palīdzēt man īstenot manus nodomus, paveikt to, ko man lemts šai pasaulē piepildīt, — bet es tev saku, man ir kauns, mana sirds aiz kauna stājas pukstēt, to iedomājoties vien. Es darītu visu, ko tu gribētu, jo es tevi mīlu, bet savā dvēselē es tāpēc ciestu… Bet kāda jēga, velns parāvis, izdomāt pieņēmumu pēc pieņēmuma, ja tie visi izriet no neiespējamības. Tu negribēji saraut saites ar pārējiem un saistīt savu likteni ar mani, tu ļauni priecājies, smējies un ņirgājies par mani. Bet kāda man daļa gar tevi? Punkts.

Klusums. Ar lielāku niknumu.

Un nu es tev kaut ko teikšu: es izdzeršu šo glāzi ūdens un sūtīšu tevi pie velna. Tu muļķīgi iedomājies, ka es tevi mīlu, ka es tagad vēl apgrūtināšu sevi ar to, kad tūlīt sitīs mana stunda. Es ienīstu tavu mietpilsonisko dzīvīti — tik gludenu, tik pārtikušu un tik tukšu. Es to ienīstu, un dievs ir mans liecinieks, mani pārņem svētas dusmas, kad domāju par tevi. Par ko tu mani būtu pārvērtusi? He-hē, varu apzvērēt, ka tu iztaisītu no manis diženu cilvēku. He-hē, ej un stāsti to saviem mācekļiem! Turpretī es savā sirdī kaunos par taviem diženajiem cilvēkiem…

Dižens cilvēks! Cik daudz pasaulē ir diženu cilvēku? Vispirms — diženie norvēģi, tie ir visdiženākie cilvēki pasaulē. Un tad diženie cilvēki Francijā, Igo un citu dzejnieku zemē. Bet diženi cilvēki ir arī Barnuma balagānā. Un visi šie daudzie diženie cilvēki staigā pa zemeslodi, kas salīdzinājumā ar Saturnu nav lielāka par uti.

Bet dižens cilvēks nav nekāds sīkalītis, dižens cilvēks nevis dzīvo Parīzē, bet uzturas Parīzē. Dižens cilvēks stāv tik augstu, ka redz pāri savai galvai; Lavuazjē lūdzis, lai viņam nenocērt galvu, iekāms viņš nebūs beidzis kādu ķīmisku eksperimentu, bet tas ir tas pats, kas teikt: «Nekāpiet virsū maniem rasējumiem!» He-he-hē, kāda komēdija! Pat ne Eiklids, jā, pat ne Eiklids ar visām savām aksiomām nav pavairojis pasaules vērtības ne par vienu ēru! Ak, cik nabadzīgu, cik pieticīgu cilvēki padarījuši dieva pasauli, cik maz tajā palicis lepnuma!

Diženi cilvēki tiek radīti pavisam nejauši no profesionāļiem, kuriem gadījuma pēc izdevies uzlabot akumulatorus, vai no tiem, kam nejauši pieticis muskuļu spēka ar divriteni izbraukt cauri visai Zviedrijai. Jā, un šos diženos cilvēkus piespiež rakstīt grāmatas, lai viņus pielūgtu vēl vairāk! He-hē, tas tik ir joks, par to ir vērts maksāt naudu! Drīz vien katra kopiena iegādāsies savu diženo cilvēku, kaut kādu juristu vai romānu rakstnieku, vai neredzēti drosmīgu polārpētnieku. Un pasaule kļūs tik gluda un līdzena, ka pārskatīt to būs pavisam vienkārši…

Dagnij, tagad pienākusi mana kārta. Es ļauni priecājos, es smejos par tevi, izņirgāju tevi. Kāda tev daļa gar mani? Es nekad nekļūšu dižens cilvēks…

Bet pieņemsim, ka pasaulē ir ārkārtīgi daudz diženu cilvēku, vesels leģions tāda un tāda lieluma ģēniju. Kāpēc tā nevarētu pieņemt? Nu un tad? Varbūt šis skaitlis man iedvesīs cieņu? Tieši otrādi, jo vairāk viņu būs, jo parastāki viņi liksies. Vai varbūt man rīkoties tā, kā rīkojas visa pasaule? Pasaule allaž paliek uzticīga pati sev, tā pieņem tikai to, kas jau agrāk pieņemts, tā apbrīno šos diženos, krīt ceļos to priekšā, skrien tiem pakaļ, saukdama «urā!». Bet kā lai rīkojos es? Komēdija, īsta komēdija! Diženais cilvēks iet pa ielu, bet viens garāmgājējs piegrūž pie sāniem otram garāmgājējam un saka: «Re, tur iet tāds un tāds dižens cilvēks!» Diženais cilvēks sēž teātrī, un viena skolotāja iekniebj otrai liesajā gurnā un čukst: «Re, tur tajā sānu ložā sēž tāds un tāds dižens cilvēks!» Ha-ha-hā! Un ko dara viņš pats, šis diženais cilvēks? Viņš vēlīgi ļauj sevi cildināt. Jā, tieši tā. Viņš uzskata, ka cilvēkiem ir taisnība, pieņem viņu uzmanību kā pienācīgus meslus, viņš to neatraida, pat nenosarkst. Un kāpēc gan lai viņš nosarktu? Vai tad viņš nav dižens cilvēks?

Bet jaunais students Ejens tam nepiekristu. Viņš pats grib kļūt par diženu cilvēku, viņš taču brīvdienās raksta romānu. Viņš atkal norāda uz manu nekonsekvenci:

«Nāgela kungs, jūs neesat konsekvents! Paskaidrojiet tuvāk savus uzskatus!»

Un es paskaidrotu savus uzskatus.

Bet jaunais Ejens nejustos apmierināts, viņš vaicātu: «Tātad, pēc jūsu domām, diženu vīru vispār nav?»

Jā, tā viņš vaicātu pēc tam, kad es viņam būtu paskaidrojis savu viedokli! He-he-hē! Tā viņš būtu sapratis manu atbildi! Tomēr es viņam pacietīgi skaidrotu no jauna, cik tas būtu manos spēkos; es uzsēstos uz sava jājamzirdziņa un atbildētu: «Tātad diženu cilvēku ir vesels leģions. Vai dzirdat, ko es saku? Viņu ir vesels leģions! Bet pašu diženāko nav daudz, nē, tikai kāds pāris.» Redzat, tur jau ir tā starpība. Drīz vien katrā kopienā būs savs dižens cilvēks, bet visdiženākais cilvēks varbūt nemaz neparādīsies pat reizi pa tūkstoš gadiem. Ar vārdiem «dižens cilvēks» pasaule saprot talantu, varbūt pat ģenialitāti, bet ģēnijs, ak tu mīļais dievs, ir gluži demokrātisks jēdziens; ēdiet dažus bifštekus dienā, un jūsu dzimta būs apgādāta ar ģēnijiem līdz trešam, ceturtam, piektajam vai pat desmitajam augumam. Ģēnijs tautai nenozīmē neko nepieredzētu, ģēnijs cilvēcei ir tikai a propos, pie ģēnija apstājas, bet viņš nepārsteidz. Iedomājieties: kādā skaidrā ziemas vakarā jūs stāvat observatorijā pie teleskopa un novērojat Oriona zvaigznāju. Pēkšņi jums aiz muguras kāds saka:

«Labvakar, labvakar!» Jūs paskatāties atpakaļ — jūsu priekšā stāv pats Farnlejs, viņš dziļi palokās. Tātad pie jums ienācis dižens cilvēks, ģēnijs no sānu ložas. Bet jūs, protams, nosmīnat bārdā un no jauna pievēršaties Oriona zvaigznājam. Tā reiz notika ar mani… Vai jūs sapratāt, ko es domāju? Es gribu teikt: es mazāk apbrīnoju parastos diženos cilvēkus, kurus ieraugot, vienkārši mirstīgie vislielākā godbijībā piegrūž cits citam pie sāniem, bet dodu priekšroku mazajiem, neatzītajiem ģēnijiem, jaunekļiem, kas nomirst ļoti agri, tāpēc ka tādas dvēseles nolemtas bojā ejai; tie ir mazi, mirguļojoši spīdeklīši, tos jāsaskata, kamēr tie vēl ir dzīvi, lai zinātu, ka tādi arī pastāv. Redzat, tas ir manā gaumē. Bet galvenais — jāprot atšķirt vislielākais ģēnijs no liela ģēnija, vislielākais jāpaceļ tik augstu, lai tas nenogrimst ģēniju proletariātā.

Es gribu, lai vislielākie ģēniji ieņem tādu vietu, kāda tiem pienākas; taisiet taču izvēli, piespiediet mani padoties, atbrīvojiet mani no komunālajiem ģēnijiem, bet tas nozīmē, ka jāatrod vislielākais — viņa ekselence Vislielākais no lielākajiem ģēniju ģēnijiem…

Un tad jaunais Ejens droši vien teiktu: «Atzīstiet, ka jūsu spriedumi ir tikai teorētiski, tas viss ir vieni vienīgi paradoksi.»

Taču es nevaru atzīt, ka tā ir tikai teorija, nekādi nevaru, dievs mans liecinieks!

Cik pretējs ir mans viedoklis! Vai tā ir mana vaina? Es gribu sacīt: vai es pats esmu pie tā vainīgs? Esmu svešinieks šai pasaulē, šeitan esmu viesis, tā sakot, dieva tā kunga untums, sauciet mani, kā gribat…

Ar vēl lielāku niknumu.

Un es jums saku: man pilnīgi vienalga, kā jūs mani saucat; es tik un tā nepadošos — nemūžam! Es sakožu zobus un nocietinu savu sirdi, tāpēc ka man ir taisnība.

Viens pats es stāvēšu pretī visai pasaulei, bet nepadošos! Es zinu to, ko es zinu. Sirds dziļumos esmu patiess, dažreiz zināmos brīžos es pēkšņi izjūtu bezgalīgu sakaru ar visu. Es gribētu vēl kaut ko piebilst, bet aizmirsu, ko īsti; tomēr es nepadošos, es apgāzīšu visus jūsu muļķīgos uzskatus par diženajiem cilvēkiem. Jaunais Ejens apgalvo, ka mans viedoklis ir tikai teorija. Labi, ja mans uzskats ir teorija, es no tā atsakos un atradīšu citu, vēl labāku, es taču ne no kā nebīstos. Un es saku… pagaidiet mazliet, esmu pārliecināts, ka tagad varēšu pateikt kaut ko vēl svarīgāku, jo mana sirds jūt, kas ir patiesība; jā, jā, es nicinu un neieredzu to diženo cilvēku sānu ložā, viņš, vaļsirdīgi runājot, ir klauns un āksts, manas lūpas saviebjas nicinājumā, kad es skatos uz viņa izrieztajām krūtīm un uzvaras apziņā starojošo seju. Vai šis diženais cilvēks pats sasniedzis savu ģenialitāti? Vai viņš jau ir dzimis ģēnijs? Kādēļ tad viņam jāuzsauc «urā»?

Un jaunais Ejens vaicā: «Bet jūs taču pats gribējāt nostādīt šo visdiženāko no diženākajiem pienācīgā vietā, jūs taču pats apbrīnojāt šo visu ģēniju ģēniju, kaut arī tas nav panācis savu ģenialitāti pats ar saviem spēkiem?»

Un jaunais Ejens atkal domā, ka atklājis mana viedokļa pretrunīgumu, jā, tā viņam liekas. Bet es atkal iebilstu, tāpēc ka tā ir skaidra patiesība, ko es saku. Es neapbrīnoju arī ģēniju ģēnijus, varu neatzīt pat viņa ekselenci Vislielāko no lielākajiem, ja tas ir vajadzīgs, ja zeme tāpēc kļūs tīrāka. Lielā ģēnijā es apbrīnoju viņa ģenialitāti, to, ka viņš sasniedzis iespējamo ģenialitātes robežu, — mēs iedomājamies, ka tas ir viņa paša nopelns, it kā ģēnijs nepiederētu visai cilvēcei un vārda tiešā nozīmē nebūtu saistīts ar matēriju! Ja visdiženākais ģēnijs nejauši ieguvis kripatiņu ģenialitātes, kas varbūt bija lemta viņa tēvam, dēlam vai mazdēlam, un tādējādi aplaupījis savu dzimtu uz vairākiem gadsimtiem, padarījis to tikai par zemes mēslojumu, tad tas, protams, nav viņa nopelns. Viņš ir tikai sevī atklājis ģēniju, sapratis savu sūtību un to piepildījis… Teorija? Nē, tā nav teorija. Lieciet vērā, ka tā ir mana dziļākā pārliecība! Bet, ja arī tā jums liekas tikai teorija, tad es vēl varu atspēkot jūsu vārdus gan ar trešo, ceturto un piekto iznīcinošo pierādījumu, es centīšos izdarīt to iespējami labāk, bet es nepadošos.

Taču arī jaunais Ejens nepadodas, jo viņu atbalsta visa pasaule, un viņš saka:

«Tātad jūs nekā neapbrīnojat — nevienu diženu cilvēku, nevienu ģēniju?»

Un es viņam atbildu, un viņš iekaist arvien vairāk, jo arī reiz cer kļūt par diženu cilvēku. Es apleju viņu kā ar aukstu ūdeni, sacīdams: «Nē, ģēniju es neapbrīnoju. Bet es noliecu galvu tā rezultāta priekšā, ko ģēnijs sasniedzis ar savu darbību zemes virsū, jo ģeniāls cilvēks ir tikai nožēlojams darba rīks, tā sakot, nožēlojams īlens, kas domāts caurumošanai… Vai skaidrs? Vai tagad jūs mani saprotat? Un turpina, pacēlis rokas.

Ak, tagad es atkal redzēju visu parādību bezgalīgo sakarību! Cik tas ir pārsteidzoši, cik pārsteidzoši! Liela apskaidrība nāca pār mani šajā mirklī, tieši te, istabas vidū. Man vairs nav nekādu noslēpumu, es visu esmu izdibinājis. Jā, mani apžilbināja bezgalības spozme! Klusums.

Jā, jā, jā, jā, jā! Esmu svešinieks cilvēku vidū, un drīz sitīs mana stunda. Jā, jā…

Un, patiesību sakot, kāda man daļa gar diženiem cilvēkiem! Itin nekāda! Šī lielā brēka par diženajiem cilvēkiem ir tikai komēdija, šarlatānisms, māņi! Labi! Bet vai tad viss pasaulē nav tikai komēdija, šarlatānisms un māņi? Protams, protams, viss ir tikai māņi un krāpšana. Kamma un Minūte, un visi cilvēki un mīlestība un dzīve — viss ir māņi; viss, ko es redzu un dzirdu, un nojaušu, ir blēdība, jā, pat debesu zilgme ir ozons, inde, maskējusies inde… Un, kad debesis ir zili zilas un skaidras, es paceļu buru un ļauju savai laivai slīdēt pa zilo, nodevīgo ozonu. Un laiva ir no smaržīga koka, bet buras…

Arī Dagnija teica, ka tas esot tik skaisti. Dagnij, tā tu teici, un paldies par to, tu mani ar šiem vārdiem darīji tik laimīgu, ka es aiz laimes trīsēju. Atceros ik vārdu un nēsāju tos sev līdzi, kad klīstu pa ceļiem un visu pārdomāju, nevienu tavu vārdu neesmu aizmirsis… Un tagad, kad sitīs mana stunda, tu būsi uzvarējusi. Es vairs negribu tevi vajāt. Negribu tev parādīties naktī uz sienas; piedod, ka tevi izbiedēju, es tā runāju aiz atriebības. Nē, es nākšu pie tevis, kad tu gulēsi, lai apvēdītu tevi baltiem spārniem, bet, kad tu piecelsies, es sekošu tev un čukstēšu mīļus vārdus. Varbūt tu tomēr man uzsmaidīsi. Bet, ja man pašam nebūs balti spārni, ja mani spārni nebūs tik balti, tad es lūgšu kādu no dieva eņģeļiem, lai viņš izdara to manā vietā, bet pats paslēpšos kaktiņā un noskatīšos, kā tu varbūt uzsmaidīsi viņam. Jā, to es darīšu, ja vien iespēšu, lai mazliet vērstu par labu to ļaunumu, ko esmu tev nodarījis. Ak, domājot par to, es priecājos un ilgojos to darīt jau tūliņ! Varbūt es tevi spētu iepriecināt arī citādi. Es varētu dziedāt tev virs galvas svētdienās, kad tu ej uz baznīcu, vai lūgt to darīt eņģelim. Bet, ja viņš negribētu man izlīdzēt, es mestos viņa priekšā ceļos un lūgtos arvien pazemīgāk, līdz beidzot viņš mani uzklausītu. Es apsolītu viņam par to kaut ko labu un pildītu savu solījumu, izdarītu viņam daudz pakalpojumu, ja viņš uzklausītu manu lūgumu… Jā, jā, gan tas man izdosies, es jau tagad degu nepacietībā to sākt, esmu sajūsmināts, domājot par to. Bet mana stunda drīz būs situsi, es pats gādāšu, lai tas notiek drīzāk, un ar prieku to gaidu…

Iedomājieties tikai, kad migla krīt, la-la-la-la-lā…

Laimīgā satraukumā Nāgels noskrēja lejup pa kāpnēm un iegāja ēdamistabā. Viņš joprojām dziedāja. Tad kāds nenozīmīgs atgadījums izjauca viņa līksmo noskaņu un sarūgtināja viņu uz vairākām stundām. Viņš dungodams steigā iekoda brokastis, stāvot kājās pie galda, lai gan nebija viens pats ēdamistabā. Bet, pamanījis, ka divi viesi viņā pikti noraugās, viņš tūliņ atvainojās, teikdams, ka būtu izturējies klusāk, ja viņus būtu ievērojis. Šādās jaukās dienās viņš nekā nedz dzirdot, nedz redzot. Cik brīnišķīgs rīts, un mušas arī jau sīc!

Taču atbildi viņš nesaņēma, abi svešie joprojām izskatījās tikpat īgni un svarīgā izskatā sprieda par politiku. Nāgela līksmā noskaņa uzreiz izgaisa. Viņš apklusa un ātri izgāja ārā no ēdamistabas. Uz ielas viņš tūlīt devās iekšā kādā veikalā, nodrošinājās ar cigāriem un tad, kā parasti, aizsoļoja uz meža pusi. Pulkstenis bija pusdivpadsmit.

Jā, diemžēl cilvēki vienmēr paliek tikai cilvēki! Kaut vai tie divi advokāti vai tirdzniecības aģenti, vai namsaimnieki, vienalga, kas viņi būtu, viņi sēž ēdamistabā un runā par politiku un izskatās tik pikti un īgni tikai tāpēc, ka viņš aiz prieka skaļi dziedājis viņu klātienē. Un gremo savas brokastis lēni un prātīgi, necieš nekādu traucējumu. He-he-hē, abiem noļukuši vēderi un īsi, resni pirksti, servjetes aizbāztas pazodē. Patiesībā vajadzētu iet atpakaļ un viņus pavilkt uz zoba. Kas viņi īsti varētu būt, šie dižciltīgie kungi? Aģenti, kas tirgojas ar labību, lētām ādām vai dievs zina ar ko, varbūt tikai ar māla bļodām. Jā, tādiem nu gan vajadzēja izrādīt īpašu cieņu!

Tomēr viņi vienā mirklī bija izgaisinājuši viņa līksmo noskaņu. Viņiem pat nebija iespaidīgs izskats! Starp citu, viens likās gluži ciešams, bet otram — tam, kurš tirgojas ar ādām, — bija greiza mute, kas likās slīpi iešķelta un atgādināja pogcaurumu. No ausīm līda laukā sirmu spalvu kumšķi. Tpū, īsts ķēms! Bet vai iespējams izpaust savu prieku, nodungojot dziesmiņu, ja tāds lielskungs sēž pie blakus galdiņa!

Jā, cilvēki tiešām vienmēr paliek tikai cilvēki! Kungi spriedelē par politiku, kungi apspriež pēdējo vēlēšanu rezultātus! Paldies dievam, viss vēl nav zaudēts! Varbūt labējo kumpos augumus vēl var glābt! He-he-hē, cik pašapmierināti viņi izskatījās, tā runājot! It kā norvēģu politika būtu kaut kas cits nekā muļķu pārgudrība, kas iejaukta zemniecības javā! Es, Listerbū Ole Olsens, apņemos maksāt septiņdesmit piecas kronas kādai atraitnei Nurlandē, ja par atlīdzību dabūju ceļa būvi par trīssimts kronām Rīfilkā. He-he-hē, zemniecības ieraugs!

Bet, piķis un zēvele, neuzdrīksties dziedāt līksmu dziesmiņu, netraucē stūrtinga deputātu Oli! Citādi tev būs nepatikšanas. Csst — Ole domā, Ole gudro! Par ko viņš prāto? Kādu politisku priekšlikumu rīt iesniegs stūrtingā? He-he-hē, norvēģu sīkās politikas uzticības persona, kuru ievēlējusi tauta, lai viņš iemestu pa replikai komēdijā, ko spēlē uz šās karaļvalsts skatuves, turklāt ieģērbies svētā nacionālā tērpā, ar košļājamās tabakas zelēkli aiz vaiga, ar papīra apkaklīti, kas godīga darba sviedru piemirkusi. Dodiet ceļu šim vīram, velns parāvis, pavirzieties nost, lai viņš var paiet garām!

Žēlīgais dievs, kāpēc skaitļus palielina apaļas, treknas nulles?…

Bet tagad punkts. Pie velna ar visām nullēm! Šī krāpniecība galu galā tā apnīkst, ka vairs negribas pat to pieminēt. Labāk jāiet uz mežu un jāapguļas zem klajas debess — tā ir vairāk piemērota vieta svešiniekam un gājputniem… Uzmeklē sev guļvietu kādā purvainā vietā, izlaidies garšļauku mitrajās sūnās un priecājies, ka pamazām izmirksti. Tu piekļauj galvu zāļu stiebriem un leknajām lapām, tārpiņi un mazas, maigas ķirzaciņas rāpo pa tavām drēbēm, lien pāri sejai un nopēta tevi savām zaļajām, glāsmainajām acīm, un no visām pusēm tevi ieskauj meža klusums un apvēdī liegs vējiņš, bet dievs tas kungs sēž tur augšā debesīs un raugās lejā uz tevi, uz savu visdīvaināko untumu. Ha-ha-hā! Tava oma tūlīt uzlabojas, tevi pārņem neparasts, velnišķīgs prieks, tāds, kādu līdz šim vēl nekad neesi izjutis, tu esi spējīgs darīt visvisādas trakulības, visu, kas vien iešaujas prātā, patiesība un meli sajūk kopā, tu apgriez pasauli ačgārni un uzgavilē, it kā būtu veicis labu darbu. Kādēļ gan ne? Tu esi neizprotamu impulsu varā, atrodies savādā noskaņā un ļaujies tai it kā ļaunas līksmes pārpilns. Tu jūti nepārvaramu dziņu cildināt visu, par ko agrāk esi ņirgājies; tu priecājies, juzdams, ka esi gatavs cīnīties par mūžīgo mieru, tev rodas vēlēšanās sasaukt komisiju pastnieku apavu uzlabošanai, aizlikt labu vārdu par Pontusu Vikneru un publiski aizstāvēt mūžseno pasaules kārtību un dievu to debesu valdnieku. Pie velna visu parādību iekšējo sakarību, tev par to vairs nav nekāda bēda, tu tagad visam vari uzspļaut! «Ho-ho, heijā! Saule spīd sejā!» Vai nav tiesa, tu mazliet ļauj sev vaļu, noskaņo savu arfu un tik aizrautīgi skandini dievam slavas dziesmas un korāļus, ka to nemaz nav iespējams aprakstīt!

Bet no otras puses, tu iekšēji atdodies viļņu varā, vējš gaudo tavā dvēselē, no tās dziļumiem uzmutuļo visādas duļķes. Lai tevi nes, lai tevi nes, cik jauki ir bez pretošanās ļauties šai straumei! Un kādēļ jāpretojas? He-he-hē, vai tiešām vēlīns ceļinieks nedrīkst pavadīt pēdējos mirkļus pēc savas patikas? Jā vai nē? Punkts. Un tu pavadi šos mirkļus tā, kā tev pašam tīk.

Taču darīt varētu daudz ko, varētu izmantot savus spēkus valsts iekšējo lietu risināšanai vai popularizēt Japānas mākslu, vai veicināt Halingdāles dzelzceļa būvi, — nav svarīgi, kādu misiju uzņemies, tikai jāizmanto savi spēki, jāpalīdz kaut ko veikt, tad tu pēkšņi saproti, ka tādam cilvēkam kā J. Hansens, šis cienījamais skroderis, kuram tu reiz liki pašūt svārkus Minūtem, jā, šim Hansenam ir milzīgi nopelni gan kā cilvēkam, gan kā pilsonim, un tu sāc viņu cienīt un beidzot pat mīlēt.

Kādēļ tu viņu iemīli? Aiz patikas, aiz spīts, tā ļaunā prieka dēļ, kas tevi pārņēmis, tāpēc ka tu esi dīvainā noskaņā un ar baudu tai ļaujies. Tu čukstus apliecini viņam savu apbrīnu, tu no visas sirds novēli viņam vislabāko un, iedams prom, iespied rokā, dievs vien zina, kāpēc, savu medaļu par slīcēju glābšanu. Un kādēļ lai to nedarītu, ja tu esi neizprotamu impulsu varā? Bet ar to vēl nepietiek, tu sāc nožēlot, ka savā laikā esi izteicies necienīgi par stūrtinga deputātu Oli. Un tad tu tiešām no visas sirds atdodies šim jaukajam neprātam, ho-ho, un kā vēl atdodies!

Ko gan visu stūrtinga deputāts Ole nav darījis Rīflīkas un visas valsts labā!

Pamazām tev atveras acis — un tu īstajā gaismā ieraugi viņa godīgo un pašaizliedzīgo darbību, un tava sirds atmaigst. Tu vairs nespēj apvaldīt aizgrābtību un pat šņuksti un raudi aiz līdzcietības un savā sirdī zvēri, ka simtkārt viņam atlīdzināsi.

Domas par šo veco vīru, kas nācis no tautas vidus — no darbarūķiem un cīnītājiem — modina tevī svētas un neapvaldāmas jūtas, un aiz saviļņojuma tev gandrīz vai jākauc. Lai cildinātu Oli, tu sāc nomelnot pārējos, visu pasauli, tev sagādā prieku nozākāt citu nopelnus, lai tikai slavinātu Oli, tu meklē visizteiksmīgākās un skaļākās frāzes, lai viņu suminātu. Jā, tu jau sāc apgalvot, ka Ole ir paveicis lielāko daļu no tā, kas vispār paveikts pasaulē, ka viņš uzrakstījis vienreizēju darbu par spektrālo analīzi, darbu, kas noteikti jāizlasa, ka, patiesību sakot, viņš ir tas, kas tūkstoš septiņi simti deviņpadsmitajā gadā uzara visas Amerikas prērijas, ka viņš ir izgudrojis telegrāfu, turklāt bijis pat uz Saturna un piecas reizes runājis ar dievu to kungu. Protams, tu skaidri zini, ka visu to Ole nav darījis, bet izmisīgā līdzjūtībā tomēr apgalvo, ka visu to paveicis viņš, un, gauži raudādams, zvērēdams un lāstus piesaukdams, tu apliecini, ka tieši viņš to ir paveicis. Kādēļ tu tā rīkojies? Aiz grēku nožēlas, lai Olem simtkārt atlīdzinātu. Un tu sāc skaļi dziedāt, lai Oli vēl vairāk slavinātu, jā, tu dziedi nekaunīgas un bezdievīgas dziesmas, tu apgalvo, ka Ole ir radījis pasauli un nolicis sauli un zvaigznes to vietās, tā radīdams arī Visumu. Un tad ar šaušalīgiem lāstiem tu apzvēri, ka tas viss ir skaidra patiesība. Vārdu sakot, nožēla noved tevi līdz savādai, aizraujošai izlaidībai, līdz rafinētai zvērestu pārkāpšanai un īstai dieva zaimošanai.

Un ikreiz, kad tu Olem par godu izsaki kaut ko galīgi nedzirdētu, tu pierauj sev klāt ceļgalus un klusi irgojies par šo lielo gandarījumu, ko beidzot esi sagādājis Olem. Jā, Ole saņem visu pilnā mērā, Ole to ir pelnījis, tāpēc ka tu reiz runāji par viņu necienīgi un tagad to nožēlo. Klusums.

Bet vai es reiz nesacerēju arī neķītru vārsmu par kādu… jā, par kādu nelaiķi… Pag, tā bija kāda jaunava, jā, gluži jauniņa, viņa bija nomirusi un pateicās dievam, ka tas dāvājis viņai miesu, kuru viņa tā arī nebija izmantojusi. Pag, tā bija Mīna Meeka, tagad es to atceros un nosarkstu līdz matu saknēm. Ko gan cilvēks dažreiz bez apdoma neizsaka, bet vēlāk aiz kauna varētu pat kliegt! Tiesa gan, to zina tikai Minūte, tomēr es kaunos pats par sevi. Nemaz jau nerunājot par tām muļķībām, kādas reiz samuldēju par eskimosu un vēstuļu mapi, es to nemūžam sev nepiedošu un aiz kauna varētu vai zemē ielīst… Tikai mieru! Galvu augšā! Pie velna visus sirdsapziņas pārmetumus! Neaizmirsti, ja reiz pienāks diena, kad dievs tas kungs sapulcēs visus taisnīgos savā debesu valstībā, tad tu būsi viņu vidū! Ak dievs, cik tas viss ir garlaicīgi, ak die-ievs, cik garlaicīgi!…

Kad Nāgels ienāca mežā, viņš nometās uz pirmā viršu pauguriņa un paslēpa galvu rokās. Kāds juceklis viņa galvā, kāds bezjēdzīgs domu jūklis! Pēc laiciņa viņš gan bija cieši aizmidzis. Nebija aizritējušas ne četras stundas, kad viņš piecēlās, tomēr atkal iekrita miegā bezgala noguris un izmocīts.

Kad Nāgels pamodās, jau bija vakars. Viņš palūkojās apkārt, saule rietēja, tūlīt tā pazudīs aiz tvaika dzirnavām, putniņi, skaļi vīterodami, laidelējās no zara uz zaru.

Viņa galva bija skaidra, nekādu satraucošu domu, nekāda sarūgtinājuma, viņš jutās pilnīgi mierīgs. Viņš atspiedās pret koka stumbru un iegrima domās. Vai lai viņš to dara tagad? Tagad vai vēlāk, vai nav vienalga? Nē, vispirms vēl jānokārto dažādi pienākumi, jāaizraksta māsai, jāatstāj Martai par atmiņu neliela naudas summa aploksnē, šovakar viņš vēl nevar mirt. Viņš nav samaksājis arī rēķinu viesnīcā, arī par Minūti gribētos parūpēties…

Lēnām viņš devās atpakaļ uz pilsētu. Bet rītvakar tas notiks — pusnaktī, bez jebkāda efekta, ātri un vienkārši, ātri un vienkārši!

Vēl pulksten trijos no rīta viņš stāvēja savā istabā pie loga un raudzījās uz tirgus laukumu.

XIX

Nākamajā naktī ap divpadsmitiem Nāgels beidzot izgāja no viesnīcas. Viņš nebija paveicis nekādu īpašu sagatavošanos, tikai aizrakstījis māsai un ielicis aploksnē nedaudz naudas Martai; visas viņa mantas un ceļa somas, vijoles futrālis un vecais krēsls, ko viņš te bija nopircis, vēl atradās savās vietās, bet uz galda bija izmētātas dažas grāmatas. Arī rēķinu viņš nebija samaksājis, to bija galīgi aizmirsis. Īsi pirms aiziešanas viņš bija palūdzis Sāru, lai noslauka putekļus no palodzēm, un Sāra to apsolīja izdarīt, lai gan jau bija vēls; pēc tam viņš rūpīgi nomazgāja seju un rokas un tad izgāja no istabas.

Visu laiku viņš bija mierīgs, gandrīz vai apātisks. Ak tu mīļais dievs, tad nu gan bija ko uztraukties un sacelt traci! Gadu agrāk vai vēlāk — kāda tam nozīme? Turklāt viņš šo domu jau bija lolojis ilgu laiku. Tagad viņam vairs nebija spēka, daudzās vilšanās, nepiepildītās cerības, liekulība, šīs visu apkārtējo cilvēku smalkās, diendienīgās blēdības bija viņu galīgi nogurdinājušas. Viņš iedomājās Minūti, kam arī nebija aizmirsis atstāt aploksni ar nelielu summu, kaut gan zināma neuzticība šim nožēlojamam, greizajam kroplim viņu nekad nebija pametusi. Viņš iedomājās arī Stēnersena kundzi, šo slimīgo, astmas mocīto sievieti, kas tomēr krāpa savu vīru visu acu priekšā, ne ar vaibstu sevi nenododama. Atcerējās Kammu, šo sīko, naudkāro sievišķīti, kas visur viņu uzmeklēja un mānīgā jūtu uzplūdā stiepa viņam pretī savas alkatīgās rokas, lai dziļāk iebāztu tās viņa kabatās. Austrumos un rietumos, dzimtenē un svešumā — cilvēki visur palika tikai cilvēki, viņš par to bija pārliecinājies. Tā pati pliekanība, tā pati nekaunība un māneklība — sākot ar ubagu, kas staigā apkārt, apsaitējis pilnīgi veselu roku, un beidzot ar zilajām debesīm, kuras, kā zināms, ir tikai ozons. Un viņš pats, vai viņš ir labāks? Nē, nē, viņš nav labāks! Bet nu pienācis viņa gals!

Viņš gāja pa piekrasti, lai vēlreiz paskatītos uz kuģiem, un, iedams garām pēdējai piestātnei, piepeši novilka no pirksta dzelzs gredzenu un iesvieda to jūrā. Viņš redzēja, ka gredzens iekrīt ūdenī tālu no krasta. Tā pēdējā brīdī viņš tomēr mēģināja atbrīvoties no visām šīm mistifikācijām.

Pie Martas Gudes mājiņas viņš apstājās un pēdējo reizi paraudzījās iekšā pa logu.

Iekšā bija kluss tāpat kā visas šīs dienas, neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

— Ardievu! — viņš sacīja.

Un tad gāja tālāk.

Neapzināti viņš nogriezās uz mācītāja mājas pusi. Tikai tad, kad mežmalā pavīdēja gaišais pagalms, Nāgels saprata, cik tālu atnācis. Viņš apstājās. Uz kurieni viņš iet? Ko viņš te meklē? Kāpēc staigā šo ceļu? Lai pēdējo reizi paskatītos uz diviem logiem otrajā stāvā un veltīgi cerētu ieraudzīt seju, ko nekad, itin nekad tur nebija redzējis, — nē, tur viņš neies! Droši vien viņš visu laiku bija domājis to darīt, bet nedarīs! Viņš vēl brīdi stāvēja un ilgainiem skatieniem lūkojās uz mācītāja māju, viņš svārstījās, viņu vilināt vilināja…

— Ardievu! — viņš atkal teica.

Tad aši pagriezās un devās projām pa ceļu, kas veda uz mežu.

Tagad varēja iet, vienalga, kur, un nomesties pirmajā mežnorā. Galvenais, bez jebkāda aprēķina, bez sentimentalitātes. Ko gan Karlsens nebija izdomājis savā smieklīgajā izmisumā! It kā šī nenozīmīgā rīcība ir tik rūpīgas sagatavošanās vērta!…

Viņš ievēroja, ka vienai kurpei atrisusi saite, apstājās, uzlika kāju uz ciņa un saiti sasēja. Pēc tam viņš apsēdās.

Viņš bija apsēdies neapzināti, pats to nemanīdams. Viņš paraudzījās apkārt: garas egles, visapkārt garas egles, tikai vietumis virsājā kuplo kāds kadiķis. Labi. Labi!

Tad viņš izņem kabatas grāmatiņu un ieliek tajā vēstuli Martai un Minūtem.

Atsevišķā nodalījumā noglabāts papīrā ietīts Dagnijas mežģīņotais mutautiņš. Viņš to izņem, vairāk reižu noskūpsta, sažņaudz rokā un atkal noskūpsta, tad sāk lēnām plēst sīkās strēmelītēs. Tas aizņem diezgan ilgu laiku, pulkstenis jau ir viens, tad pusdivi, bet viņš tikai plosa un plosa šīs strēmelītes — arvien sīkākas un sīkākas. Beidzot mutautiņu vairs nevar ne pazīt; kad no tā palikuši tikai pavedieni, viņš pieceļas un paliek tos zem akmens, rūpīgi paslēpj, lai neviens nevarētu atrast, un tad atkal apsēžas. Jā, nu laikam ir viss… Viņš pūlas atcerēties, ko vēl vajadzētu darīt, bet vairs tiešām nekas nenāk prātā. Tad viņš uzvelk pulksteni, kā allaž mēdz darīt vakaros pirms likšanās gulēt.

Pētījoši viņš raugās apkārt — mežā jau satumsis, bet, liekas, nav manāms nekas aizdomīgs. Nāgels ieklausās, aiztur elpu un atkal ieklausās, bet nav dzirdama neviena skaņa — putni apklusuši, mežs šķiet kā izmiris, ir liega, klusa nakts. Nāgels iebāž pirkstus vestes kabatā un izvelk mazo pudelīti.

Pudelītei ir stikla aizbāznis, pār to trīskārša papīra cepurīte, kas apsieta ar zilu aptiekas lentīti. Viņš atraisa lentīti un izvelk aizbāzni. Šķidrums ir dzidrs kā ūdens, ar vieglu mandeļu smaržu. Viņš pieliek pudelīti pie acīm — tā ir līdz pusei pilna. Tai mirklī tālumā nodun dīvaina, stiepta skaņa — divi dobji sitieni, pilsētā pulkstenis nosit divi. Nāgels čukst: «Tā stunda ir situsi!» — strauji pieliek pudelīti pie mutes un iztukšo.

Brīdi viņš vēl sēž tai pašā pozā, aizvēris acis, vienā rokā turēdams pudelīti, otrā — aizbāzni. Tas viss notika tik viegli un dabiski, ka viņš pat lāgā nepaguva to aptvert. Tikai mazliet vēlāk sāka rosīties domas, viņš atvēra acis un izmisis paraudzījās apkārt. Tātad itin visu — kokus, debesis, zemi viņš nemūžam vairs neredzēs! Cik dīvaini! Inde jau lēnām sāk iedarboties, izplatās pa visiem asinsvadiem, iesūcas visos audos, izlauž ceļu uz zilajām artērijām, drīz sāksies konvulsijas, bet pēc tam viņš sastings.

Viņš skaidri juta mutē rūgtu garšu, mēle savilkās aizvien vairāk un vairāk. Viņš sāka izdarīt kaut kādas bezjēdzīgas kustības, lai pārliecinātos, ciktāl jau ir miris, sāka skaitīt kokus, saskaitīja līdz desmit un tad pārtrauca. Vai tiešām viņš nomirs, nomirs tieši šonakt? Nē, nē! Nē, tikai ne šonakt, nē! Cik tas viss ir savādi!

Jā, viņš nomirs, viņš skaidri jūt, ka zilskābe darbojas viņa iekšās. Nē, kādēļ tieši tagad, kādēļ tūliņ? Augstais dievs, tikai ne tūliņ! Nē, tas taču nenotiks? Kāpēc jau tumst acīs? Kā šalko mežs, lai gan nav vēja! Un kādēļ pār koku galotnēm joņo sarkani mākoņi?… Ak, tikai ne tūliņ, tikai ne tūliņ! Nē, dzirdi, nē! Ko lai es daru? Es negribu! Žēlīgais dievs, ko lai es daru?

Un pēkšņi viņa galvā sāk griezties vesels domu jūklis. Viņš vēl nav sagatavojies, viņam vēl jānokārto tūkstošiem dažādu lietu! Viņa smadzenēs uzliesmo tas viss, ko viņam vēl vajadzēja paveikt. Viņš vēl nav samaksājis rēķinu viesnīcai, viņš to ir aizmirsis, jā, dievs zina, ka viņš aizmirsis un grib tagad visu nokārtot! Nē, nāvei šonakt vēl jāapžēlojas par viņu! Žēlastību, žēlastību kaut uz vienu stundu, mazliet vairāk par vienu stundu! Augstais dievs, viņš taču aizmirsis vēl uzrakstīt kādu vēstuli, ļoti svarīgu vēstuli, kaut vai dažas rindiņas kādam cilvēkam Somijā, no tā ir atkarīgs viņa mantojuma liktenis!…

Šai izmisumā viņa galva darbojās tik skaidri un saspringti, ka viņš pat iedomājās savus avīžu abonementus. Nē, tos viņš nebija atteicis, avīzes tātad joprojām piesūtīs, tās pienāks bez apstājas, pieblīvēs viņa istabu no grīdas līdz griestiem. Ko lai viņš iesāk? Viņš taču jau ir pa pusei miris!

Ar abām rokām viņš plēš viršus, valstās pa zemi, nometas uz vēdera, bāž pirkstus rīklē, lai sāktos vemšana, — viss velti! Nē, viņš negrib mirt, negrib nedz šonakt, nedz rīt, viņš vispār negrib nekad mirt! Viņš grib dzīvot, jā, mūžīgi dzīvot un redzēt sauli!

Viņš negrib, lai šie nedaudzie pilieni indes paliek viņā, viņš tos izvems, pirms tie viņu nogalinājuši. Jāvemj, drīzāk jāvemj, velns un deviņi pērkoni!

Neprātīgās bailēs viņš pietrūkstas kājās un sāk skraidīt pa mežu, meklēdams ūdeni. Viņš kliedz: «Ūdeni! Ūdeni!» Atbalss tālu atskan mežā. Tā viņš trako labu laiku, metas uz visām pusēm, atduras pret koku stumbriem, lec pāri kadiķiem un skaļi vaid. Ūdeni viņš neatrod. Beidzot viņš paklūp un nokrīt garšļauku, plēš ar rokām viršus un jūt vieglas sāpes kreisajā vaigā. Viņš pūlas piecelties kājās, bet kritiens viņu it kā apdullinājis, viņš atkal saļimst, kļūst aizvien gurdāks un gurdāks un vairs necenšas kustēties.

Tātad tam jānotiek, tur vairs nekā nevar līdzēt! Dievs debesīs, viņam tomēr jāmirst! Varbūt, ja viņam pieticis spēka atrast ūdeni, viņš būtu glābts! Ak, vai, cik nožēlojami viss beidzas, bet kādreiz viņš bija tik pārpilns cerību! Tagad viņam jāmirst no indes zem klajas debess! Bet kādēļ viņš vēl nav sastindzis? Viņš vēl var pakustināt pirkstus, mirkšķināt plakstus. Ak, cik ilgi tas velkas, cik ilgi!

Viņš pārlaiž roku pār seju — tā ir salta un gluži slapja no sviedriem. Viņš bija nokritis ar seju pret zemi un palika tā guļam, nemēģinādams pat pagriezties. Ik loceklis vēl trīsēja, pār vaigu tecēja asinis, bet viņš mierīgi ļāva tām plūst. Cik ilgi tas velkas, ak, dievs, cik ilgi! Viņš pacietīgi guļ un gaida.

Viņš atkal dzird sitam torņa pulksteni, tagad jau nosit trīs. Viņš ir pārsteigts. Vai tiešām inde pēc stundas vēl nav iedarbojusies un viņš nav miris? Viņš paceļas uz elkoņa un paskatās rokas pulkstenī. Jā, trīs. Cik ilgi tas viss velkas!

Jā, varbūt ir labāk, ka viņš nomirst! Pēkšņi viņš atcerējās Dagniju, kurai gribēja dziedāt katru svētdienas rītu un vispār darīt tik daudz laba, un samierinājās ar savu likteni, pat asaras sanesās viņam acīs. Viņš galīgi atmaiga, lūdza dievu, klusi raudāja un pārdomāja visu, ko grasījās darīt Dagnijas dēļ. Ai, kā viņš viņu sargās no visa ļauna! Varbūt jau rīt varēs aizlidot pie viņas un būt tuvumā, mīļais dievs, kaut viņš jau rīt varētu izdarīt tā. ka viņa pamostas, priekā starodama! Cik peļami, ka pirms mirkļa viņš nevēlējās mirt, lai gan zināja, ka tādējādi varētu sagādāt viņai prieku.

Jā, viņš to nožēlo un izlūdzas piedošanu; viņš nesaprot, par ko tad domājis. Bet nu Dagnija var uz viņu paļauties, viņš gaidīt gaida, ka varēs ielaisties viņas istabā un nostāties viņas gultas galvgalī, Pēc dažām stundām, varbūt jau pēc stundas viņš būs tur, jā, noteikti būs. Viņš palūgs kādu eņģeli, lai to izdara viņa vietā, ja pats nevarēs; viņš šim eņģelim apsolīs kaut ko ļoti labu. Viņš sacīs: «Es neesmu balts, tāpēc nedrīkstu, bet tu esi balts, tu drīksti, pēc tam tu varēsi darīt ar mani visu, ko gribi. Tu izbrīnījies skaties uz mani, tāpēc, ka esmu melns? Protams, esmu melns, bet kas tur ko brīnīties? Esmu ar mieru būt melns vēl miljoniem gadu, ja tu man parādīsi žēlastību, kādu es tev lūdzu, bet, ja tu katru svētdienu dziedāsi viņai, tad varēsi pielikt vēl miljoniem gadu, ja tev tā patiks. Es nemeloju, es atradīšu vēl daudz, ko tev piedāvāt, sevi nesaudzēšu, tikai uzklausi mani! Un tu nelidosi viens, es tevi pavadīšu, tevi panesīšu, vēcināšu spārnus par mums abiem, to es darīšu ar prieku, es tevi nenotraipīšu, lai gan esmu melns. Es darīšu visu, un tu varēsi atpūsties. Varbūt es tev kaut ko uzdāvināšu par to. Kaut ko, kas tev noderēs; ja saņemšu kādu dāvanu, tūlīt atdošu to tev. Kas zina, varbūt arī es kaut kā varēšu tev pakalpot…

Jā, galu galā viņš pierunās dieva eņģeli, par to viņš bija pārliecināts.

Un atkal sit baznīcas torņa pulkstenis. Nāgels neviļus izskaita četrus sitienus un vairs par to nedomā. Jābūt pacietīgam. Viņš saliek rokas un lūdz dievu, lai drīzāk sūta viņam nāvi. Cik labi būtu, ja viņš nomirtu pēc dažiem mirkļiem, tad vēl paspētu aizlidot pie Dagnijas, pirms viņa atmodusies. Viņš pateiksies visiem par to, dziedās slavas dziesmas, viņam būs parādīta liela žēlastība, patlaban tā ir viņa sirsnīgākā vēlēšanās…

Viņš aizvēra acis un aizmiga.

Nāgels gulēja trīs stundas. Kad viņš atmodās, mirdzēja saule un mežā skaļi un līksmi vīteroja putni. Piecēlies sēdus, viņš palūkojās apkārt; uzreiz atminēja visu, ko nakti bija darījis; blakām vēl atradās pudelīte, un viņš atcerējās, cik sirsnīgi bija lūdzis dievu, lai ātrāk nomirtu.

Bet viņš vēl ir dzīvs! Viņš nekā nesaprata, veltīgi lauzīja galvu un tikai juta, ka vēl joprojām nav miris.

Viņš piecēlās kājās, paņēma pudelīti un pagājās dažus soļus. Nē, vienmēr viņam ceļā gadījās šķēršļi, lai cik stingri bija viņa nodomi! Kas noticis ar indi? Tā bija īsta zilskābe, kāds ārsts bija teicis, ka ar to pietiek, vairāk nekā pietiek; viņš taču ar pāris pilieniem bija noindējis mācītāja suni. Un tā bija tā pati pudelīte, līdz pusei pilna, viņš atcerējās, ka pats ar savām acīm bija to redzējis, iekāms iztukšoja. Pudelīte nekad nebija nonākusi svešās rokās, viņš to vienmēr nēsāja vestes kabatā. Kas gan tās par viltus varām, kas viņam slepus seko?

Pēkšņi kā zibens uzplaiksnīja atmiņā, ka pudelīte tomēr bijusi svešās rokās. Viņš neviļus apstājās un pat uzsita knipi. Jā, šaubu nav, tā veselu nakti bijusi pie Minūtes.

Tas notika toreiz, vecpuišu dzīrēs, kad viņš Minūtem uzdāvināja savu vesti; indes pudelīte, pulkstenis un daži papīri bija palikuši vestes kabatās; visas šīs mantas Minūte nākamajā dienā agri no rīta bija atnesis atpakaļ. Vecais maitasgabals, pusjukušais kroplis, atkal viņš iejaucies ar savu blēdīgo labdarību! Kāda viltība, kāds nelietīgs joks!

Nāgels niknumā sakoda zobus. Ko viņš pats tajā naktī bija teicis savā istabā? Vai viņš skaidri nebija aizrādījis, ka viņam nekad nepietiek drosmes izdzert indi? Bet viņam blakām bija sēdējis šis derglis, šis paslepenais ķēmeklis un klusējis, bet patiesībā neticējis nevienam viņa vārdam! Nelietis tāds, kraupainais krupis! Tikko pārgājis mājās, viņš bija izlējis zilskābi, varbūt vēl rūpīgi izskalojis pudelīti un tad līdz pusei piepildījis ar ūdeni. Un, izdarījis šo labo darbu, licies gultā un gulējis kā nosists!

Nāgels sāka iet uz pilsētas pusi. Šais trīs stundās viņš bija mazliet atpūties, tagad domas darbojās skaidri, bet rūgtums nepārgāja. Notikušais viņu bija pazemojis un padarījis smieklīgu paša acīs. Viņš taču bija saodis mandeļu smaržu, jutis, ka mēle saraujas, samanījis nāves tuvumu! Taču pudelītē bijis tikai ūdens! Viņš bija plosījies un kā pustraks lēcis pāri kokiem un akmeņiem — un to visu darījis no viena malciņa akas ūdens! Nikns kā lauva, aiz kauna pietvīcis, viņš apstājās ceļa vidū un dusmu uzplūdā iekliedzās. Bet tūlīt pavērās apkārt, baidīdamies, vai kāds to nav dzirdējis, un sev par attaisnojumu sāka dziedāt.

Jo tālāk viņš gāja, jo vairāk viņu nomierināja starojošais rīts un putnu līksmā vīterošana. Pretī brauca divriči, zemnieks viņu sveicināja, un Nāgels atbildēja sveicienam; suns, kas skrēja blakus ratiem, viņu apošņāja un laipni lūkojās acīs…

Kāpēc viņam nebija laimējies šonakt vienkārši un pienācīgi nomirt? Viņš joprojām par to domāja ar skumjām. Vieglu sirdi viņš bija gaidījis tuvojamies galu, un, līdzko aizvēra acis un iemiga, viņu pārņēma kluss prieks. Tagad Dagnija jau ir piecēlusies, varbūt jau izgājusi no mājas, un viņš nekādi nav varējis viņu iepriecināt. Cik nežēlīgi viņš bija pievilts! Minūte pievienojis vēl vienu labu darbu savai neizsmeļamai labdarībai, izglābis Nāgelam dzīvību, izdarījis viņam tādu pašu pakalpojumu, kādu pats Nāgels reiz izdarījis kādam svešam jauneklim, kas nebija gribējis izkāpt Hamburgas krastā. Toreiz viņš bija nopelnījis medaļu par slīcēju glābšanu, ha-ha-hā!

Jā, tā reizēm izglābj cilvēku, daudz nedomājot, izdara labu darbu, pārvar briesmas un izglābj cilvēku no nāves.

Kaunēdamies pats no sevis, viņš aizlavījās līdz savai istabai un apsēdās krēslā.

Istaba bija tīra un mājīga, nospodrinātās rūtis spīdēja, pie logiem bija pat pielikti jauni, rūpīgi izgludināti aizkari. Uz galda stāvēja vāze ar lauku puķēm. Nāgels šai istabā vēl nekad nebija redzējis ziedus, šis pārsteigums viņu tik ļoti ielīksmoja, un viņš aiz prieka sāka berzēt rokas. Kāda sagadīšanās tieši šajā dienā! Cik aizkustinoša uzmanība, un to izrādījusi nabaga viesnīcas kalpone! Cik labs cilvēks šī Sāra! Jā, rīts tiešām bija brīnišķīgs! Pat tur lejā, tirgus laukumā, visiem bija līksmas sejas. Ģipša figūru pārdevējs sēdēja pie savas letes un apmierināti smēķēja māla pīpi, kaut gan nebija vēl nopelnījis nevienu ēru. Varbūt nemaz nebija tik ļauni, ka Nāgela neprātīgais nodoms šonakt nebija izdevies! Ar šausmām viņš atcerējās, kādās bailēs skraidījis pa mežu, meklēdams ūdeni, vēl tagad viņš nodrebēja, to iedomādamies, un šobrīd, mierīgi sēžot šajā jaukajā, saules pilnajā istabā, viņu pēkšņi pārņēma svētlaime, ka viņš pasargāts no visa ļauna. Galu galā paliek taču vēl viens pilnīgi drošs līdzeklis, kuru viņš vēl nav izmēģinājis. Pirmo reizi jebkuram var nelaimēties — tas nenomirst, paliek dzīvs! Bet vēl jau ir, piemēram, tāds priekšmets kā mazs sešlādiņu revolveris, ko var iegādāties katrā ieroču veikalā. Atlikt nenozīmē atteikties…

Pie durvīm pieklauvēja Sāra. Viņa bija dzirdējusi, ka Nāgels pārnācis, un gribēja paziņot, ka brokastis ir galdā. Kad meitene dzīrās aiziet, Nāgels meiteni apturēja, jautādams, vai vāzi ar ziediem nolikusi viņa.

Jā, bet tāpēc neesot vērts pateikties.

Nāgels tomēr paspieda viņas roku.

Smaidīdama viņa vaicāja:

— Kur jūs bijāt visu nakti? Jūs taču negulējat savā istabā?

— Paklausieties, — viņš sacīja, neatbildējis uz viņas jautājumu, — cik jauki, ka jūs atnesāt puķes, turklāt nomazgājāt arī logus un pat pielikāt tiem tīrus aizkarus.

Nemaz nevaru izteikt, kā tas viss mani iepriecina, gribu novēlēt jums par to visu labu!

— Un pēkšņi, pakļāvies mirklīgam jūtu uzplūdam, viņš dedzīgi saka: — Paklausieties, kad es ierados te, man bija līdzi kažoks. Diezin kur tas nolikts, bet man noteikti bija līdzi kažoks. Es to gribu uzdāvināt jums. Jā, jā, to es daru aiz pateicības, esmu to cieši nolēmis — kažoks pieder jums!

Sāra skaļi un sirsnīgi iesmējās. Ko lai viņa iesāk ar kažoku?

Nu jā, viņai taisnība, bet lai viņa dara ar to, ko grib. Taču kažoks viņai jāņem, viņam par lielu iepriecinājumu noteikti jāņem… Viņa tik līksmi smējās, ka arī Nāgels sāka smieties un jokoties. Ak tu dieniņ, cik viņai skaisti pleci! Bet, vai viņa ticot vai neticot, viņš esot redzējis arī citus viņas krāšņumus. Reiz viņš ēdamistabā caur durvju spraugu vērojis, kā viņa slauka griestus, brunči viņai bijuši augstu uzsprausti, jā, jā, ļoti augstu virs ceļiem, un viņš redzējis dievišķīgu stilbu, apbrīnojami skaistu stilbu!

He-he-hē! Bet, lai nu kā, viņš nolēmis viņai šodien vēl pirms saulrieta uzdāvāt rokas sprādzi. Viņa to saņemšot jau pēc dažām stundām neapšaubāmi saņemšot. Turklāt lai neaizmirstot — arī kažoks piederot viņai…

Cik dīvains cilvēks! Vai viņš ir galīgi jucis? Sāra smējās, bet jutās mazliet izbijusies par šo savādo rīcību. Aizvakar viņš veļas mazgātājai, kas atnesusi viņam tīro veļu, bija iedevis daudz vairāk naudas, nekā viņai pienācās, bet šodien grib atdāvināt Sārai kažoku. Arī pilsētā par viņu klīda visvisādas valodas.

XX

Jā, viņš likās jucis, galīgi zaudējis prātu. Tā droši vien arī bija. Lai Sāra viņam piedāvāja ko piedāvādama — kafiju, pienu, tēju, pat alu, — tomēr viņš, tikko apsēdies pie galda, tūliņ piecēlās, nemaz nepieskāries ēdienam. Viņš pēkšņi bija atminējies, ka tieši šajā laikā Marta mēdz iet uz tirgu pārdot olas; varbūt viņa jau ir atgriezusies. Tā būtu laimīga sagadīšanās, ja viņš Martu atkal satiktu šodien, tieši šodien. Viņš devās uz savu istabu un nostājās pie loga.

Viņa skatienam pavērts viss tirgus laukums, bet Marta nekur nav redzama. Viņš gaida pusstundu, tad stundu, spraigi vēro visu, kas notiek visās malās, bet veltīgi.

Beidzot viņa uzmanību saista kāda scēna, kas noris pie pasta un pulcina aizvien vairāk ziņkārīgo. Skatītāju aplenkts, smilšainās ielas pašā vidū jocīgi lēkā Minūte.

Mugurā viņam nav svārku, viņš novilcis arī kurpes; viņš nemitīgi slauka sviedrus un, beidzis dejot, salasa ēras. Jā, Minūte atsācis veco nodarbošanos, atkal dejo tirgus laukumā.

Nāgels nogaida, kamēr Minūte beidzis dejot un cilvēki izklīduši, tad aizsūta pēc Minūtes. Un Minūte uznāk augšā kā vienmēr godbijīgs, galvu un acis nodūris.

— Man jums ir vēstule, — Nāgels saka. Viņš pats iebāž Minūtem kabatā vēstuli un sāk runāt: — Jūs man esat sagādājis nepatīkamus brīžus, mīļais draugs, esat mani izmuļķojis, apvedis ap stūri tik veikli, ka varu jūs uzlielīt, lai gan, atklāti sakot, dusmojos uz jums. Starp citu, vai jums ir laiks? Vai atceraties, ka reiz es solīju jums kaut ko paskaidrot? Tagad esmu nolēmis to izdarīt, atzīstu, ka pienācis īstais brīdis.

Bet vispirms atļaujiet jautāt: vai esat pilsētā dzirdējis klīstam tādas runas, ka es esot jucis? Atļaujiet jūs nomierināt — jucis es neesmu, to jau jūs pats redzat, vai nav tiesa? Atzīstos, ka pēdējā laikā biju mazliet satraukts, jo man gadījās pieredzēt daudz ko nepatīkamu, bet acīmredzot tā bija lēmis liktenis. Bet tagad esmu atkal nomierinājies, viss ir kārtībā. To, lūdzu, lieciet vērā… Laikam veltīgi jums kaut ko piedāvāt iedzert?

Nē, dzert Minūte nevēlējās.

— To jau es zināju… Vārdu sakot, es jums neuzticos, Gregor. Jūs, protams, sapratīsiet, ko es domāju. Jūs mani tik veikli piekrāpāt, ka es uz jums vairs nevaru paļauties. Jūs esat mani apvedis ap stūri kādā ļoti svarīgā lietā, protams, pilnīgi nesavtīgi, aiz lielas labsirdības, bet, lai būtu kā būdams, jūs tomēr esat mani izāzējis.

Vai šī mazā pudelīte ir bijusi jūsu rokās? Minūte pašķielē uz pudelīti un klusē.

— Tajā bija inde, tā ir izlieta un pudelīte no jauna līdz pusei piepildīta ar ūdeni; pagājušajā naktī man gadījās pārliecināties, ka tajā ir tīrs ūdens.

Minūte joprojām klusē.

— Redzat, patiesībā nekas ļauns nav izdarīts. Tam, kas to darījis, ir bijis labs nodoms — novērst nelaimi. Un to esat izdarījis jūs.

Klusums.

— Vai nav tiesa?

— Jā, — Minūte beidzot atbild.

— Un, jūsuprāt, tas darīts pareizi, bet es uz to raugos pavisam citādi. Kādēļ jūs to darījāt?

— Es domāju, ka varbūt jūs… Klusums.

— Jā, redzat nu! Bet jūs maldāties, Gregor, jūsu labā sirds jūs maldinājusi. Vai tad tonakt, kad jūs paņēmāt līdzi pudelīti, es neteicu skaidri un gaiši, ka man nav drosmes iedzert indi?

— Bet es tomēr baiļojos, ka tik jūs to neizdarāt. Un jūs to esat izdarījis.

— Es to esmu izdarījis? Ko jūs runājat? Jūs pats sevi esat izmuļķojis, mīļais cilvēk! Tiesa, es šonakt iztukšoju pudelīti, bet ievērojiet: es tās saturu nenogaršoju.

Minūte pārsteigts raugās Nāgelā.

— Redzat nu, dabūjāt garu degunu! Jūs pastaigājaties naktī pa pilsētu, aizejat līdz ostmalai un ieraugāt kaķi, kas briesmīgās sāpēs un mokās skraida pa krastu. Jūs, gluži dabiski, apstājaties un skatāties, kas šim kaķim noticis, un pamanāt, ka dzīvniekam kaut kas iesprūdis rīkle, tuvāk aplūkojot, izrādās, ka tas ir makšķeres āķis. Kaķis rīstās un raustās, bet nevar āķi dabūt nedz ārā, nedz arī to norīt, no mutes kaķim tek asinis. Labi, jums galu galā izdodas kaķi saķert, jūs mēģināt āķi izvilkt, bet kaķis aiz sāpēm ir gluži traks, apsviežas uz muguras, neganti skrāpējas un iecērt nagus jums vaigā, redzat, man vaigs ir saskrāpēts. Bet kaķis jau smok, tam no mutes plūst asinis.

Ko lai dara? Tā stāvot un domājot, jūs dzirdat, ka baznīcas pulkstenis nosit divi, tātad ir pārāk vēls, lai meklētu kaut kur palīdzību, — pulkstenis jau ir divi. Tad piepeši atceraties, ka jums kabatā, par laimi, ir pudelīte ar indi; jūs gribat izbeigt dzīvnieka mokas un ielejat tam kaklā pudelītes saturu. Kaķis domā, ka ir ierijis kaut ko briesmīgu, savelkas čokurā, mežonīgām acīm raugās apkārt, ar pēkšņu lēcienu izraujas no jūsu rokām un no jauna sāk skraidīt gar ostmalu. Ko nu? Jā, pudelītē ir bijis tikai ūdens, nogalināt tas nevar, un kaķis joprojām skraida ar āķi kaklā, noasiņo un rīstīdamies tvarsta gaisu. Agri vai vēlu viņš noasiņos vai bezpalīdzīgi nosmaks, aiz bailēm iebēdzis kādā ūķī…

— Es to darīju labā nolūkā, — Minūte saka.

— Protams! Jūs visu darāt tikai labākajā un godīgākajā nolūkā. Jūs vispār nevar pieķert darām kaut ko sliktu, un šī smalkā un labdarīgā blēdība ar manu indi jums nav nekas jauns. Tā, piemēram, jūs nupat dejojāt tirgus laukumā. Es stāvēju te pie loga un skatījos, negribu jums pārmest, ka jūs tā darījāt, tikai gribu vaicāt: kādēļ bijāt novilcis kurpes? Tagad jums kurpes ir kājās, kāpēc jūs tās novilkāt, pirms sākāt dejot?

— Lai nenodrāztu.

— Tieši tā jau es domāju! Es zināju, ka jūs tā atbildēsiet, tādēļ arī vaicāju. Jūs esat pati bezgrēcība, tiesa gan, ar kurpēm kājās, visšķīstākā dvēsele šajā pilsētā. Jūs esat tik labs un nesavtīgs, bez vainas un bez viltus. Reiz es jūs gribēju pārbaudīt, pierunāt, lai par krietnu atalgojumu esat ar mieru parakstīties par tēvu svešam bērnam. Un, lai gan jūs esat nabags un nauda jums ārkārtīgi noderētu, jūs tomēr šo piedāvājumu uzreiz noraidījāt. Jūsu dvēseli pārņem satraukums, tikai iedomājoties šādu netīru darījumu, un es nekā nepanācu, lai gan piedāvāju divsimt kronu. Būtu es toreiz zinājis to, ko zinu tagad, es nebūtu jūs tik rupji aizskāris. Toreiz es jūs vēl lāgā nepazinu, turpretī tagad man ir skaidrs, ka jūs vienlaikus gan jāpaskubina, gan jāapvalda. Nu labi!… Bet atgriezīsimies pie tā, par ko runājām. Tas, ka jūs novelkat kurpes un dejojat kailām kājām, tomēr nepievērsdams tam cilvēku uzmanību, paciezdams sāpes un nežēlodamies, — tieši tas ir jums visai raksturīgi. Jūs nežēlojaties, nesakāt: redzat, es novelku kurpes, lai tās nenodeldētu, tas man jādara, jo esmu ļoti nabadzīgs! Nē, jūs darbojaties, ja man tā atļauts teikt, klusībā. Jūs vadāties pēc principa — nekad un nevienam neko nelūgt, tomēr, pat muti neatverot, dabūjat visu, ko vēlaties. Jūs esat pilnīgi nevainojams kā citu, tā arī savās acīs.

Aizrādījis uz šo rakstura vilcienu, es turpinu — esiet pacietīgs, beigu beigās es nonākšu pie paskaidrojuma… Reiz jūs kaut ko teicāt par Gudes jaunkundzi, es par šiem vārdiem daudz esmu domājis; jūs teicāt, ka viņa varbūt nemaz nav tik nepieejama, ja tikai prot gudri rīkoties, vismaz jūs katrā ziņā esot kaut ko panācis…

— Nē, bet…

— Redzat, es visu atceros. Tas notika tajā vakarā, kad mēs abi te sēdējām un dzērām, proti, dzēru es, bet jūs skatījāties. Jūs tad sacījāt, ka Marta — jā, jūs viņu saucāt tikai par Martu un arī pastāstījāt, ka viņa jūs vienmēr saukusi par Juhannesu.

Redzat, arī to es atceros. Un jūs stāstījāt, ka nonācis tiktāl, ka Marta pat atļāvusi jums visu, turklāt jūs izdarījāt kādu piedauzīgu kustību ar rādāmo pirkstu, to teikdams…

Minūte pietrūkstas kājās, viņš ir tumši pietvīcis un skaļi sauc:

— To es nekad neesmu teicis! Nekad!

— Jūs to neesat teicis? Ko es dzirdu? Vai tiešām jūs to neesat teicis? Vai man vajadzēs pasaukt Sāru, lai viņa to apliecina, jo mūsu sarunas laikā atradās blakus istabā un caur šīm plānajām sienām noklausījās katru vārdu? Kaut ko tādu nudien neesmu pieredzējis! Tagad jūs ar savu liegšanos man visu izjaucāt. Es labprāt jūs būtu iztaujājis mazliet tuvāk par to, tas mani interesē, un esmu bieži par to domājis, bet, ja nu jūs noliedzat, ka esat to teicis, tad nekā! Starp citu, apsēdieties un nedomājiet skriet projām pa galvu pa kaklu kā toreiz. Nekas neiznāks, es aizslēdzu durvis.

Aizdedzis cigāru, Nāgels pēkšņi it kā atģidās.

— Nē, ak tu pasaulīt! — viņš izsaucas. — Dievs lai man piedod, es tiešām esmu kļūdījies! Gregora kungs, izlūdzos piedošanu, tas tiesa, jūs to neteicāt! Aizmirstiet to, dārgais draugs! To teica kāds cits, nevis jūs, tagad es atceros, es to dzirdēju pirms dažām nedēļām. Kā gan es varēju iedomāties, ka jūs apkaunosiet dāmu, bet vispirms apkaunosiet pats sevi, turklāt vēl tādā veidā! Nesaprotu, kā tas man varēja ienākt prātā, es laikam tomēr esmu mazliet jucis… Klausieties, es atzīstu savu vainu un tūliņ izlūdzos piedošanu. Tātad tomēr neesmu galīgi jucis, vai nav tiesa? Ja es runāju juceklīgi un pārāk uzstājīgi, tad nedomājiet, ka es to daru ar nolūku, es nepavisam negribu jūs apmulsināt. Tas jau arī nemaz nebūtu iespējams, jo jūs pats nesakāt ne vārda. Nē, es tādēļ runāju tik dīvaini, tik satraukti, ka pakļaujos acumirklīgai noskaņai. Atvainojiet, ka novēršos no galvenā. Jūs varbūt kļūstat nepacietīgs un gaidāt paskaidrojumu?

Minūte klusē. Nāgels pietrūkstas kājās un sāk nervozi staigāt pa istabu no loga līdz durvīm un atpakaļ. Piepeši viņš apstājas, acīmredzot viņam pēkšņi tas viss apnicis un apriebies, un viņš gurdi saka:

— Es nudien vairs negribu ar jums spēlēties kā kaķis ar peli, teikšu jums atklāti, ko domāju. Jā, līdz šim runāju ar jums juceklīgi, to es darīju ar nodomu, gribēdams jūs samulsināt un kaut ko no jums izvilkt. Izmēģinājos visādi, bet nekas neiznāk, tas mani tikai nogurdina. Bet labi, tagad došu jums solīto paskaidrojumu, Gregor. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka sirds dziļumos jūs esat nelietis. Jā, nelietis.

Minūte atkal sāka drebēt, baiļpilnās acis apmulsumā šaudījās apkārt, bet Nāgels turpināja: — Jūs nesakāt ne vārda, spēlējat tālāk savu lomu? Es jūs pat nevaru izkustināt no vietas, jums piemīt kāds dīvains, mēms spēks; es jūs apbrīnoju, un jūs manī radāt neparastu interesi. Vai atceraties to reizi, kad es visu vakaru runāju un nenolaidu no jums acis, un ievēroju, ka jūs nodrebējāt no maniem vārdiem. Es tā rīkojos, lai jūs izdibinātu. Esmu jūs allaž vērojis un daždažādi mēģinājis pieķert, bet atzīstos, gandrīz vienmēr bez jebkādiem panākumiem, jo jūs ir grūti aizvainot. Taču ne mirkli neesmu šaubījies, ka jūs esat kluss, slepens grēcinieks. Man pret jums nav nekādu pierādījumu. Jā, diemžēl tādu nav, tāpēc varat būt pilnīgi mierīgs, tas viss paliks tikai starp mums. Bet vai jūs varat saprast, ka esmu pārliecināts par savu taisnību, kaut arī man nav nekādu pierādījumu? Redzat, to jūs nespējat aptvert.

Tomēr jūs mēdzat nodurt galvu, kad mēs par kaut ko runājam; jūsu acīm ir īpaša izteiksme, jūs reizēm tās netīkami mirkšķināt, kad izrunājat dažus vārdus vai kad mēs pieskaramies vienam vai otram jautājumam; arī jūsu balsī vienmēr dzirdamas it kā nopūtas. Ak, šī balss! Un, beidzot, visa jūsu personība rada manī antipātijas. Es jau iztālēm jūtu, ka jūs tuvojaties, un mana dvēsele jau sāk trīcēt aiz nepatikas. Jūs to nesaprotat? Es arī ne. Tomēr tā tas ir. Dievs vien to zina, ka patlaban man ir tāda sajūta, ka eju pa īstām pēdām, taču nevaru jūs pieķert, jo man nav pierādījumu.

Pēdējo reizi, kad jūs te bijāt, es jums vaicāju, kur jūs atradāties sestajā jūnijā. Vai zināt, kādēļ es to vaicāju? Sestais jūnijs taču ir Karlsena nāves diena, es pat iedomājos, ka jūs esat nogalinājis Karlsenu. Minūte atkārto kā no mākoņiem nokritis:

— Es esot nogalinājis Karlsenu? — Un atkal apklust.

— Jā, līdz šim es tā domāju. Turēju jūs tādās aizdomās, tiktāl mani bija novedusi mana dziļā pārliecība, ka jūs esat nelietis. Tagad es tā vairs nedomāju, atzīstos, ka esmu alojies, esmu gājis par tālu un lūdzu piedošanu. Vai nu jūs man ticat, vai ne, tomēr mani dziļi apbēdina, ka esmu bijis pret jums tik netaisns. Tāpēc bieži vakaros vienatnē lūdzu jums piedošanu. Un, kaut arī šajā ziņā esmu maldījies, tomēr joprojām neatsakos no pārliecības, ka jūs esat neķītrs un zemisks cilvēks, dievs lai mani soda, bet tā tas ir! To es jūtu ar katru nervu šķiedriņu, un tagad, kad stāvu te un raugos uz jums, varu apzvērēt pie dieva, ka tā tas ir. Kāpēc esmu par to tik stingri pārliecināts?

Lieciet vērā — sākumā man nebija ne mazākā pamata domāt par jums ļaunu, un tas viss, ko jūs vēlāk darījāt vai sacījāt, arī vienmēr bija tik labs un taisnīgs, jā, pat cildens. Reiz par jums redzēju brīnišķīgu sapni — it kā jūs stāvējāt milzīga purva vidū un briesmīgi cietāt tāpēc, ka es par jums ņirgājos, tomēr jūs man pateicāties, metāties ceļos un pateicāties, ka neesmu mocījis jūs vēl vairāk. Tā es par jums sapņoju un, redzat, tikai labu. Visā pilsētā nav neviena cilvēkā, kas ticētu, ka jūs esat spējīgs izdarīt kaut ko peļamu, jums ir vislabākā slava, visi jūt jums līdzi, tik veikli jūs protat slēpt savu īsto seju. Tomēr manās acīs jūs esat gļēvulīgs un pieglaimīgs dieva tā kunga radījums, jums vienmēr ir uz mēles labs vārdiņš un vienmēr labs darbiņš padomā. Vai jūs esat mani aprunājis, darījis man kaut ko ļaunu, atklājis kādu manu noslēpumu? Nē, nē, to jūs neesat darījis, un tieši tāda ir jūsu rīcības būtība, jūsu dzīves metode: jūs visiem darāt tikai labu, itin nekad nekā ļauna, jūs esat svētais, nevainojams un bezgrēcīgs pasaules acīs. Pasaulei ar to pilnīgi pietiek, bet man gan ne. Es jūs pastāvīgi turu aizdomās. Jau pirmajā brīdī, kad jūs ieraudzīju, ar mani notika kas dīvains. Tas notika dažas dienas pēc manas ierašanās šajā pilsētā, divos naktī es jūs ieraudzīju ostmalā pie Martas Gudes mājiņas, jūs stāvējāt ielas vidū, un es nebiju pat manījis, kā jūs tur gadījāties; jūs gaidījāt, kamēr paeju garām, un, kad biju jums līdzās, iesānis uzmetāt man skatienu. Toreiz mēs vēl nebijām pazīstami, bet kaut kas lika man pievērst jums uzmanību, un iekšēja baiss teica, ka jūs sauc par Juhannesu. Runāju skaidru taisnību, kā uz nāves cisām gulēdams, ka tieši iekšēja balss man čukstēja, ka jūs sauc par Juhannesu un es nedrīkstu jūs izlaist no acīm.

Tikai daudz vēlāk es uzzināju, ka jūs tiešām sauc par Juhannesu. Kopš tās nakts es vienmēr esmu paturējis jūs acīs, bet jūs vienmēr izvairījāties, man nekādi neizdevās jūs pieķert. Beidzot jūs tomēr izlējāt indi no manas pudelītes, protams, tikai ar labu nodomu, aiz cēlām bailēm, ka es to kādreiz tomēr varētu izdzert. Kā lai jums izskaidroju, ko es tad jutu? Jūsu sirds skaidrība mani sanikno, jūsu skaistie vārdi un darbi mani tikai attālina no mērķa — jūs pieķert un atmaskot. Gribu jums noraut masku, atklāt jūsu īsto būtību; asinis man dzīslās sastingst aiz pretīguma ikreiz, kad ieraugu jūsu zilās, melīgās acis, jūsu klātienē es saraujos, tomēr nojaušu, ka esat nodevīga dvēsele. Pat šajā brīdī man šķiet, ka jūs te sēžat un klusībā smejaties, lai arī izskatāties satriekts, klusībā smejaties sīkiem, ņirdzīgiem smiekliņiem, ka nekādi nevaru parādīt jūsu īsto seju, jo man nav nekādu pierādījumu.

Minūte arī tagad nesaka ne vārda. Nāgels turpina:

— Jūs, protams, domājat, ka esmu rupjš bandīts un nekauņa, kas uzbrūk jums ar šādiem apvainojumiem. Labi, tas man ir vienalga, domājiet, kā gribat. Savā dvēselē jūs tomēr apzināties, ka esmu atklājis jūsu īsto seju, un ar to man pietiek. Bet kāpēc jūs paciešat, ka pret jums tā izturas? Kādēļ nepieceļaties, neiespļaujat man sejā un neejat projām?

Šķita, ka Minūte atjēdzās, viņš pacēla acis un teica:

— Jūs taču esat aizslēdzis durvis.

— Paskat tik, — Nāgels ierunājās, — jūs pamodāties! Un jūs gribat man iestāstīt, ka ticat, it kā durvis tiešām ir aizslēgtas! Durvis nav aizslēgtas, redzat, es tās atveru līdz galam vaļā! Es teicu, ka tās ir aizslēgtas, lai jūs pārbaudītu, tie bija slazdi.

Patiesībā jūs visu laiku zinājāt, ka durvis ir vaļā, tikai izlikāties nezinām, lai varētu sēdēt te tāpat kā vienmēr — šķīsts dieva jēriņš, manas netaisnības upuris. Jums ne prātā nenāca iet projām, nē, jūs pat nepakustējāties. Tiklīdz es liku jums saprast, ka turu jūs aizdomās, jūs sākāt ausīties, gribējāt dzirdēt, cik daudz es par jums zinu un cik bīstams jums esmu. Dievs ir mans liecinieks, es zinu, ka tā ir, un, ja vēlaties, varat to noliegt, man vienalga. Bet kādēļ es tieši tagad gribu ar jums norēķināties? Jums ir pamats uzdot šādu jautājumu, lai gan varētu likties, ka man gar to nav nekādas daļas.

Mīļais draugs, man tomēr ir kāda daļa, pirmkārt, es gribu jūs brīdināt. Ticiet man, tagad es esmu patiess. Šā vai tā, bet jūs dzīvojat kauna pilnu dzīvi, un kādu laiku jums to vēl izdosies slēpt. Bet kādā jaukā dienā jums nokritīs maska, un katrs varēs jūs apmētāt ar dubļiem. Tas ir pirmkārt. Otrkārt, es nojaušu, ka jūs, lai gan to noliedzat, tomēr stāvat Gudes jaunkundzei tuvāk, nekā izrādāt. Nu jā, kāda man daļa gar Gudes jaunkundzi? Jums atkal taisnība. Šajā jautājumā es varu tikai klusēt, gar Gudes jaunkundzi man daudz mazāka daļa nekā jebkuram citam. Taču, tieši no malas raugoties, man ir tiesības raizēties, ka jūs tiekaties ar viņu un, iespējams, aplipināt ar saviem svētajiem netikumiem. Tādēļ gribēju ar jums izskaidroties. Nāgels no jauna aizdedzina cigāru un saka:

— Tagad esmu beidzis, un durvis nav aizslēgtas. Vai jūs jūtaties apvainots? Varat klusēt vai atbildēt, kā vēlaties, bet, ja atbildat, lai tad runā jūsu iekšējā balss. Dārgais draugs, atļaujiet man arī pateikt, pirms jūs aizejat: es nevēlu jums nekā ļauna.

Klusums.

Minūte pieceļas, iebāž roku svārkkabatā un izvelk vēstuli. Viņš saka:

— Tagad es to nevaru pieņemt.

Nāgelu šie vārdi pārsteidz, viņš vēstuli jau bija aizmirsis.

— Jūs to nevarat pieņemt? Kādēļ?

— Es to nevaru pieņemt.

Minūte noliek vēstuli uz galda un iet uz durvju pusi. Nāgels seko, turēdams rokā vēstuli, acis viņam pilnas asaru.

— Ņemiet to, Gregor, ņemiet! — viņš drebošā balsī saka.

— Nē, — Minūte atbild. Un atver durvis. Nāgels atkal aiztaisa durvis un vēlreiz saka:

— Ņemiet to! Ņemiet! Labi, atzīšos, ka esmu jucis, tāpēc aizmirstiet visu, ko jums teicu. Esmu galīgi jucis, nepievērsiet uzmanību tam, ko veselu stundu te muldēju. Vai nav tiesa, jūs taču saprotat — ja neesmu pie pilna prāta, tad nerunāju nopietni. Tikai ņemiet vēstuli, es nudien nevēlu jums nekā ļauna, lai gan pats īsti neapjēdzu, ko daru. Dieva dēļ, ņemiet šo aploksni, daudz tajā nav, bet es tik ļoti vēlējos iedot pirms šķiršanās jums vēstuli, par to es domāju visu laiku, gribēju jums dot gandrīz vai tukšu aploksni, lai tajā būtu vienīgi vēstule. Pieņemiet to kā atvadu sveicienu! Es būšu jums ļoti pateicīgs.

To teikdams, viņš iespieda vēstuli Minūtem rokā un pats pieskrēja pie loga, lai Minūte nevarētu dot to atpakaļ. Taču Minūte nepadevās, nolika vēstuli uz galda un pakratīja galvu.

Tad viņš aizgāja.

XXI

Jā, viss beidzās neveiksmīgi. Vai Nāgels sēdēja savā istabā vai klaiņoja pa ielām, miera viņš nerada; viņa smadzenēs drūzmējās milzums dažādu domu, un ikviena no tām viņu tirdīja. Kādēļ viss vēršas pret viņu? To viņš nevarēja saprast; taču ap viņu acīmredzot apvijās kaut kādi pavedieni. Bija nonācis pat tiktāl, ka viņš nevarēja piespiest pat Minūti pieņemt šo aploksni, lai gan tik dedzīgi to vēlējās.

Viss bija tik skumjš un neiespējams. Turklāt viņu sāka mocīt nervozas bailes, it kā viņam uzglūnētu slepenas briesmas. Neizprotamu šausmu pārņemts, viņš bieži satrūkās, līdzko viegli pakustējās logu aizkari. Kādas jaunas mokas atkal viņu sagaida? Viņa skarbie vaibsti, kurus nekad nevarēja dēvēt par skaistiem, tagad bija kļuvuši pavisam nepievilcīgi, tāpēc ka viņš vairs neskuvās, zods un vaigi bija apauguši ar tumšiem bārdas rugājiem. Viņam arī šķita, ka mati pie deniņiem nosirmojuši.

Jā, un tad? Vai saule nespīd un viņš nejūtas laimīgs, ka vēl dzīvo un var iet, uz kurieni vien vēlas? Vai viņam liegts jebkurš pasaules krāšņums? Saule apmirdzēja tirgus laukumu un jūru, putni, laidelēdamies no zara uz zaru, dziedāja mazajos, jaukajos dārziņos pie katras mājas; viss dzirkstīja saules zeltā, pat zvirgzdi ielas bruģī mirguļoja, un apsudrabotā bumba baznīcas torņa galā laistījās kā milzīgs dimants.

Pēkšņi Nāgelu pārņem jūsmīgs prieks, šī sajūta ir tik pārvarīga, ka viņš izliecas ārā pa logu un nomet dažas sudraba monētas bērniem, kas rotaļājas lejā pie viesnīcas kāpnēm.

— Esiet labi, mīļie bērni! — viņš saka un aiz saviļņojuma tikko spēj izteikt šos vārdus. Par ko lai viņš baiļotos? Viņš arī neizskatās sliktāk nekā agrāk; turklāt — kas tad liedz viņam noskūt bārdu un uzposties? Tas viss ir atkarīgs tikai no viņa paša. Un viņš tūlīt dodas pie friziera.

Viņš atceras arī, ka ir kaut kas jānopērk; viņš nedrīkst aizmirst Sārai apsolīto rokas sprādzi. Līksmi dungodams, apmierināts ar visu pasauli, viņš nokārto savus iepirkumus. Tās jau bija tikai iedomas, ka viņam no kaut kā jābaidās.

Labā noskaņa viņu nepamet, kamēr viņš staigā pa pilsētu. Galvā viņam ir tikai gaišas domas. Nupat bija asa izskaidrošanās ar Minūti, bet tā jau izgaisusi no prāta, palikušas tikai neskaidras atmiņas, it kā tas būtu noticis pa sapņiem. Minūte negribēja ņemt no Nāgela aploksni, bet Nāgelam vēl ir arī vēstule Martai. Kaisli alkdams dalīties ar citiem savā pāri plūstošajā, priekā, viņš tūlīt meklē ceļu, kā nogādāt vēstuli.

Varbūt slepus aizsūtīt to Dagnijai? Nāgels pārdomā, viņš katrā ziņā grib vēstuli nosūtīt nekavējoties; tajā ir tikai dažas naudas zīmes; varbūt palūgt, lai to nokārto ārsts Stēnersens? Un, apmierināts, ka atradis šādu izeju, viņš dodas pie ārsta Stēnersena.

Pulkstenis ir seši.

Nāgels pieklauvē pie ārsta pieņemamās istabas durvīm, taču durvis ir slēgtas.

Viņš iet pa sētas pusi un grib palūkoties virtuvē, bet tai mirklī no dārza viņam uzsauc Stēnersena kundze.

Tur pie liela akmens galda mājinieki un daži viesi sēž un dzer kafiju. Viesu vidū ir arī Dagnija Kjelana; viņai galvā gluži balta cepure, rotāta ar mazu, gaišu ziedu vainadziņu.

Nāgels grasās iet projām un murmina atvainošanās vārdus.

— Es patiesībā nāku pie ārsta.. Ak dievs, vai viņš esot slims? Nē, nē, pilnīgi vesels.

Nu, tādā gadījumā nedrīkstot iet projām. Kundze satvēra viņu aiz piedurknes. Pat Dagnija piecēlās un piedāvāja viņam savu krēslu. Viņš raugās uz viņu, abi raugās viens uz otru. Viņa pat piecēlās Nāgela dēļ kājās un klusi teica:

— Lūdzu, te būs krēsls!

Bet Nāgels izvēlējās vietu blakām ārstam un apsēdās.

Šāda saņemšana viņu mazliet apmulsināja. Dagnija piemīlīgi raudzījās uz viņu un gribēja pat piedāvāt viņam savu krēslu! Nāgela sirds strauji pukstēja; varbūt viņš tomēr varētu Dagnijai uzticēt vēstuli, lai nodod Martai?

Pēc laiciņa arī viņš nomierinājās. Sarunas ritēja ļoti spraigi, skāra visdažādākos jautājumus. Nāgelu no jauna pārņem gaišā noskaņa.

Viņa balss viegli trīc. Viņš taču dzīvo, viņš nav miris un arī nemirs! Ap balti klāto galdu, uz kura mirdz sudraba trauki, šajā zaļajā, ēnainajā dārzā sēž līksmi cilvēki, visi smejas, visiem acis jautrībā dzirkst. Vai tad ir kāds iegansts ļauties skumjām?

— Ja jūs būtu tik laipns, tad paņemtu savu vijoli un mums kaut ko uzspēlētu, — kundze saka.

Kā tas viņai ienācis prātā?

Kad arī citi pievienojās lūgumam, Nāgels skaļi iesmējās un atbildēja:

— Bet man taču nav vijoles!

Viņi aizsūtīs pēc ērģelnieka vijoles, pēc brītiņa to atnesīs.

Nē, tas neko nelīdzēšot, viņš vijolei nepieskaršoties. Turklāt ērģelnieka vijoli sabojājuši tie mazie rubīni, kas iestrādāti pirkstu laipā, — tie skaņu vēršot stiklainu, tos nu tur nevajadzēja atstāt, spēlēt uz šādas vijoles esot gluži neizturami. Bez tam viņš nemaz neprotot spēlēt stīgu instrumentus, taisnību sakot, nekad neesot pratis; viņš taču pats to labāk zinot, vai ne? Un Nāgels sāka stāstīt, kā viņam izgājis, kad par viņa spēli pirmo un vienīgo reizi bijis rakstīts avīzē. Šim gadījumam esot tāda kā simboliska nozīme. Avīzi viņš saņēmis vēlu vakarā un lasījis to, jau gulēdams gultā; toreiz viņš bijis ļoti jauns, dzīvojis vecāku mājās, un par viņa spēli rakstījusi vietējā avīze. Ai, kā šis raksts viņu aplaimojis! Viņš to izlasījis vairāk reižu, līdz beidzot aizmidzis, nenopūzdams pat sveces. Naktī viņš pamodies un juties ļoti gurds, sveces bija izdegušas, istaba tumša; taču viņš pamanījis uz grīdas kaut ko baltojam un nodomājis, ka tas ir spļaujamtrauks, jo viņa istabā tiešām arī bijis spļaujamtrauks.

Kauns atzīties, bet viņš spļāvis un dzirdējis, ka trāpījis, kur vajag. Tad mēģinājis vēlreiz un atkal trāpījis. Pēc tam no jauna aizmidzis. Bet no rīta ieraudzījis, ka nakti apspļaudījis dārgo avīzi, apspļaudījis cildinošo spriedumu par sevi. He-he-hē, tas bijis ļoti bēdīgs gadījums!

Smējās arī pārējie, un noskaņa kļuva aizvien jautrāka. Kundze tomēr teica:

— Bet jūs tiešām izskatāties bālāks nekā parasti.

— Ak, — Nāgels atbildēja, — tam nav nekādas nozīmes, man nekas nekait.

Un viņš skaļi smējās par to, ka viņam varētu kaut kas kaitēt.

Piepeši viņa vaigi pietvīkst, viņš pieceļas un apgalvo, ka viņam tomēr kaut kas kaiš. Viņš pats to nesaprotot, bet viņam liekoties, ka ar viņu piepeši kaut kas notikšot, viņam esot pat bail. He-hē, vai kaut kas tāds jebkad dzirdēts? Smieklīgi, vai ne? Šī sajūta taču nekā nenozīmē, vai nav tiesa? Tomēr ar viņu kaut kas tāds jau esot gadījies.

Visi lūdza, lai viņš pastāsta.

Diezin vai esot vērts? Nenozīmīgs, smieklīgs gadījums, žēl tādēļ tērēt laiku.

Turklāt tas sabiedrību varbūt tikai garlaikošot…

Nē, nē, nekādā ziņā ne.

Jā, bet tas esot garš stāsts. Tas sācies Sanfrancisko, toreiz, kad viņš smēķējis opiju… Opiju? Ak dievs, cik interesanti!

— Nē, kundze, tas drīzāk ir mokoši, jo mani vēl tagad gaišā dienas laikā tirda neizprotamas bailes. Nedomājiet, ka es vispār smēķēju opiju; esmu to darījis tikai divas reizes, pie tam otrajā reizē nav nekā interesanta. Bet pirmo reizi tiešām piedzīvoju kaut ko dīvainu, tas tiesa. Biju nonācis tā saucamajā «bedrē». Kā es tur nokļuvu? Pavisam nejauši. Klaiņāju pa ielām, aplūkoju cilvēkus, pēc tam izraudzījos kādu un tam nelielā attālumā sekoju, lai redzētu, kur tas mani aizvedīs. Es pat nevilcinājos un gāju līdzi viņam kādā mājā, devos augšup pa kāpnēm. Lielās pilsētās ir ļoti interesanti tā klaiņot pa naktīm, tā rodas visdīvainākās iepazīšanās. Nu, par to nerunāsim! Tātad es esmu Sanfrancisko un klaiņoju pa ielām. Ir nakts, man pa priekšu iet gara auguma kalsna sieviete, kuru es neizlaižu no acīm; ejot garām laternām, to gaismā varu redzēt, ka viņa ģērbusies nonēsātās drēbēs, uz krūtīm viņai karājas krustiņš no zaļiem akmentiņiem. Diezin uz kurieni viņa iet? Nogājusi vairākus kvartālus, viņa iegriežas kādā sānielā un iet tālāk, bet es no viņas neatstājos.

Beidzot esam nonākuši ķīniešu kvartālā, sieviete nokāpj lejup pagrabtelpās, un es viņai sekoju; viņa iet pa garu gaiteni, es arī. Pa labi ir mūra siena, bet pa kreisi atrodas mazas, atsevišķas telpas — kafejnīca, bārdskuvja bodīte un veļas mazgātava.

Sieviete apstājas pie kādām durvīm, pieklauvē, pa lūciņu paraugās seja ar greizām acīm, durvis atveras, un sieviete tiek ielaista iekšā. Es mazliet nogaidu, stāvu pavisam klusi, tad arī pieklauvēju, durvis atkal atveras, un es ieeju iekšā.

Istaba pilna ar dūmiem un skaļu balsu murdoņu. Pie letes stāv kalsnā sieviete un sačukstas ar ķīnieti, kuram mugurā zils, pāri biksēm izlaists krekls. Es pieeju tuvāk un dzirdu, ka viņa grib dabūt mazliet naudas par savu krustiņu, taču negrib to pārdot, bet tikai ieķīlāt. Runa bija par diviem dolāriem, bez tam viņai jau bija parāds, tā ka kopā sanāca trīs dolāri. Labi. Viņa uzbudinās, brīžiem ieraudas un lauza rokas, man viņa likās ļoti interesanta. Arī ķīnietis mani interesēja, viņš negribēja ielaisties nekādās darīšanās, ja sieviete neatdod krustu. Vai nu naudu, vai krustu ķīlā!

«Es drusku pasēdēšu,» sieviete saka. «Nesteidziniet mani! Es zinu, ka beigu beigās piekritīšu, ko lai dara, bet man nevajadzētu tā rīkoties.»

Un viņa atkal sāk šņukstēt un lauzīt rokas.

«Kā tad jums nevajadzētu rīkoties?» es vaicāju.

Taču viņa pēc manas izrunas saprot, ka esmu ārzemnieks, un neatbild.

Viņa man likās ārkārtīgi interesanta, un es nolēmu kaut ko darīt viņas labā. Es taču varēju aizdot viņai šo naudu, lai apmierinātu savu ziņkāri. Iedodu viņai vēl vienu lieku dolāru, lai redzētu, kā viņa to izlietos. Tam vajadzētu būt ļoti interesanti.

Viņa pateicībā paceļ uz mani savas lielās, asaru pilnās acis, bet nebilst ne vārda, tikai vairākkārt paloka galvu, bet es to darīju tikai aiz ziņkāres. Labi, viņa pie letes samaksā un tūdaļ pieprasa vienu istabu. Viņa atdod visu savu naudu.

Viņa iziet ārā, un es sekoju. Mēs atkal ejam pa garu gaiteni, kuram abās pusēs ir numurētas durvis, vienas no šīm durvīm sieviete atver un, ieslīdējusi istabā, cieši aizdara. Es brīdi pagaidu, bet viņa neatgriežas; mazliet paraustu durvis, tās ir aizslēgtas.

Tad es ieeju blakus istabā un sāku gaidīt. Istabā ir sarkanu drānu apvilkts dīvāns, zvaniņš un sienas lampa. Es atlaižos uz dīvāna, laiks rit tik gausi, un mani sāk mākt garlaicība. Lai kaut ko darītu, es piespiežu zvana pogu. Man nekā nevajag, tomēr es zvanu.

Ienāk ķīniešu zēns, paskatās uz mani un atkal aiziet. Aizrit dažas minūtes. «Nāc, ļauj man uz tevi paskatīties vēlreiz,» es saku, lai saīsinātu laiku. «Kādēļ tu nenāc?»

Un es zvanu vēlreiz.

Tad zēns atgriežas, klusi kā gars slīdēdams filca kurpēs. Viņš nekā nesaka, es arī klusēju; viņš man pasniedz pavisam maziņu porcelāna pīpi ar garu, tievu kātu, un es paņemu šo pīpi. Tad viņš pieliek pie pīpes oglīti, un es aizsmēķēju. Es nebiju lūdzis šo pīpi, tomēr smēķēju. Pēc brītiņa man sāk džinkstēt ausīs.

Nu es vairs nekā neatceros, bet jūtu, ka atrodos kaut kur augstu, paceļos aizvien augstāk un augstāk, šūpojos gaisā. Mani apņem spoža jo spoža gaisma, bet mākoņi, kas joņo man pretī, ir baltin balti. Kas es esmu, uz kurieni lidoju? Es pūlos atcerēties, bet nekā neatceros, tikai paceļos bezgalīgos augstumos. Tālu lejā es saskatu zaļas pļavas, zilas jūras, zeltaini mirdzošas ielejas un kalnus; es dzirdu Visuma mūziku, visapkārt šalc melodijas. Bet baltie mākoņi sagādā lielu baudu, tie plūst man cauri, un man šķiet, ka nomiršu aiz svētlaimes. Tas ilgst bezgalīgi, man vairs nav nojēgas par laiku; es biju aizmirsis, kas esmu. Piepeši sirdī uzplaiksnī atmiņas par zemi, un es tūlīt sāku krist lejup.

Es krītu un krītu, gaisma izdziest, ap mani kļūst tumšāks un tumšāks. Es saskatu zemi un apzinos, kas esmu, redzu pilsētas, jūtu vēju un dūmus. Tad es mitējos krist, paveros apkārt un redzu, ka ap mani plešas okeāns. Es vairs nejūtos laimīgs, atsitos pret zemūdens akmeņiem, man sāk salt. Zem kājām ir baltas smiltis, bet visapkārt tikai ūdens. Es peldu un redzu daudzus dīvainus ūdens augus biezām, zaļām lapām, jūras puķes, kas šūpojas uz gariem stiebriem, — mēmu pasauli, kur nav dzirdama neviena skaņa, tomēr viss dzīvo un kustas. Nopeldējis kādu gabalu, es nonāku pie koraļļu rifa, taču koraļļu tur vairs nav, rifs ir aplauzīts, un es saku: «Te jau kāds ir bijis!» — vairs nejūtos tik vientuļš, ja jau agrāk te kāds bijis. Es peldu tālāk, gribu tikt līdz krastam, bet izdaru vienīgi pāris vēzienu un apstājos… Apstājos tāpēc, ka redzu guļam kādu cilvēku; tā ir sieviete, gara un kalsnēja, viņa guļ uz akmens. Es pieskaros viņai un redzu, ka viņu pazīstu, bet viņa ir mirusi, un es nesaprotu, ka viņa ir mirusi, tomēr pazīstu viņu pēc krustiņa no zaļajiem akmentiņiem. Tā ir tā pati sieviete, kurai es nesen sekoju pa garo gaiteni ar numurētām durvīm. Es gribu peldēt tālāk, bet apstājos un pūlos slīkoni novietot citādi; viņa guļ, izstiepusies uz liela akmens, un atstāj uz mani baismīgu iespaidu. Viņas acis ir plaši atvērtas, es aizvelku viņu līdz baltām smiltīm un ieraugu krustiņu viņai uz krūtīm, un pabāžu to aiz kleitas izgriezuma, lai zivis nenorauj. Pēc tam peldu projām…

No rīta man pastāstīja, ka šī sieviete naktī izdarījusi pašnāvību. Viņa ielēkusi jūrā ķīniešu kvartālā; no rīta atrasts viņas līķis. Tas ir ļoti savādi, bet viņa bija mirusi.

«Varbūt es viņu atkal sastaptu, ja izdarītu kaut ko tādu pašu!» es nodomāju. Un tad es vēlreiz devos smēķēt opiju, lai viņu satiktu, tomēr nesatiku.

Cik tas bija dīvaini! Taču pēc kāda laika ar mani notika tāds pats gadījums. Es biju atgriezies Eiropā, dzīvoju savās mājās. Kādā siltā naktī klaiņoju apkārt, nonācu ostmalā un ilgi stāvēju pie ceļamkrāniem, ieklausīdamies sarunās uz kuģiem. Viss bija tik kluss, krāni nedarbojās. Beidzot es jutu nogurumu, tomēr uz mājām iet netikās, jo bija ļoti silts. Es uzkāpu kādā no ceļamkrāniem un uz tā apsēdos. Bet nakts bija tik klusa un silta, ka es nespēju atvairīt miegu un iesnaudos.

Mani atmodina kāda balss, kas mani sauc, es palūkojos lejup — tur uz akmeņiem stāv sieviete, gara un kalsnēja; kad uzliesmo gāzes laterna, es redzu, ka sievietes kleita ir galīgi nonēsāta.

Es viņu sveicinu.

«Līst,» viņa saka.

Labi, es gan nemanu, ka līst, bet, ja tā ir, tad jāmeklē pajumte. Es nolecu zemē.

Tai mirklī gaisā paceļas milzu svira — krāns sāk darboties. Bet, ja es nebūtu nokāpis lejā īstajā laikā, būtu saraustīts gabalu gabalos. To es uzreiz sapratu.

Pametu apkārt skatienu, tiešām, jau mazliet līņā; sieviete pagriežas un dodas projām, redzu viņu ejam pa priekšu un viņu tūlīt pazīstu, arī todien viņai ap kaklu ir krustiņš. Es viņu tūliņ pazinu, bet izliekos, ka nepazīstu. Tagad gribu viņu panākt, pielieku soli, bet nepanāku. Viņa neiet pa zemi, neizdara nevienu kustību, tikai pagriežas aiz stūra un pazūd.

Tas notika pirms četriem gadiem.

Nāgels apklust. Ārsts tikko valda smieklus, tomēr viņš jautā, cik nopietni varēdams:

— Un kopš tā laika jūs viņu neesat sastapis?

— Sastapu gan. Šorīt. Tāpēc mani lāgiem pārņem bailes. Es stāvēju savā istabā pie loga un raudzījos uz ielu, pēkšņi viņa parādījās un nāca tieši uz viesnīcu. Viņa pārgāja pāri tirgus laukumam, it kā nākdama no piestātnes, no jūras, apstājās zem mana loga un lūkojās augšup. Nebiju pārliecināts, vai viņa raugās uz mani, tāpēc piegāju pie otra loga, bet viņa pavērsa skatienu uz to pusi un atkal raudzījās uz mani.

Tad es viņu sveicināju, bet viņa aši pagriezās un aizslīdēja pāri tirgus laukumam uz ostas pusi. Kucēnam Jakobsenam, kas, neganti riedams, izmetās no viesnīcas, spalva sacēlās stāvus. Tas viss mani ietekmēja. Es sievieti biju gandrīz aizmirsis, bet šodien viņa pēkšņi atkal parādījās. Varbūt viņa gribēja mani brīdināt?

Tagad ārsts sāka skaļi smieties.

— Jā, viņa gribēja jūs brīdināt, lai nenākat šurp pie mums, — viņš smējās.

— Nē, protams, šoreiz viņa ir alojusies, jo man ne no kā nav jābīstas. Bet toreiz krāna svira mani būtu nositusi. Tāpēc man kļuva baisi. Tātad jūs domājat, ka tas neko nenozīmē, vai ne? He-hē, tas nu gan būtu jauki, ja mēs sāktu pievērst uzmanību šādiem spokiem! Smieklīgi, tiešām smieklīgi!

— Nervozitāte un māņticība! — ārsts noteica diagnozi. Tagad arī pārējie cits caur citu sāka stāstīt dažādus atgadījumus, un diena jau slīga pret vakaru. Nāgels visu laiku sēdēja klusēdams; viņu sāka kratīt drebuļi. Beidzot viņš piecēlās, lai dotos projām. Viņš bija nolēmis neapgrūtināt Dagniju ar vēstuli. Varbūt izdosies arī rīt satikt ārstu un palūgt, lai viņš izdara šo pakalpojumu. Nāgela laimīgā noskaņa bija izgaisusi.

Viņam par lielu izbrīnu, arī Dagnija piecēlās tieši tad, kad viņš grasījās iet projām. Viņa sacīja:

— Jūs te stāstāt tādus briesmīgus notikumus, ka arī mani pārņem baismas. Gribu tikt mājās, iekāms satumst.

Un viņi abi reizē iznāca no dārza. Nāgels jutās tik priecīgs, ka mitējās pat drebināties. Jā, nu viņš varēs nodot vēstuli! Izdevīgāka brīža vairs nebūs.

— Par ko jūs gribējāt ar mani runāt? — ārsts sauca nopakaļ.

— Nieki, — Nāgels mazliet samulsis atbildēja. — Es tikai gribēju jūs redzēt un… Mēs taču ilgi nebijām tikušies. Ardievu!

Viņi gāja pa ielu. Abi jutās satraukti, ne vien Nāgels, bet arī Dagnija. Lai pārtrauktu klusēšanu, viņa sāka runāt par laiku — cik silts šis vakars!

— Jā, kluss un silts!

Nāgels arī nekā nespēja bilst, tikai gāja un raudzījās uz Dagniju. Tās pašas samtainās acis, tie paši gaišie, bizē sapītie mati! Nāgelā no jauna modās alkas, Dagnijas tuvums viņu apskurbināja, un viņš pārvilka ar roku pār acīm. Ik tikšanās reizē Dagnija viņam šķiet daiļāka un daiļāka! Viņš pēkšņi visu aizmirsa, aizmirsa viņas izsmieklu, aizmirsa, ka viņa atvīlusi viņam Martu, cik nežēlīgi viņu kārdinājusi ar mutautiņu. Viņš piespieda sevi novērsties, lai apvaldītu jaunu kaisles uzliesmojumu. Nē, viņam jāsavaldās, viņš jau divas reizes novedis Dagniju līdz galējībai! Viņš taču galu galā ir vīrietis! Viņam gandrīz aiztrūka elpa, tik ļoti viņš pūlējās savaldīties.

Viņi bija nonākuši līdz galvenajai ielai. Pa labi atradās viesnīca. Viņš juta, ka Dagnija grib kaut ko teikt. Klusēdams viņš soļoja viņai blakām. Varbūt viņa atļautu sevi pavadīt cauri mežam? Pēkšņi Dagnija palūkojās uz viņu un teica:

— Paldies par jūsu stāstu! Vai jums vēl tagad ir bail? Nevajag baiļoties!

Jā, šodien Dagnija bija maiga un laba, viņa tūliņ nodos vēstuli tālāk.

— Es gribēju jums izlūgties mazu pakalpojumu, — Nāgels teica. — Bet, taisnību sakot, neuzdrīkstos. Vai jūs man izdarītu mazu pakalpojumu?

— Kāpēc ne? Ļoti labprāt, — Dagnija atbildēja.

Viņa teica, ka izdarīšot to labprāt! Nāgels iebāza roku kabatā pēc vēstules.

— Es gribēju lūgt, lai jūs nododat šo vēstuli. Tajā nav nekas svarīgs, bet…

Vēstule ir Gudes jaunkundzei. Jūs droši vien zināt, kur viņa atrodas. Viņa ir aizbraukusi.

Dagnija apstājās. Viņa pavērās Nāgelā dīvainu skatienu, viņas zilās acis it kā aizplīvurojās, brīdi viņa stāvēja pavisam nekustīgi.

— Gudes jaunkundzei? — viņa beidzot vaicāja.

— Jā. Ja jūs būtu tik laipna. Kad jums iznāk… Nav tik steidzīgi…

— Jā, jā, — viņa kā atģidusies sacīja. — Dodiet vēstuli, protams, es to nogādāšu Gudes jaunkundzei. — Un, iebāzusi vēstuli kabatā, viņa pēkšņi pamāja ar galvu un teica: — Jā, jā, paldies par šo vakaru! Nu man jāiet.

Viņa atkal palūkojās uz Nāgelu un tad aizgāja.

Viņš palika stāvot. Kādēļ viņa uzreiz tik negaidot aizgāja? Viņa taču neparaudzījās uz viņu dusmīgi, kad gāja projām, gluži otrādi. Tomēr viņa pēkšņi aizgāja! Nu viņa jau iegriezās mācītāja mājas ceļā… un pazuda…

Kad Dagnija bija izgaisusi skatienam, Nāgels devās uz viesnīcu. Viņai galvā bija cepure, balta kā sniegs… Un viņa tik savādi bija viņu uzlūkojusi.

XXII

Cik dīvainu, aizplīvurotu skatienu Dagnija bija viņam uzmetusi! Viņš nesaprata tā nozīmi. Bet, sastapis viņu nākamo reizi, viņš izlabos savu vainu, ja viņu atkal aizskāris. Cik smaga viņam galva! Bet ne no kā nav jābīstas, tas, paldies dievam, ir skaidrs.

Nāgels apsēdās uz dīvāna un sāka šķirstīt kādu grāmatu, bet lasīt negribējās. Viņš piecēlās un satraukts piegāja pie loga. Viņš negribēja to atzīt, tomēr gandrīz neuzdrīkstējās paraudzīties uz ielu, baiļodamies, ka atkal ieraudzīs kaut ko neizskaidrojamu. Viņam sāka trīcēt ceļgali. Kas ar viņu notiek? Viņš no jauna apsēdās uz dīvāna, grāmata nokrita uz grīdas. Galvā sita kā ar veserīšiem, viņš jutās slims. Nebija nekādu šaubu, viņam ir drudzis; viņš taču divas naktis bija pavadījis mežā, tas nebija palicis bez sekām — viņš bija pārsalis un saaukstējies. Jau sēžot ārsta dārzā, viņu sāka kratīt drudzis.

Gan jau pāries! Viņš nebija radis pievērst uzmanību nieka drudzim — rīt viņš atkal būs sveiks un vesels! Viņš pazvanīja un palūdza konjaku, bet konjaks neiedarbojas, viņš pat neapreiba, gluži par velti izdzēra vairākas glāzes. Ļaunākais, ka arī viņa galva bija durna, viņš nespēja skaidri domāt.

Kāds vājums viņu pārņēmis tikai vienas stundas laikā! Kas tad tas? Kāpēc aizkari kustas, lai gan ārā nav vēja? Vai tam būtu kāda nozīme? Viņš atkal pietrūkās kājās un palūkojās spogulī — izskatījās uzbudināts un sanīcis. Jā, mati deniņos bija nosirmojuši, acis sasarkušas…

«Vai jums vēl tagad ir bail? Nevajag baiļoties.» Burvīga Dagnija! Iedomājieties, sniegbalta cepure!…

Pie durvīm pieklauvē, istabā ienāk saimnieks. Saimnieks beidzot atnes viņam rēķinu, garu rēķinu uz veselām divām lappusēm. Saimnieks ir smaidīgs un sevišķi laipns.

Nāgels tūliņ izņem kabatas portfeli un sāk tajā kaut ko meklēt un, šausmās drebēdams, jautā, cik liels ir rēķins, un saimnieks atbild. Nu jā, to jau var atlikt līdz rītam vai līdz kādai citai dienai, nav nekāda steiga.

Ak dievs, vai viņš maz varēs samaksāt šo rēķinu? Un Nāgels nevar atrast naudu.

Ko? Vai viņam vairs nav naudas? Viņš nosviež kabatas portfeli uz galda un sāk pārmeklēt kabatas, galīgi apjūk, tomēr joprojām meklē, beidzot pārmeklē arī bikšu kabatas, izņem sīknaudu un saka:

— Te man ir mazliet naudas, bet ar to droši vien nepietiks, nē, ar to nepietiks!

Pārskaitiet pats!

— Nē, nepietiek, — saimnieks atbild.

Nāgela piere apraso sviedriem, viņš grib saimniekam pagaidām iedot šīs dažas kronas, tomēr joprojām meklē pa vestes kabatām, vai neatradīs arī tur nedaudz sīknaudas. Taču tur nekā nav. Viņam noteikti kāds mazliet aizdos. Droši vien palīdzēs, ja viņš kādu palūgs!

Saimnieks vairs neizskatās tik laipns, viņš pat atļaujas paņemt Nāgela kabatas portfeli, kas atrodas uz galda, un to pārmeklēt.

— Jā, lūdzu, jūs pats redzat, ka tur ir tikai papīri. Es nekā nesaprotu, — Nāgels saka.

Bet saimnieks attaisa kabatas portfeļa vidējo nodalījumu un tūlīt noliek to atpakaļ uz galda; viņa sejā atplaukst plats, pārsteigts smaids.

— Tur tā ir! — viņš iesaucas. — Tur ir tūkstoši! Jūs tātad tikai jokojāt. Gribējāt pārbaudīt, vai es saprotu jokus?

Nāgels priecājas kā bērns un tūlīt tam piekrīt. Viņš atviegloti uzelpo un saka:

— Jā, protams, es jokoju, man iešāvās prātā pajokoties. Jā, paldies dievam, man ir vēl daudz naudas, paraugieties, paraugieties taču pats!

Kabatas portfelī tiešām bija vesels žūksnis naudas zīmju, milzu summa tūkstoš kronu banknotēs; saimniekam vajadzēja pat iziet un samainīt, pirms Nāgels varēja nolīdzināt visu rēķinu. Bet vēl ilgi, kad saimnieks bija aizgājis, uz Nāgela pieres rasoja sviedru lāses un viņš trīsēja aiz uzbudinājuma. Cik ļoti viņš bija uztraucies!

Kāds dobjš tukšums viņam galvā!

Pēc brīža viņš iekrita nemierīgā miegā, gulēja uz dīvāna un sapņodams svaidījās, skaļi runāja, dziedāja, pieprasīja konjaku un pusmiegā to dzēra; viņš trīcēja drudzī.

Sāra visu laiku palika pie viņa, un, lai gan viņš nemitīgi ar viņu runājās, viņa daudz nekā no Nāgela vārdiem nesaprata. Viņš gulēja aizvērtām acīm.

Nē, viņš negrib izģērbties! Kas viņai nāk prātā? Izģērbties gaišā dienas laikā! Vēl taču ir diena, vai ne? Viņš vēl skaidri dzird putnu vīterošanu. Arī ārstu nevajag saukt.

Nē, ārsts viņam tikai iedos dzeltenu un baltu ziedi, un tad šīs ziedes sajauks un viņš uzreiz būs pagalam. Karlsens no tā bija nomiris; viņa taču atceras Karlsenu? Jā, viņš no šīm ziedēm nomiris. Lai nu kā, bet Karlsenam iesprūdis rīklē makšķeres āķis, un, kad ieradies ārsts ar savām zālēm, tad izrādījies — Karlsens aizrijies ar pudelīti, dzerdams pavisam parastu akas ūdeni. He-he-hē, lai gan smieties par to ir grēks!…

Sāra, nedomājiet, ka es esmu piedzēries! «Ideju asociācijas», vai dzirdat? Es varu to izteikt. Un vārdu «enciklopēdists» arī. Izzīlējiet, skaitot pogas, Sāra, vai esmu piedzēries vai ne… Paklausieties, tagad sāk darboties dzirnavas, pilsētas dzirnavas!

Ak dievs, kādā ūķī jūs dzīvojat, Sāra! Es jūs gribētu pasargāt no jūsu ienaidniekiem, kā stāv rakstīts. Ejiet pie velna! Ejiet pie velna! Starp citu, kas jūs tāda esat? Jūs visi esat viltnieki, un es jūs visus atmaskošu! Jūs tam neticat? Ak, es jūs caur un cauri pazīstu! Esmu pārliecināts, ka leitnants Hansens tiešām apsolījis Minūtem divus vilnas kreklus, bet redzēsim, vai Minūte tos dabūs! Un vai jūs domājat, ka Minūte uzdrīkstēsies to atzīt? Ļaujiet man izklīdināt jūsu maldīgos uzskatus; Minūte nekad neuzdrīkstēsies to apgalvot, viņš izlocīsies no atbildes. Tas ir kā likts! Es nealojos, Gregora kungs, nu jūs atkal te sēžat un nekaunīgi smīnat, aizslēpies aiz avīzes. Ak tad ne? Nu, man vienalga… Vai jūs te vēl esat, Sāra? Ja jūs gribētu pasēdēt vēl piecas minūtes, es jums kaut ko pastāstītu. Vai norunāts? Bet vispirms iedomājieties cilvēku, kam pamazām izkrīt uzacis. Vai jūs to atcerēsieties? Cilvēku, kam izkrīt uzacis. Un tad atļaujiet jums pavaicāt, vai jūs kādreiz esat gulējusi gultā, kas čīkst? Izzīlējiet uz pogām un atcerieties, vai tā ir bijis vai nav. Man ir stipras aizdomas, ka ir bijis. Starp citu, es visus pilsētas iedzīvotājus turu aizdomās. Jā, starp citu… Un esmu labi ticis galā ar savu uzdevumu. Esmu jums sagādājis bagātu sarunu vielu un sajaucis jūsu dzīvi, manis dēļ notikušas daudzas vētrainas scēnas un pārtraukušas jūsu garlaicīgo pieklājību un trulo labklājību. Ho, ho, kā dzirnas rūc, kā dzirnas rūc! Un es jums ieteicu, godājamā jaunava Sāra Jusefa meita, ēdiet gaļas buljonu, kamēr tas karsts, jo, ja tas stāvēs un atdzisīs, tad pārvērtīsies, dievs sodi, par skaidru ūdeni… Dodiet man vēl konjaku, Sāra, man sāp galva, deniņi, pakausis. Šīs sāpes ir neizturamas…

— Vai jūs nevēlaties iedzert kaut ko siltu? — Sāra vaicā.

Kaut ko siltu? Kas viņai atkal ienācis prātā? To jau acumirklī dabūtu zināt visa pilsēta, ka viņš dzēris kaut ko siltu. Un iegaumējiet: viņš negribot modināt dusmas, viņš gribot izturēties kā godīgs nodokļu maksātājs un pilsonis, iet pa ceļu, kas ved uz mācītāja māju, tikai vislabākajā nolūkā un nekad neizturēties izaicinoši pret citiem, to viņš var apzvērēt, paceļot trīs pirkstus… Lai viņa nebaidoties. Viņam tiešām sāpot galva un ne tikai galva, bet tāpēc jau viņš neizģērbšoties, citādi sāpes pāriešot. Velnu taču varot izdzīt ar belcebulu…

Viņam kļuva aizvien sliktāk, un Sāra sēdēja kā uz adatām. Viņa labprāt aizietu, bet, tiklīdz pakustējās, Nāgels to juta un vaicāja, vai Sāra tiešām gribot viņu pamest.

Sāra gaidīja, ka, runāšanas nogurdināts, viņš beidzot aizmigs. Bet viņš runāja vienā runāšanā, kaut gan bija aizvēris acis. Viņa seja bija drudzī pietvīkusi. Viņš esot atradis jaunu līdzekli, kā atbrīvot Stēnersena kundzes jāņogu krūmus no utīm. Vienā jaukā dienā viņš nopirkšot pilnu spaini ar parafīnu, tad aiziešot uz tirgus laukumu, novilkšot kurpes un ieliešot tajās parafīnu. Pēc tam kurpes aizdedzināšot vienu pēc otras un tad sākšot dziedāt un dejot tikai zeķēs. To viņš izdarīšot ļoti drīz, tiklīdz izveseļošoties. Viņš sarīkošot īstu cirka izrādi, tādu kā zirgu operu un pliukšķināšot ar pātagu.

Tad viņam ienāca prātā piešķirt saviem paziņām ērmīgus vārdus un titulus.

Pilnvaroto Reinertu viņš godināja par Bilgi, apgalvodams, ka Bilge esot tituls.

Reinerta kungs, augsti cienījamais pilsētas Bilge, viņš teica. Beidzot viņš sāka aprēķināt, cik augsti varētu būt konsula Andresena istabu griesti. «Trīsarpus olektis, trīsarpus olektis!» viņš iesaucās vairāk reižu. «Trīsarpus olektis, tā pavirši ņemot, vai man nav taisnība?» Bet, runājot nopietni, viņam tiešām esot rīklē iestrēdzis makšķeres āķis, viņš to nevarot izraut, tāpēc smokot asinīs, un tas sagādājot lielas sāpes… Tikai pret vakaru Nāgels beidzot iemiga.

Ap desmitiem viņš pēkšņi atmodās. Viņš bija viens pats un gulēja uz dīvāna.

Sega, ko Sāra bija uzklājusi, bija nokritusi uz grīdas, tomēr viņam nesala. Sāra bija arī aizvērusi logus, bet viņš tos atvēra. Viņam šķita, ka galva ir pavisam skaidra, tomēr viņš jutās nespēcīgs un trīsēja. Viņu atkal sāka mocīt neizskaidrojamas bailes — līdzko istabā kaut kas ieknikstējās vai uz ielas atskanēja balsis, viņš šausmās satrūkās un nodrebēja. Varbūt, ja viņš liktos gulēt un nogulētu līdz rītam, tas pārietu.

Un viņš izģērbās.

Tomēr aizmigt viņš nevarēja. Viņš gulēja un atsauca atmiņā visus savus pēdējā laika piedzīvojumus, sākot ar aizvakarvakaru, kad viņš bija aizgājis uz mežu un iztukšojis mazu pudelīti, līdz šim brīdim, kad satriekts guļ savā istabā un mokās drudzī. Cik gausi vilkušās šīs dienas! Taču bailes viņu nepameta — neskaidra, slepena nojauta, ka viņš atrodas tuvu briesmām un nelaimei, šī sajūta neizzuda. Ko tad viņš izdarījis? Cik dīvaina čaboņa dzirdama ap viņa guļvietu! Istaba pilna drausmīgu, svelpjošu čukstu. Nāgels saliek rokas uz krūtīm, un viņam šķiet, ka viņš iemieg…

Piepeši viņš paskatās uz saviem pirkstiem un ierauga, ka vairs nav dzelzs gredzena. Sirds uzreiz sāk nevaldāmi pukstēt; viņš aplūko pirkstu — tajā ir tikko manāma tumša svītra, bet gredzena nav! Dievs debesīs, kur ir gredzens? Jā, viņš to iesvieda jūrā, domāja, ka gredzens vairs nebūs vajadzīgs, jo viņš nomirs, tāpēc gredzenu iesvieda jūrā. Un tagad gredzena vairs nav, gredzena vairs nav!

Viņš izlec no gultas, uzrauj mugurā drēbes un streipuļo ka neprātīgs pa istabu.

Pulkstenis ir desmit, divpadsmitos gredzenam jābūt pirkstā, vēlākais — kad atskanēs pulksteņa pēdējais, divpadsmitais sitiens! Gredzens, gredzens…

Viņš noskrien lejā pa kāpnēm, drāžas pa ielu uz ostu. Viņu pamana no viesnīcas, bet viņš tam nepievērš uzmanību. Viņam atkal uzmācas gurdums, ceļgali ļogās, bet arī to viņš nemana. Jā, tagad viņš atradis iemeslu šīm nomācošajam bailēm, kas viņu mocījušas visu dienu, — viņam vairs nav dzelzs gredzena! Un atkal parādījusies sieviete ar krustu…

Gluži vai prātu zaudējis aiz bailēm, viņš ielec pirmajā laivā, kas stāv pie krasta.

Bet laiva ir pieķēdēta, viņš nespēj to atraisīt. Viņš uzsauc kādam cilvēkam, lai palīdz, taču tas atbild, ka to nedrīkstot, laiva esot sveša. Ja, bet Nāgels uzņemoties atbildību, jo runa ir par gredzenu, viņam katrā ziņā jāatrod šis gredzens. Viņš šo laivu labprāt nopirktu. Vai tad viņš neredzot, ka laiva pieķēdēta? Vai viņš neredzot dzelzs ķēdi?

Labi, tad jāņem cita laiva.

Un Nāgels ielec citā laivā.

— Uz kurieni jūs gribat braukt? — vaicā cilvēks, kam Nāgels uzsauca.

— Meklēt gredzenu. Varbūt jūs mani pazīstat? Man bija gredzens. Vai redzat svītru pirkstā — tātad es nemeloju. Bet es iesviedu gredzenu jūrā, tas guļ kaut kur dzelmē.

Svešais nekā nesaprot.

— Vai jūs gribat meklēt gredzenu jūras dibenā? — viņš vaicā.

— Jā, tieši tā, — Nāgels atbild. — Jūs to laikam saprotat. Gredzens man ir jādabū, jūs arī to saprotat. Nāciet un airējiet!

Svešais atkal vaicā:

— Jūs tiešām gribat atrast gredzenu, ko esat iesviedis jūrā?

— Jā, jā, protams! Sēdieties laivā! Es jums samaksāšu lielu naudu.

— Dievs ar jums, lai nu tas paliek! Vai jūs gribat gredzenu sameklēt tāpat ar roku, vai?

— Jā, ar roku. Starp citu, tas man ir vienalga. Varu peldēt kā zutis, ja tas nepieciešams. Varbūt mēs varētu izdomāt kaut ko citu, kā izvilkt gredzenu?

Un svešais tiešām iekāpj laivā. Viņš apsēžas, lai apspriestos, bet, runādams ar Nāgelu, visu laiku griež projām seju. Šī iedoma jau ir tīrā muļķība! Ja tas būtu enkurs vai ķēde, tad būtu jēga meklēt, bet tāds sīkumiņš kā gredzens! Ja vēl droši nezina, kur tas iekritis!

Nāgels arī pats sāk atzīt, ka viņa nodoms ir neizpildāms. Bet tad viņš vairs nezina, ko iesākt, tad viņš ir pagalam! Acis viņam plati ieplestas un stingas, viņš dreb aiz bailēm, nevis drudzī. Viņš grasās mesties pār laivas malu, bet svešais viņu sagrābj; Nāgels tūliņ saļimst, noguris līdz nāvei, pārlieku vārgs, lai varētu pretoties. Augstais dievs, cik ļauni viss izvērties! Gredzens pazudis, drīz būs divpadsmit, bet gredzena nav! Ne jau veltīgi viņš brīdināts…

Pēkšņi viņa domas noskaidrojas, šais pāris mirkļos viņš paspēj apsvērt simtiem jautājumu. Atceras arī to — kā viņš varēja to aizmirst! — ka jau vakar vakarā uzrakstījis māsai atvadu vēstuli un iesviedis pastkastītē. Bet viņš vēl nav miris; vēstule jau ir ceļā, to nevar apturēt, tā jau ir tālu un noteikti sasniegs adresātu. Un, kad māsa saņems vēstuli, viņam jābūt jau mirušam. Turklāt gredzens ir pazudis, tātad nav vairs glābiņa…

Viņš sakož zobus un kā neziņā lūkojas apkārt. Jūra ir tik tuvu, tuvu, vienīgi jālec, un visam beigas. Nāgels pašķielē uz vīru, kas sēž laivas priekšgalā uz soliņa. Tas visu laiku novērš seju, tomēr modri uzmana Nāgelu, sēž sasprindzis, lai paspētu viņu satvert, ja būtu nepieciešams. Bet kādēļ viņš visu laiku novērš seju?

— Es jums palīdzēšu izkāpt, — svešais saka. Un viņš satver Nāgelu zem padusēm un izvelk krastā.

— Ar labu nakti! — Nāgels saka un pagriež svešajam muguru.

Taču svešais viņam seko, acīmredzot neuzticas, noskata katru viņa kustību.

Nāgels pārskaities pagriežas un vēlreiz atkārto: «Ar labu nakti!» To teicis, viņš metas uz krastmalu, lai ielēktu ūdenī.

Taču svešais viņu no jauna satver.

— No tā nekas neiznāks, — viņš čukst Nāgelam pie auss. — Jūs pārāk labi peldat, tik un tā nenogrimsiet.

Nagels satrūkstas un pārdomā. Jā, viņš tiešām labi peld, varbūt viņam patiesi neizdodas nogrimt. Viņš skatās uz svešo, skatās tieši sejā; viņam pretī veras riebīgs vieplis — tas ir Minūte.

Minūte, atkal Minūte!

— Ej pie velna, tu nejaukā odze! — Nāgels izsaucas un sāk skriet. Viņš grīļojas kā piedzēries, streipuļo, pakrīt, pieceļas un atkal pakrīt; acu priekšā viss griežas, bet viņš joprojām skrien, skrien uz pilsētas pusi. Minūte otrreiz izjaucis viņa nodomu!

Dievs debesīs, ko lai viņš galu galā iesāk? Viņa acis sūrst. Kāda dīvaina rūkoņa atskan pilsētā! Un Nāgels atkal pakrīt.

Viņš ar mokām pieceļas ceļos un šausmās groza galvu uz visām pusēm. Klau, no jūras atskan sauciens! Pulkstenis drīz būs divpadsmit, bet gredzens vēl nav atrasts.

Viņam seko kāds radījums, viņš dzird, kā čirkst smiltis, šis rāpulis ar atkareno vēderu atstāj miklu sliedi, tas ir baismīgs hieroglifs ar ķetnām, kas pieaugušas pie galvas, un dzeltenu nagu uz deguna. Prom, prom! No jūras atkal atskan sauciens, un Nāgels vaidēdams aizspiež ausis, lai to nedzirdētu.

Tad viņš no jauna uztrūkstas kājās. Vēl viss nav zaudēts, vēl atliek sešlādiņu revolveris, vislabākais līdzeklis pasaulē! Aiz prieka viņš sāk raudāt, skrien, cik jaudas, un aiz pateicības raud, ka uzaususi šī jaunā cerība. Piepeši viņš atceras, ka ir nakts, visi veikali slēgti un viņš nevar dabūt šo revolveri. Un izmisumā viņš saļimst, nokrīt ar seju pret zemi, atsit pieri pret bruģi, taču pat neiekliedzas.

Tajā brīdī no viesnīcas iznāk saimnieks un vēl daži cilvēki, lai redzētu, kur viņš palicis…

Nāgels pamostas un mulsām acīm raugās apkārt — viņš ir sapņojis. Jā, viņš tomēr ir gulējis. Paldies dievam, to visu viņš tikai sapņojis. Viņš nav piecēlies no gultas.

Brīdi viņš guļ un pārdomā. Tad paraugās uz savu roku — gredzena nav. Viņš paraugās pulkstenī — ir pusnakts. Pulkstenis tūliņ sitīs divpadsmit, trūkst tikai dažu minūšu. Varbūt viņš izkļūs no nelaimes, varbūt tomēr izglābsies! Sirds nevaldāmi pukst, viņš trīc no galvas līdz kājām. Varbūt, varbūt pulkstenis nositīs divpadsmit, bet nekas nenotiks? Viņš izvelk pulksteni no kabatas, tikko var to noturēt drebošajā rokā.

Viņš skaita minūtes… sekundes…

Pēkšņi pulkstenis nokrīt uz grīdas, Nāgels izlec no gultas.

— Sauc! — viņš izdveš un plati atplestām acīm raugās ārā pa logu. Tad žigli apģērbjas, atver durvis un izskrien ārā uz ielas. Viņš tramīgi paskatās apkārt, vai neviens viņu nenovēro. Un metas uz krastmalu, viņa gaišā veste ilgi balsnī tumsā.

Viņš nonāk līdz piestātnei, aizskrien līdz piekrastes galam un ielec jūrā.

Virs ūdens paceļas daži burbuļi.

XXIII

Nākamā gada aprīlī Dagnija un Marta vēlu naktī gāja caur pilsētu; viņas nāca no viesībām un tagad devās mājās. Bija tumšs, un ielas vietumis klāja ledus, tāpēc viņas gāja ļoti lēni.

— Es vēl domāju par to, ko šovakar runāja par Nāgelu, — sacīja Dagnija. — Daudz kas man bija gluži negaidīts.

— Es neko nedzirdēju, — Marta atbild. — Biju izgājusi ārā.

— Bet vienu viņi gan nezināja, — Dagnija atsāka. — Nāgels jau pērnajā vasarā apgalvoja, ka Minūte neņemšot labu galu. Nesaprotu, kā viņš tad to varēja zināt. Tā viņš teica ilgu laiku pirms tam, kad tu man pastāstīji, ko Minūte nodarījis tev.

— Vai tiešām viņš jau tad to teica?

— Jā.

Viņas bija iegriezušās ceļā, kas veda uz mācītāja māju. Mežs abās pusēs slējās tumšs un kluss; uz cietās, sasalušās zemes klaudzēja tikai viņu soļi.

Pēc ilga klusuma Dagnija atkal ierunājās;

— Te viņš parasti mēdza staigāt.

— Kas? — Marta vaicāja. — Te ir slidens, paņem mani aiz rokas!

— Nē, labāk tu mani.

Un viņas klusēdamas gāja tālāk roku rokā, piespiedušās viena pie otras.

SATURS

Knuts Hamsuns. B. Sučkovs

Bads

Mistērijas

Content

Knuts Hamsuns (1859–1952)
Izlase divos sējumos
Pirmais sējums
Bads. Mistērijas

Knuts Hamsuns

I

II

III

BADS

I

II

III

IV

MISTĒRIJAS

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

SATURS